ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" квітня 2026 р. Справа № 910/11223/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Корсака В.А.

Буравльова С.І.

без виклику сторін,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "БУДКЕПІТАЛ ГРАНД" та Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРБУД ІНВЕСТ"

на рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2025

у справі № 910/11223/25 (суддя Гумега О.В.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Сорочинського Петра Васильовича

до:

1. Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРБУД ІНВЕСТ"

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "БУДКЕПІТАЛ ГРАНД"

про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Сорочинський Петро Васильович (далі - позивач; ФОП Сорочинський П.В.) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРБУД ІНВЕСТ" (надалі - відповідач-1; ТОВ "УКРБУД ІНВЕСТ"; апелянт-2; скаржник-2) та Товариства з обмеженою відповідальністю "БУДКЕПІТАЛ ГРАНД" (в подальшому - відповідач-2; ТОВ "БУДКЕПІТАЛ ГРАНД"; апелянт-1; скаржник-1) з вимогами стягнути з ТОВ "УКРБУД ІНВЕСТ", як основного боржника, та ТОВ "БУДКЕПІТАЛ ГРАНД", як субсидіарного боржника, на користь ФОП Сорочинського П.В. 268 577,06 грн на підставі договору № К-60-ФО про надання охоронних послуг на реконструкцію існуючого комплексу будівель під житлово-офісний комплекс з приміщеннями громадського призначення по вул. Каховській, 60 в Дніпровському районі м. Києва. ІV черга будівництва. Дитячий дошкільний заклад від 30.04.2021, з яких: заборгованість (основний борг) - 49 971,25 грн; інфляційні нарахування - 59 753,90 грн; 3% річних за користування чужими грошовими коштами - 16 323,46 грн та пеня 142 528,45 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що відповідач-1 прострочив виконання фінансових зобов`язань на суму 49 971,25 грн за договором, укладеним між позивачем та відповідачем-1. Водночас позивач зазначив, що згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань ТОВ "БУДКЕПІТАЛ ГРАНД" є правонаступником ТОВ "УКРБУД ІНВЕСТ". Відповідно до Статуту ТОВ "БУДКЕПІТАЛ ГРАНД" дане товариство створене шляхом виділу з ТОВ "УКРБУД ІНВЕСТ". ТОВ "БУДКЕПІТАЛ ГРАНД" є правонаступником ТОВ "УКРБУД ІНВЕСТ" в частині Розподільчого балансу від 30.04.2025 (станом на 09.05.2025), затвердженого рішенням учасника ТОВ "УКРБУД ІНВЕСТ" № 09/05 від 09.05.2025. Враховуючи наведене та приписи статей 109 та 619 ЦК України, позивач визначив співвідповідачами одночасно основного боржника (ТОВ "УКРБУД ІНВЕСТ") і субсидіарного (ТОВ "БУДКЕПІТАЛ ГРАНД").

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.09.2025 позовну заяву ФОП Сорочинського П.В. прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/11223/25.

Надалі судом першої інстанції задоволено клопотання, заявлене позивачем у прохальній частині позовної заяви, зокрема пункт 2 прохальної частини позовної заяви суд вважав викладеним у редакції, наведеній у заяві про усунення недоліків.

Відтак, суд першої інстанції розглядав позовні вимоги про стягнення з відповідача-1, як основного боржника, та з відповідача-2, як субсидіарного боржника, на користь позивача: основної заборгованості - 49 971,25 грн; інфляційних нарахувань - 59 753,90 грн; 3% річних за користування чужими грошовими коштами - 16 323,46 грн; пені - 57 031,81 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.12.2025 позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ "УКРБУД ІНВЕСТ" та субсидіарно з ТОВ "БУДКЕПІТАЛ ГРАНД" на користь ФОП Сорочинського П.В. 49 969,25 грн (сорок дев`ять тисяч дев`ятсот шістдесят дев`ять гривень 25 коп.) основного боргу, 56 207,25 грн (п`ятдесят шість тисяч двісті сім гривень 25 коп.) пені, 16 323,46 грн (шістнадцять тисяч триста двадцять три гривні 46 коп.) 3% річних, 59 753,90 грн (п`ятдесят дев`ять тисяч сімсот п`ятдесят три гривні 90 коп.) інфляційних втрат, 2 880,71 грн (дві тисячі вісімсот вісімдесят гривень 71 коп.) судового збору та 6 000,00 (шість тисяч гривень.) витрат на правничу допомогу. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

За висновками місцевого господарського суду, з урахуванням часткових оплат, сума заборгованості відповідача-1 за охоронні послуги перед позивачем становить 49 969,25 грн, а не 49 971,25 грн, як зазначив позивач у розрахунку основного боргу, долученого до позовної заяви. Тому, позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Сорочинського П.В. про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРБУД ІНВЕСТ", як основного боржника, та Товариства з обмеженою відповідальністю "БУДКЕПІТАЛ ГРАНД", як субсидіарного боржника, 49 971,25 грн заборгованості підлягають задоволенню частково, - в розмірі 49 969,25 грн. В частині позовних вимог про стягнення 3,00 грн заборгованості позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Також судом першої інстанції, з огляду на положення договору та приписи ст. 625 ЦК України, стягнуто з відповідачів на користь позивача: 56 207,25 грн (п`ятдесят шість тисяч двісті сім гривень 25 коп.) - пені, 16 323,46 грн (шістнадцять тисяч триста двадцять три гривні 46 коп.) - 3% річних та 59 753,90 грн (п`ятдесят дев`ять тисяч сімсот п`ятдесят три гривні 90 коп.) - інфляційних втрат.

Окремо місцевий господарський суд, стосовно витрат позивача на професійну правничу допомогу, висновувався про неспівмірність витрат на оплату послуг адвоката з складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, а тому вказав про необґрунтованість заявленої позивачем до стягнення суми в розмірі 10 000 грн. У зв`язку з чим суд першої інстанції визначив за необхідне зменшити заявлену до відшкодування суму за надання правничої допомоги позивачу до 6 000,00 грн.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, ТОВ "БУДКЕПІТАЛ ГРАНД" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати мотивувальну частину рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2025 у справі № 910/11223/25, в частині визнання ТОВ "БУДКЕПІТАЛ ГРАНД" субсидіарним боржником за договором № К-60-ФО про надання охоронних послуг на реконструкцію існуючого комплексу будівель під житлово-офісний комплекс з приміщеннями громадського призначення, що знаходиться по вул. Каховській, 60 в Дніпровському районі м. Києва. IV черга будівництва. Дитячий дошкільний заклад від 30.04.2021. Скасувати рішення Господарського суду міста Києва 04.12.2025 по справі № 910/11223/25 в частині покладення субсидіарної відповідальності на ТОВ "БУДКЕПІТАЛ ГРАНД", а саме в частині стягнення з ТОВ "БУДКЕПІТАЛ ГРАНД" на користь ФОП Сорочинського П.В. 49 969,25 грн - основного боргу, 56 207,25 грн - пені, 16 323,46 грн - 3% річних, 59 753,90 грн - інфляційних втрат, 2 880,71 грн - судового збору та 6 000,00 грн - витрат на правничу допомогу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням процесуальних та матеріальних норм права, з неповним дослідженням обставин справи, що призвело до необґрунтованого та невірного висновку суду першої інстанції про стягнення коштів в частині покладення субсидіарної відповідальності на ТОВ "БУДКЕПІТАЛ ГРАНД".

Апелянт-1 зазначає, що Товариство з обмеженою відповідальністю "БУДКЕПІТАЛ ГРАНД" () є правонаступником ТОВ "УКРБУД ІНВЕСТ" за Розподільчим балансом від 30 квітня 2025 року, згідно якого до ТОВ "БУДКЕПІТАЛ ГРАНД", як правонаступника, передано майно, права/обов`язки в частині проекта будівництва «Будівництво багатоповерхового житлового комплексу з підземним паркінгом та наземними паркінгами, адміністративно - офісними приміщеннями, торговельно-розважальними, навчальними, оздоровчими закладами та іншими об`єктами загального користування по вул. Каунаська, 27 у Дніпровському районі міста Києва». Відповідно, заборгованість, яка є предметом даної справи, не передавалась ТОВ "БУДКЕПІТАЛ ГРАНД", як правонаступнику. Розподільчий баланс від 30 квітня 2025 року, який наявний в матеріалах справи, містить інформацію стосовно переданих обов`язків виключно з будівництва вказаного об`єкта по вул. Каунаська, 27 у Дніпровському районі міста Києва і до об`єкту по вул. Каховській 60 міста Києва не має жодного правового відношення. Відповідно ТОВ "БУДКЕПІТАЛ ГРАНД", не є тією особою, яка могла порушити права позивача, оскільки майно, права/обов`язки передано виключно в частині проекта будівництва об`єкту по вул. Каунаська, 27 у Дніпровському районі міста Києва».

Також скаржник-1 вказує, що позивачем порушений вказаний період з 31.05.2021 по 20.09.2022 для нарахування пені, зокрема шість місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане пройшло. Відповідно, як вважає відповідач-2, у позивача пройшов строк та підстави для нарахування пені, про що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки, чим порушено норми матеріального права.

Окремо апелянт-1 звернув увагу, що відповідачем-1 заявлялось клопотання про зменшення розміру стягнення пені, 3% річних та індексу інфляції. При цьому, в матеріалах справи відсутні докази, понесення позивачем збитків у заявленій до стягнення сумі, тому застосування господарських санкцій з огляду на їх закріплення у договорі сторонами та згідно закону не повинно мати своєю метою ускладнення подальшої діяльності товариства, а має відповідати не лише принципу свободи договору, а й принципам справедливості, добросовісності та розумності.

У наведеному скаржник-1 висновується про невідповідність оскаржуваного рішення принципу законності та обґрунтованості, оскільки допущено неповне з`ясування фактичних обставин, а нараховані пеня, інфляційні втрати та три відсотки річних перевищують у декілька разів саму заборгованість, що є несправедливим та незаконним покладанням на нього матеріального тягара.

Додатково апелянт-1, стосовно стягнення судових витрат, а саме витрат на професійну правничу допомогу, акцентує, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої винесене рішення, всі його витрати на адвоката, якщо встановить, що розмір гонорару є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Як вказує скаржник-1, судова практика стверджує, що при зверненні до суду позивач повинен обґрунтувати розмір заявленої суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Вважає, що даний спір не є складним, предмет позову та зібрані документи не потребували від представника позивача багато часу та зусиль для їх підготовки, та в нинішніх умовах війни в країні і пов`язаної із цим складності ведення господарської діяльності підприємством, відповідно заявлена сума відшкодування витрат на професійну правничу допомогу є занадто завищеною. Тому, ТОВ "БУДКЕПІТАЛ ГРАНД" просило в разі задоволення позову зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.12.2025, апеляційна скарга відповідача-2 у справі № 910/11223/25 передана на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Корсак В.А., Буравльов С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.01.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "БУДКЕПІТАЛ ГРАНД" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2025 у справі № 910/11223/25. Справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження, без повідомлення (виклику) учасників справи.

Про перегляд справи в апеляційному порядку учасники справи повідомлялись шляхом надіслання копії ухвали про відкриття апеляційного провадження у передбачений законом спосіб, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками від 29.01.2026 про доставку електронного документа до електронних кабінетів сторін.

До апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2025 у справі № 910/11223/25 звернулось й ТОВ "УКРБУД ІНВЕСТ", у якій просить скасувати мотивувальну частину рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2025 по справі № 910/11223/25, в частині визнання ТОВ "БУДКЕПІТАЛ ГРАНД" субсидіарним боржником за договором № К-60-ФО про надання охоронних послуг на реконструкцію існуючого комплексу будівель під житлово-офісний комплекс з приміщеннями громадського призначення, що знаходиться по вул. Каховській, 60 в Дніпровському районі м. Києва. IV черга будівництва. Дитячий дошкільний заклад від 30.04.2021. Скасувати рішення Господарського суду міста Києва 04.12.2025 по справі № 910/11223/25 у частині стягнення 56 207,25 грн - пені, 16 323,46 грн - 3% річних та 59 753,90 грн - інфляційних втрат.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням процесуальних та матеріальних норм права, з неповним дослідженням обставин справи, що призвело до необґрунтованого та невірного висновку суду.

Апелянт-2 зазначає, що позивач як на підставу своїх вимог посилається на акти здачі прийняття робіт (надання послуг) починаючи з 31.05.2021, за якими строк позовної давності пройшов, на що суд першої інстанції не надав належної оцінки та не застосував ст.ст. 256, 257, 261 ЦК України щодо вимоги про стягнення суми основного боргу та нарахованих індексу інфляції, 3% річних та пені.

Стосовно нарахованої пені, індексу інфляції та 3 відсотків річних, скаржник-2 вказує, що позивачем порушений вказаний період для нарахування пені - шість місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане пройшло. Таким чином, як вважає відповідач-1, у позивача пропущений строк та підстави для нарахування пені. В той же час, нарахування пені у розмірі 56 207,25 грн при заявленій заборгованості 49 971, 25 грн, у разі навіть дотримання позивачем частини 6 статті 232 ГК України, свідчить про несправедливо непомірний тягар для ТОВ "УКРБУД ІНВЕСТ" та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Також відповідач-1 наголошує, що звертався до суду 1-ої інстанції з заявою про зменшення розміру стягнення індексу інфляції та 3% річних, пені, оскільки таке нарахування: у декілька разів більше ніж сума боргу; позивач не обґрунтував підстави своєї бездіяльності для повернення коштів; не є прямими збитками позивача; є недобросовісною поведінкою позивача як суб`єкта господарювання.

Додатково апелянт-2 просить врахувати, що повномасштабна війна нищівно вплинула на будівельну галузь, яка перед цим і так зазнала суттєвих фінансових втрат внаслідок коронавірусної пандемії. Обсяги будівництва в України суттєво скоротились. Відповідач-1 не став виключенням в частині загальних тенденцій в будівельній галузі, внаслідок чого були зупинені будівельні роботи майже на всіх будівельних майданчиках. Згідно ч. 1 ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Таким чином, невиконання чи/або прострочення зобов`язань ТОВ "УКРБУД ІНВЕСТ" сталося чи могло статися з незалежних обставин, які визнані форс-мажорними обставинами (обставиною непереборної сили).

Щодо стягнення коштів як із субсидіарного боржника ТОВ "БУДКЕПІТАЛ ГРАНД" апеллянтом-2 зазначається, що Товариство з обмеженою відповідальністю "БУДКЕПІТАЛ ГРАНД" є правонаступником ТОВ "УКРБУД ІНВЕСТ" за Розподільчим балансом від 30 квітня 2025 року, згідно якого до ТОВ "БУДКЕПІТАЛ ГРАНД", як правонаступника, передано майно, права/обов`язки в частині проекта будівництва "Будівництво багатоповерхового житлового комплексу з підземним паркінгом та наземними паркінгами, адміністративно - офісними приміщеннями, торговельно-розважальними, навчальними, оздоровчими закладами та іншими об`єктами загального користування по вул. Каунаська, 27 у Дніпровському районі міста Києва". Заборгованість, про яку заявляв позивач та є предметом розгляду даної справи, стосується зовсім іншого об`єкта будівництва (на вул. Каховській, 60), права та обов`язки за яким не передавались ТОВ "БУДКЕПІТАЛ ГРАНД", як правонаступнику. Тому, відповідач-2 (ТОВ "БУДКЕПІТАЛ ГРАНД") не є та не може бути субсидіарним боржником у даній справі.

Згідно протоколу передачі судової справи (апеляційної скарги, заяви, картки додаткових матеріалів) раніше визначеному головуючому судді від 23.12.2025, апеляційна скарга відповідача-1 у справі № 910/11223/25 передана на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Корсак В.А., Буравльов С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.01.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю УКРБУД ІНВЕСТ" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2025 у справі № 910/11223/25. Справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження, без повідомлення (виклику) учасників справи.

Про перегляд справи в апеляційному порядку учасники справи повідомлялись шляхом надіслання копії ухвали про відкриття апеляційного провадження у передбачений законом спосіб, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками від 03.02.2026 про доставку електронного документа до електронних кабінетів сторін.

До апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача-1, в якому позивач просить апеляційну скаргу апелянта-2 залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. Згідно тверджень позивача, строки визначені ч. 1 ст. 257 ЦК України було продовжено на час дії карантину з 12.03.2020 по 30.06.2023 та зупинено на час введення воєнного стану з 24.02.2022 до 04.09.2025. Таким чином, позивачем пред`явлено позов у межах строку позовної давності (з урахуванням строку продовження та зупинення у прикінцевих та перехідних положеннях ЦК України).

Також позивач підкреслює, що Законом України від 30.03.2020 № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 02.04.2020, розділ ІХ «Прикінцеві положення» ГК України доповнено п. 7 такого змісту: «під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID 19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». З викладеного слідує, що законодавець у наведеній нормі присічний строк визнав продовжуваним, а тому позивач у період дії карантину не обмежений шестимісячним строком нарахування пені (висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27.02.2024 у справі № 911/858/22). Постановою Кабінету Міністрів України № 651 від 27.06.2023 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, скасований. Отже, на думку позивача, останній міг нараховувати пеню протягом строку дії карантину та 6 місяців після його скасування, тобто до 31.12.2023.

У частині правового питання субсидіарної відповідальності відповідача-2, позивач зазначив, що в позовній заяві не обґрунтовував свої вимоги посиланням на перехід спірних зобов`язань до відповідача-2 як основного боржника. Навпаки, правова позиція позивача ґрунтувалась на тому, що спірні зобов`язання залишилися за відповідачем-1, а відповідач-2 несе за ними саме субсидіарну відповідальність у силу прямої вказівки закону. Таким чином, посилання відповідачів на те, що кредиторська заборгованість не включена до розподільчого балансу, саме по собі не спростовує заявлених позовних вимог, а лише підтверджує правову конструкцію, покладену позивачем в основу позову.

У межах вказаного позивач наголошує, що в справі, яка розглядається, відсутні посилання позивача на процесуальне правонаступництво передбачене у статті 52 ГПК України, оскільки відповідач-2 утворився до пред`явлення позову, а тому не йдеться про заміну основного боржника на основного та додаткового, а позов відразу пред`явлено до основного та додаткового боржника.

Щодо клопотання відповідачів про зменшення судом пені, інфляційних втрат та 3% річних, позивачем вказується, що відповідачами не надано суду жодних належних, допустимих та достовірних доказів в розумінні ст.ст. 76, 77, 78, 79, 91 ГПК України, на підтвердження наявності скрутного майнового становища, поважності причин неналежного виконання зобов`язань та причинних наслідків, винятковості даного випадку та невідповідності розміру пені наслідкам порушення.

Додатково позивач звернув увагу, що інфляційні втрати та 3% річних не є штрафними санкціями, відтак не можуть бути зменшені.

Окремо позивач зазначив, що саме по собі посилання першого відповідача на воєнний стан як на наявність обставин непереборної сили без надання відповідних доказів в підтвердження своїх доводів не може вважатися безумовним доведенням відповідних обставин (форс-мажорних обставин) щодо неможливості виконання зобов`язання перед позивачем у встановлений договором строк.

За змістом частини 3 статті 270 ГПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною 10 цієї статті та частиною 2 статті 271 цього Кодексу.

Частиною 10 статті 270 ГПК України унормовано, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до частини 5 статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Оскільки необхідності призначення справи до розгляду у відкритому засіданні судом не встановлено, ця постанова апеляційного господарського суду прийнята за результатами дослідження наявних в матеріалах справи документів в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів зазначає, що за частиною 1 статті 273 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Водночас, апеляційний господарський суд враховує, що відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З огляду на практику Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).

Враховуючи зазначене, для визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи, а також надання сторонам можливості скористатись наявним процесуальним інструментарієм для захисту своїх прав та інтересів, розгляд справи по суті здійснено в розумні строки.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.04.2026 об`єднано апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "БУДКЕПІТАЛ ГРАНД" та Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРБУД ІНВЕСТ" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2025 у справі № 910/11223/25 в одне апеляційне провадження для спільного розгляду.

Відповідно до статті 269 частини 1 статті 270 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційних скарг, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, 30.04.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "УКРБУД ІНВЕСТ" (замовник) та Фізичною особою-підприємцем Сорочинським П.В. (виконавець) укладено договір № К-60-ФО про надання охоронних послуг на реконструкцію існуючого комплексу будівель під житлово-офісний комплекс з приміщеннями громадського призначення по вул. Каховській, 60 в Дніпровському районі м. Києва. ІV черга будівництва. Дитячий дошкільний заклад (скорочено - Договір).

Відповідно до п. 2.1 Договору замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов`язання по охороні об`єкта (далі - охоронні послуги), на підставі "Інструкції з охорони об`єкту" (Додаток № l) розробленою виконавцем та погодженою із замовником, яка є невід`ємною частиною даного Договору.

Згідно п. 4.1 Договору охоронні послуги забезпечуються силами і засобами виконавця. Виконавець зобов`язаний, за вимогами замовника, в залежності від обставин своєчасно вносити корегування в розміщенні співробітників охорони на об`єкті. Охоронні послуги здійснюються співробітниками охорони у форменому одязі, спорядженими засобами зв`язку, індивідуального захисту та активної оборони (пневматичною або сигнальною зброєю, газовими балончиками) які охорона забезпечує за свій рахунок.

Відповідно до п. 9.2 Договору, якщо за 15 календарних днів до закінчення строку дії цього Договору жодна із сторін не заявить письмово про припинення дії даного Договору, він вважається подовженим на тих же умовах ще на один календарний рік, без обмеження разів пролонгації.

07.09.2022 Товариство з обмеженою відповідальністю "УКРБУД ІНВЕСТ" та Фізична особа-підприємець Сорочинський П.В. підписали додаткову угоду № 3 до Договору.

У зв`язку з тимчасовим припиненням виконання будівельно-монтажних робіт на об`єкті будівництва замовника сторони вирішили за взаємною згодою призупинити з 21 вересня 2022 року дію окремих положень Договору, в частині, що стосується виконання зобов`язань по охороні об`єкта (п. 1 Додаткової угоди № 3 від 07.09.2022).

Пунктом 2 Додаткової угоди № 3 від 07.09.2022 сторони домовились, що на період призупинення дій положень Договору, визначених у п. 1 цієї Додаткової угоди, з 21 вересня 2022 року всі зобов`язання виконавця за Договором призупиняються до моменту їх відновлення шляхом оформлення відповідної додаткової угоди.

Додаткових угод про відновлення окремих положень Договору, в частині, що стосується виконання зобов`язань по охороні об`єкта сторони не підписували, докази протилежного в матеріалах справи відсутні.

За таких обставин, Договір в частині, що стосується виконання зобов`язань по охороні об`єкта діяв у період з 01.05.2021 по 20.09.2022.

Відповідно до п. 3.1 та п. 3.2 Договору вартість охорони об`єкта за цим Договором складає: 35 250,00 грн, без ПДВ, в місяць. Розрахунок за місяць здійснюється замовником протягом 15-ти робочих днів з дня підписання сторонами Акта здачі-прийняття робіт (надання послуг). Розрахунки проводяться у гривні шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок виконавця.

01.06.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю "УКРБУД ІНВЕСТ" та Фізична особа-підприємець Сорочинський П.В. підписали Додаткову угоду № 1 до Договору.

Сторони вирішили внести зміни до Договору та викласти його в наступній редакції:

"п. 3.1: вартість охорони об`єкта за цим Договором складає: 37 125,00 грн, без ПДВ, в місяць" (п 1 Додаткової угоди №1від 01.06.2021).

Згідно п. 3.3 Договору акти здачі-приймання робіт надаються замовнику до 1 числа місяця наступного за звітним, завізовані відповідальною особою на об`єкті.

Пунктом 3.4 Договору визначено, що замовник протягом 3 робочих днів після закінчення надання послуг за відповідний місяць, але не пізніше 5-го числа місяця наступного за звітним, зобов`язаний підписати отриманий від виконавця Акт здачі-прийняття робіт (надання послуг), або надати вмотивовану письмову відмову від приймання послуг. Якщо замовник протягом 5-ти календарних днів після закінчення надання послуг за відповідний місяць, не підписує Акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) та не виставляє вмотивованих письмових претензій до виконавця, то вважається, що послуги надані виконавцем у повному обсязі, а Акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) - підписаний та підлягає виконанню з боку замовника.

Позивачем було надано відповідачу-1 передбачені Договором охоронні послуги у період з 01.05.2021 по 20.09.2022, що підтверджується актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) № ОУ-0000020 від 31.05.2021; № ОУ-0000023 від 30.06.2021; № ОУ-0000026 від 31.07.2021; № ОУ-0000032 від 31.08.2021; № ОУ-0000038 від 30.09.2021; № ОУ-0000043 від 31.10.2025; № ОУ-0000049 від 30.11.2021; № ОУ-0000056 від 31.12.2021; № ОУ-0000003 від 31.01.2022; № ОУ-0000009 від 28.02.2022; № ОУ-0000014 від 31.03.2022; № ОУ-0000022 від 30.04.2022; № ОУ-0000028 від 31.05.2022; № ОУ-0000031 від 30.06.2022; № ОУ-0000037 від 31.07.2022; № ОУ-0000045 від 31.08.2022 та № № ОУ-0000051 від 30.09.2022.

Так, позивач надав послуги відповідачу-1 у період з 01.05.2021 по 20.09.2022 на загальну суму 616 469,25 грн.

Відповідач-1 за надані позивачем охоронні послуги частково сплатив грошові кошти у розмірі 566 500,00 грн, що підтверджується виписками з рахунку позивача.

Отже, заборгованість відповідача-1 за надані позивачем охоронні послуги відповідно до Договору становить 49 969,25 грн.

08.08.2025 позивачем була надіслана відповідачу-1 Вимога про сплату заборгованості за Договором, в якій просив сплатити на користь ФОП Сорочинського П.В. заборгованість за послуги - 49 971,25 грн, інфляційні втрати - 59 753,90 грн, 3% річних - 16 323,46 грн, пеню - 142 528,45 грн.

Втім, як зазначав позивач, станом на час розгляду справи заборгованість за отримані послуги за Договором відповідачем-1 сплачена не була.

Вказане стало підставою нарахування та заявлення позивачем до стягнення з відповідача-1 основного боргу, пені, 3% річних та втрат від інфляції.

21.08.2025 позивач звернувся до відповідач-2, як до субсидіарного боржника, з Вимогою про сплату заборгованості за Договором. Відповідно до вказаної вимоги, позивач просив відповідача-2 сплатити заборгованість за охоронні послуги, інфляційні втрати, 3 % річних та пеню.

Однак, заборгованість відповідачем-2 сплачена не була.

Відповідачем-2 подано відзив на позовну заяву, в якому останній зазначав, що ТОВ "БУДКЕПІТАЛ ГРАНД" дійсно є правонаступником ТОВ "УКРБУД ІНВЕСТ" в частині Розподільчого балансу від 30.04.2025. Відповідач-2 вказував, що відповідно до Розподільчого балансу від 30.04.2025 ТОВ "БУДКЕПІТАЛ ГРАНД", як правонаступнику, було передано майно, права/обов`язки в частині проекта будівництва "Будівництво багатоповерхового житлового комплексу з підземним паркінгом та наземними паркінгами, адміністративно-офісними приміщеннями, торговельно-розважальними, навчальними, оздоровчими закладами та іншими об`єктами загального користування по вул. Каунаська, 27 у Дніпровському районі міста Києва". Тому, на думку відповідача-2, ТОВ "БУДКЕПІТАЛ ГРАНД", не є тією особою, яка могла порушити права позивача, оскільки майно, права/обов`язки передано виключно в частині проекта будівництва об`єкта по вул. Каунаська, 27 у Дніпровському районі міста Києва та до об`єкта по вул. Каховській, 60 в Дніпровському районі м. Києва не має жодного правового відношення.

Крім того, відповідач-2 зазначав, що позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості, яка утворилась на підставі Актів здачі-прийняття робіт з 31.05.2021 по 20.09.2025, враховуючи ст. 257 ЦК України, позивачем пропущено строк позовної давності. Відтак відповідач-2 просив суд застосувати та врахувати, пропущення позивачем строку позовної давності.

Додатково відповідач-2 звертав увагу суду, що пеня у розмірі 57 031,81 грн, нарахована на суму основного боргу, перевищує суму основного боргу у розмірі 49 971,25 грн. У відзиві на позовну заяву відповідач-2 просив відмовити в стягненні пені, у зв`язку з порушенням позивачем періоду нарахування пені, передбачену ч. 6 ст. 232 ГК України.

06.10.2025 до суду від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній заперечував проти задоволення позову в повному обсязі та зазначив, що:

- позивач подав позов з пропуском строку позовної давності, тому на думку відповідача-1 відсутні підстави для стягнення заборгованості на підставі актів здачі-прийняття робіт, що видані у період з 31.05.2021 по 31.08.2022, як і відсутні підстави для нарахування пені, інфляційних втрат та 3% річних за цей період;

- період нарахування пені на суму основного боргу не може перевищувати шести місяців від дня коли відповідне зобов`язання мало бути виконане, відтак відповідач вважає, що позивачем пропущено строк та відсутні підстави для нарахування пені;

- відповідач-1 не погоджується із розрахунком нарахованих позивачем інфляційних втрат та 3% річних, періодом їх нарахування;

- листом № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 Торгово-промислова палата Україна підтвердила настання з 24.02.2022 форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), у зв`язку з чим відповідач-1 вважає, що відсутні підстави для нарахування інфляційних втрат та 3% річних;

- відповідач-2 не є та не може бути субсидіарним боржником у даній справі, оскільки майно, права та обов`язки, які передавались ТОВ "БУДКЕПІТАЛ ГРАНД", як правонаступнику, стосувались зовсім іншого об`єкта будівництва.

До відзиву на позовну заяву, відповідач-1 долучив контррозрахунок нарахування інфляційних втрат та 3% річних.

Від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача-2, в якій позивач вказав, що залучення до справи співвідповідачами одночасно основного боржника і субсидіарного боржника є правомірним способом захисту прав кредитора і відповідає приписам статей 109 та 619 ЦК України.

Щодо строків позовної давності, позивач зазначав, що строки визначені в ч. 1 ст. 257 Цивільного кодексу України було продовжено на час дії карантину (введеного в дію Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-Cov-19") з 12.03.2020 по 30.06.2023 та зупинено на час введення воєнного стану (введеного Указом Президента України від 24.02.2022 № 64 "Про введення воєнного стану в Україні") з 24.02.2022 по 04.09.2025.

До суду 1-ої інстанції від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача-1, відповідно до якої позивач заперечував проти доводів відповідача-1 викладених у відзиві на позовну заяву та звертав увагу, що відповідач-1 у відзиві не заперечує щодо самого боргу, однак зазначає, що несплата викликана форс-мажорними обставинами. Позивач вказував, що посилання відповідача-1 на воєнний стан як на обставину непереборної сили, без надання відповідних доказів, не може вважатися безумовним доведенням неможливості виконання передбачених Договором зобов`язань.

Також позивач зазначав, що розрахунок пені виконано з урахуванням 6 місячного строку нарахування та в межах спеціальної позовної давності в один рік, який встановлено ст. 258 ЦК України, а інфляційні втрати та 3% річних не є штрафними санкціями та не можуть бути зменшені.

Схожі за змістом твердження щодо обставин справи наведені апелянтами та позивачем у апеляційних скаргах та відзиві відповідача-1 відповідно.

Колегія суддів зазначає, що згідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частина 1 статті 193 ГК України (норми якого були чинними на момент виникнення спірних правовідносин; втратив чинність на підставі Закону України «Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб» № 4196-IX від 09.01.2025, який 28.08.2025 введено в дію) встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, за своєю правовою природою Договір є договором про надання послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Як вже зазначалось, позивачем було надано відповідачу-1 передбачені Договором охоронні послуги у період з 01.05.2021 по 20.09.2022, що підтверджується Актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) № ОУ-0000020 від 31.05.2021; № ОУ-0000023 від 30.06.2021; № ОУ-0000026 від 31.07.2021; № ОУ-0000032 від 31.08.2021; № ОУ-0000038 від 30.09.2021; № ОУ-0000043 від 31.10.2025; № ОУ-0000049 від 30.11.2021; № ОУ-0000056 від 31.12.2021; № ОУ-0000003 від 31.01.2022; № ОУ-0000009 від 28.02.2022; № ОУ-0000014 від 31.03.2022; № ОУ-0000022 від 30.04.2022; № ОУ-0000028 від 31.05.2022; № ОУ-0000031 від 30.06.2022; № ОУ-0000037 від 31.07.2022; № ОУ-0000045 від 31.08.2022 та № № ОУ-0000051 від 30.09.2022.

Так, позивач надав послуги відповідачу-1 у період з 01.05.2021 по 20.09.2022 на загальну суму 616 469,25 грн.

Відповідач-1 за надані позивачем охоронні послуги частково сплатив грошові кошти у розмірі 566 500,00 грн, що підтверджується виписками з рахунку позивача.

Колегія суддів враховує, що доказів сплати відповідачем-1 заборгованості за Договором у більшому розмірі матеріали справи не містять.

Протилежного до суду не надано.

Відтак, заборгованість відповідача-1 за надані позивачем охоронні послуги відповідно до Договору становить 49 969,25 грн.

Дані обставини апелянтами по суті не заперечуються.

Водночас, скаржники не погоджуються з висновками місцевого господарського суду про наявність підстав для субсидіарної відповідальності відповідача-2 за зобов`язаннями відповідача-1 за Договором.

У межах вказаних доводів судова колегія зазначає таке.

Згідно ч. 1 ст. 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЦК України виділом є перехід за розподільчим балансом частини майна, прав та обов`язків юридичної особи до однієї або кількох створюваних нових юридичних осіб.

Юридична особа, що утворилася внаслідок виділу, несе субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями юридичної особи, з якої був здійснений виділ, які згідно з розподільчим балансом не перейшли до юридичної особи, що утворилася внаслідок виділу. Юридична особа, з якої був здійснений виділ, несе субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями, які згідно з розподільчим балансом перейшли до юридичної особи, що утворилася внаслідок виділу. Якщо юридичних осіб, що утворилися внаслідок виділу, дві або більше, субсидіарну відповідальність вони несуть спільно з юридичною особою, з якої був здійснений виділ, солідарно (ч. 3 ст. 109 ЦК України).

Подібні положення містяться в ч. 5 ст. 55 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", де визначено, що товариство, створене внаслідок виділу, несе субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями товариства, з якого здійснено виділ, які згідно з розподільним балансом не перейшли до товариства, створеного внаслідок виділу. Товариство, з якого здійснено виділ, несе субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями, які згідно з розподільним балансом перейшли до товариства, створеного внаслідок виділу. Якщо внаслідок виділу створено декілька товариств, вони несуть субсидіарну відповідальність спільно з товариством, з якого здійснено виділ, солідарно. Якщо після виділу неможливо точно встановити обов`язки товариства, з якого здійснено виділ, за окремим зобов`язанням, що існувало у нього до виділу, товариство, з якого здійснено виділ, та створені внаслідок виділу товариства несуть солідарну відповідальність перед кредитором за таким зобов`язанням.

Тобто, субсидіарна або солідарна відповідальність нової юридичної особи, створеної шляхом виділу з основного боржника, може наставати щодо зобов`язань, які виникли до виділу та створення нової юридичної особи.

При цьому, виділ не є різновидом припинення юридичної особи, це один зі способів створення юридичної особи. Основною відмінністю виділу є те, що в результаті виділу створюється нова юридична особа, яка наділяється існуючою юридичною особою певним майном. При цьому попередня юридична особа не припиняється.

Таким чином, хоча при виділі юридична особа, з якої був здійснений виділ, не припиняється, юридична особа, що утворилася внаслідок виділу, є правонаступником юридичної особи, з якої був здійснений виділ, за зобов`язаннями, які перейшли згідно з розподільчим балансом. Водночас юридична особа, з якої був здійснений виділ, та юридична особа, що утворилася внаслідок виділу, несуть у відношенні одна до одної додаткову (субсидіарну) відповідальність щодо зобов`язань, у яких вони не є основними боржниками після здійсненого виділу в силу вказівки закону, який регламентує процедуру виділу, а не виходячи із змісту матеріальних зобов`язальних правовідносин, які зумовлюють можливість пред`явлення кредитором вимоги до інших осіб, крім основного боржника (наприклад, субсидіарна відповідальність батьків (піклувальників) за шкоду, заподіяну неповнолітньою особою, встановлена договором поруки субсидіарна відповідальність поручителя тощо).

Аналогічних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 у справі № 922/4519/14.

Отже, оскільки внаслідок виділу зберігається і юридична особа, з якої було здійснено виділ, і створюється нова юридична особа, в законодавстві закріплено положення про субсидіарну або солідарну відповідальність зазначених юридичних осіб за зобов`язаннями, боржником за якими була юридична особа, з якої здійснено виділ, та які існували перед виділом.

Отже, колегія суддів акцентує, що зі змісту положень частин третьої та четвертої статті 109 ЦК України вбачається, що субсидіарна відповідальність нової юридичної особи, створеної шляхом виділу з основного боржника, може наставати щодо зобов`язань, які виникли до виділу та створення нової юридичної особи.

Тотожна за змістом правова позиція викладена в п. 6.14. постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.04.2022 у справі № 910/2615/18.

Також подібні за змістом правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 29 травня 2025 року в cправі № 916/4552/24, у якій, серед іншого, також ззаначено, що з`ясувавши, що згідно з розподільчим балансом до боржника, який утворився внаслідок виділу (ТОВ "Мрія-Катранка"), не перейшли зобов`язання ТОВ "Молокозавод" перед СВК "Родина", суди попередніх інстанцій дійшли вірних висновків, що ТОВ "Мрія-Катранка" в силу прямої вказівки закону несе субсидіарну відповідальність за такими зобов`язаннями.

Відповідно до ч. 1 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Відповідно до положення ч. 1 ст. 619 ЦК України вбачається, що договором або законом може бути передбачена поряд із відповідальністю боржника додаткова (субсидіарна) відповідальність іншої особи.

До пред`явлення вимоги особі, яка несе субсидіарну відповідальність, кредитор повинен пред`явити вимогу до основного боржника. Якщо основний боржник відмовився задовольнити вимогу кредитора або кредитор не одержав від нього в розумний строк відповіді на пред`явлену вимогу, кредитор може пред`явити вимогу в повному обсязі до особи, яка несе субсидіарну відповідальність (ч. 2 ст. 619 ЦК України).

Положеннями частини 4 статті 619 ЦК України визначено, що особа, яка несе субсидіарну відповідальність, повинна до задоволення вимоги, пред`явленої їй кредитором, повідомити про це основного боржника, а у разі пред`явлення позову, - подати клопотання про залучення основного боржника до участі у справі. У разі недотримання цих вимог особою, яка несе субсидіарну відповідальність, основний боржник має право висунути проти регресної вимоги особи, яка несе субсидіарну відповідальність, заперечення, які він мав проти кредитора.

Отже, кредитор може пред`явити вимогу в досудовому порядку або звернутися до суду з окремим позовом до субсидіарного боржника в порядку позовного провадження.

У таких випадках субсидіарний боржник є не правонаступником основного боржника, а особою, яка є додатково відповідальною за зобов`язанням основного боржника в силу прямого припису закону.

Аналогічних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.04.2022 у справі № 910/2615/18.

Згідно із ч. 4 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" у разі виділу юридичних осіб здійснюється державна реєстрація юридичних осіб, утворених у результаті виділу, та державна реєстрація змін до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі, про юридичну особу, з якої здійснено виділ, щодо юридичної особи - правонаступника. Виділ вважається завершеним з дати державної реєстрації змін до відомостей, що містяться у Єдиному державному реєстрі, про юридичну особу, з якої здійснено виділ, щодо юридичної особи - правонаступника.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань 10.05.2025 здійснена державна реєстрація юридичної особи - Товариства з обмеженою відповідальністю "БУДКЕПІТАЛ ГРАНД" (ідентифікаційний код: 45719166). Юридичною особою, правонаступником якої є Товариство з обмеженою відповідальністю "БУДКЕПІТАЛ ГРАНД" (ідентифікаційний код: 45719166), визначено Товариство з обмеженою відповідальністю "УКРБУД ІНВЕСТ" (ідентифікаційний код: 39534785).

Відповідно до преамбули Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "БУДКЕПІТАЛ ГРАНД" затвердженого рішенням засновників від 09.05.2025 № 1, Товариство з обмеженою відповідальністю "БУДКЕПІТАЛ ГРАНД" створене у відповідності до Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" та інших законодавчих актів України, з метою одержання прибутку, шляхом виділу із Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРБУД ІНВЕСТ". Товариство з обмеженою відповідальністю "БУДКЕПІТАЛ ГРАНД" є правонаступником Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРБУД ІНВЕСТ", в частині Розподільчого балансу від 30.04.2025, затвердженого Рішенням учасника Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРБУД ІНВЕСТ" № 09/05 від 09.05.2025.

З Розподільчого балансу від 30.04.2025, затвердженого Рішенням учасника Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРБУД ІНВЕСТ" № 09/05 від 09.05.2025, до Товариства з обмеженою відповідальністю "БУДКЕПІТАЛ ГРАНД" перейшли майно, права та обов`язки в частині проекта будівництва "Будівництво багатоповерхового житлового комплексу з підземним паркінгом та наземними паркінгами, адміністративно-офісними приміщеннями, торговельно-розважальними, навчальними, оздоровчими закладами та іншими об`єктами загального користування по вул. Каунаська, 27 у Дніпровському районі міста Києва".

Враховуючи викладене, в силу ст. 109 ЦК України, відповідач-2 несе субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями, що виникли на підставі Договору.

Колегія суддів, беручи до уваги фактичні обставини цієї справи, вважає зазначені висновки суду першої інстанції вмотивованими.

У цивільно-правовому зобов`язанні може виникати, зокрема, солідарна та субсидіарна відповідальність. Відповідно до частини першої статті 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Субсидіарна ж відповідальність має додатковий характер, який полягає, зокрема, в тому, що в разі, якщо вимога кредитора в повному обсязі задоволена основним боржником, додатковий боржник до відповідальності не притягується. Тому під час виконання зобов`язань важливо визначити вид відповідальності; від цього залежить порядок пред`явлення вимоги кредитора, а також порядок виконання зобов`язання боржником (постанова Великої Палати Верховного суду від 20.04.2022 у справі № 910/2615/18).

21.08.2025 позивач звернувся до відповідача-2, як до субсидіарного боржника, з Вимогою про сплату заборгованості за Договором. Відповідно до вказаної вимоги, позивач просив відповідача-2 сплатити заборгованість за охоронні послуги, інфляційні втрати, 3 % річних та пеню.

Докази сплати заборгованості відповідачем-2 відсутні.

Іншого до суду не надано.

Враховуючи наведене вище, судова колегія погоджується з висновками суду попередньої інстанції про те, що позивачем вірно визначено основного боржника - ТОВ "УКРБУД ІНВЕСТ" і субсидіарного боржника - ТОВ "БУДКЕПІТАЛ ГРАНД" за Договором.

Відтак, з урахуванням підтвердження належними та допустимими доказами заборгованості відповідача-1 перед позивачем за Договором в розмірі 49 969,25 грн, - обґрунтованими є висновки суду 1-ої інстанції, що позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Сорочинського П.В. про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРБУД ІНВЕСТ", як основного боржника, та Товариства з обмеженою відповідальністю "БУДКЕПІТАЛ ГРАНД", як субсидіарного боржника, 49 971,25 грн заборгованості підлягають задоволенню частково, в розмірі 49 969,25 грн. Тоді як у частині позовних вимог про стягнення 3,00 грн заборгованості позовні вимоги задоволенню не підлягають, з підстав того, що, як вже зазначалось вище, сума заборгованості відповідача-1 за охоронні послуги перед позивачем становить, 49 969,25 грн, а не 49 971,25 грн, як зазначив позивач у розрахунку основного боргу, долученого до позовної заяви, оскільки згідно Акта здачі-прийняття робіт (надання послуг) № ОУ-0000032 від 31.08.2021 загальна вартість робіт (послуг) становить 37 125,00 грн, в той час позивачем у розрахунку основного боргу зазначена заборгованість по Акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) № ОУ-0000032 від 31.08.2021 у розмірі 37 127,00 грн.

У свою чергу, з урахуванням вказаного, колегією суддів визнаються необґрунтованими доводи апелянтів щодо неправильності висновків місцевого господарського суду про наявність правових підстав для понесення ТОВ "БУДКЕПІТАЛ ГРАНД" субсидіарної відповідальності за відповідними зобов`язаннями за Договором в даних правовідносинах. В зв`язку з цим, судовою колегією також відхиляються твердження апелянтів щодо існування підстав для скасування мотивувальної частини рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2025 по справі № 910/11223/25 в межах визнання ТОВ "БУДКЕПІТАЛ ГРАНД" субсидіарним боржником за Договором, та аргументи скаржника-1 про відсутність підстав для стягнення з ТОВ "БУДКЕПІТАЛ ГРАНД", як субсидіарного боржника, на користь ФОП Сорочинського П.В. 49 969,25 грн основного боргу.

Також позивачем було заявлено до стягнення субсидіарно з відповідачів: 59 753,90 грн - інфляційних нарахувань; 16 323,46 грн - 3% річних за користування чужими грошовими коштами; 142 528,45 грн - пені.

Оскаржуваним рішенням стягнуто з відповідачів на користь позивача: 56 207,25 грн (п`ятдесят шість тисяч двісті сім гривень 25 коп.) - пені, 16 323,46 грн (шістнадцять тисяч триста двадцять три гривні 46 коп.) - 3% річних та 59 753,90 грн (п`ятдесят дев`ять тисяч сімсот п`ятдесят три гривні 90 коп.) - інфляційних втрат.

Судовою колегією зазначається, що відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Пунктом 3 частини 1 статті 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини 2 статті 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

В силу положень ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно п. 3.5 Договору в випадку несвоєчасної оплати наданих належним чином послуг замовник платить пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченої платні, за кожний день прострочення.

Отже, з огляду на неналежне виконання відповідачем-1 умов Договору в частині оплати послуг, перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду 1-ої інстанції, що ця частина позовних вимог підлягає частковому задоволенню згідно арифметично правильного розрахунку пені, проведеного та визначеного місцевим господарським судом, який ґрунтується на відповідних приписах норм матеріального права, розмір якої становить: 56 207,25 грн, враховуючи при цьому: положення пункту 3.2 Договору, згідно якого розрахунок за місяць здійснюється замовником протягом 15-ти робочих днів з дня підписання сторонами Акта здачі-прийняття робі (надання послуг); часткові оплати відповідача-1; шестимісячний строк нарахування пені; розміри подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченої платні, за кожний день прострочення; правила початку перебігу строку, визначені ст. 253 ЦК України.

Щодо позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції та 3% річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних (3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) до повного виконання грошового зобов`язання.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що 3% річних та інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями, 3% річних виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами позивача, а інфляційні нарахування виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

За ч.ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17.

Перевіривши здійснені позивачем розрахунки втрат від інфляції та 3% річних, останнім допущено арифметичні помилки, про що правильно зазначено місцевим господарським судом.

Зокрема, ФОП Сорочинським П.В. неправильно визначені дати початку періоду прострочення, оскільки не враховано положення пункту 3.2 Договору, а також не вірно визначено дати погашення заборгованості відповідачем-1.

З урахуванням зазначеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду 1-ої інстанції, що ця частина позовних вимог підлягає частковому задоволенню згідно арифметично правильних розрахунків 3% річних та втрат від інфляції, проведених та визначених останнім, які становлять: 3% річних - 16 187,26 грн та інфляційні втрати - 51 811,01 грн.

Поряд із цим, апеляційним господарським судом відхиляються, як невмотивовані, доводи апелянтів про неправильність висновків місцевого господарського суду про стягнення з відповідачів пені, 3% річних та інфляційних втрат у відповідних розмірах.

Стосовно аргументів скаржників про сплив строків позовної давності щодо нарахованої позивачем пені, а також про незастосування судом І-ої інтенції ст.ст. 256, 257, 261 ЦК України щодо вимоги про стягнення суми основного боргу та нарахованих індексу інфляції, 3% річних, колегія вказує наступне.

Згідно зі ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (ч. 1 ст. 257 ЦК України).

Частинами 3 статті 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 1 ст. 32 цієї Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20.12.2007 у справі "Фінікарідов проти Кіпру").

Відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Судовою колегією акцентується, що позивач звернувся до суду 05.09.2025, про стягнення заборгованості, яка виникла на підставі Договору в частині оплати наданих позивачем послуг у період з 31.05.2021 по 31.08.2022.

Колегією суддів враховується, що приписами п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211"Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-Cov-19" на всій території України було встановлено карантин з 12.03.2020 по 22.05.2020.

Дію карантину, встановленого цією постановою, було продовжено численними нормативно-правовими актами.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 на всій території України відмінено карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Крім того, Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 64/2022 від 24.02.2022 року, затвердженого Законом України від 24.02.2022 року № 2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан. Численними Указами Президента України воєнний стан продовжено, в тому числі, і по теперішній час.

Згідно п. 19 "Прикінцевих та перехідних положень" ЦК України, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Законом України "Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності", який набрав чинності 04.09.2025, пункт 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України виключено.

Отже, наведеним вище в сукупності, спростовуються доводи відповідачів щодо пропуску позивачем строків позовної давності щодо стягнення суми основного боргу, втрат від інфляції, 3% річних та пені.

Про це, як вважає судова колегія, вмотивовано виснувався й суд 1-ої інстанції.

Щодо порушеного відповідачем-1 в суді першої інстанції питання для зменшення розміру стягнення пені, 3% річних та індексу інфляції, на що акцентують й відповідачі у поданих ними апеляційних скаргах, а також в частині доводів апелянта-2 про те, що прострочення зобов`язань ТОВ "УКРБУД ІНВЕСТ" сталося чи могло статися з незалежних обставин, які визнані форс-мажорними обставинами (обставиною непереборної сили), а також щодо доводів апелянтів про наявність підстав для зменшення розміру заявлених до стягнення сум пені, 3% річних та втрат від інфляції, як мінімум на 50%, колегія суддів акцентує увагу на такому.

За приписами статті 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з частиною 3 статті 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно, зменшення розміру заявленої до стягнення пені та штрафу є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені та штрафу.

У той же час, нормами законодавства України не визначено розмір, на який суд може зменшити неустойку, а тому при вирішенні цього питання суди мають забезпечувати дотримання балансу інтересів сторін у справі з урахуванням правового призначення неустойки.

Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 26.09.2019 у справі № 922/3613/18, від 08.05.2018 у справі № 924/709/17, від 15.01.2026 у справі № 910/9629/23, зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені та штрафу та розмір, до якого підлягає зменшенню. При цьому, відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

За наведеного, враховуючи неналежне виконання відповідачем-1 умов Договору щодо оплати послуг, з урахуванням того, що питання наявності або відсутності у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені, вирішується судом на власний розсуд судовою колегією критично оцінюються аргументи скаржників про наявність підстав для зменшення розміру заявленої позивачем до стягнення суми пені.

Також судова колегія зазначає, що за ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, постанови Верховного Суду від 04.10.2019 у справі № 915/880/18, від 26.09.2019 у справі № 912/48/19, від 18.09.2019 у справі № 908/1379/17 тощо).

Вимагати сплату суми боргу з врахуванням індексу інфляції та 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (постанова Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18).

Визначене частиною другою статті 625 ЦК України право стягнення інфляційних втрат і 3% річних є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право, порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які, через інфляційні процеси, матимуть іншу цінність, порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані (у тому числі у вигляді прострочення оплати відповідних товарів та послуг).

Водночас, як вже зазначалось, згідно з частиною 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до статті 233 ГК України, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому належить взяти до уваги ступінь виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; а також не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

У відповідності до загального висновку Великої Палати Верховного Суду у справі № 902/417/18 щодо права суду за певних умов зменшити розмір процентів річних, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, відповідне зменшення відсотків річних Велика Палата Верховного Суду допустила з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та зокрема критеріїв розумності, справедливості та пропорційності.

У справі № 902/417/18 сторони у договорі погодили зміну розміру процентної ставки, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України і встановили її у розмірі 40% річних від несплаченої вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути оплачений, та 96% річних від несплаченої ціни товару з моменту спливу дев`яноста календарних днів до дня повної оплати. Велика Палата Верховного Суду встановила, що, фактично, визначені договором 96% річних є саме способом отримання кредитором доходу, тому, з метою запобігання такому безпідставному збагаченню, розмір належної до стягнення суми відсотків річних було обмежено.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 зазначила, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

З наведеного вбачається, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки, штрафу, процентів річних є правом суду. Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе їх зменшення. Велика Палата Верховного Суду також вказала, що відсотки річних, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника та не можуть розглядатися як спосіб отримання кредитором доходів.

Водночас у зазначеній справі Велика Палата Верховного Суду, зменшуючи розмір неустойки, штрафу, процентів річних, не позбавила кредитора можливості захистити власні інтереси шляхом стягнення процентів річних у тому розмірі, який відповідно до обставин справи одночасно виконує компенсаційну функцію для кредитора, але не є надмірним для боржника.

Отже, Велика Палата Верховного Суду допустила зменшення розміру відсотків річних з урахуванням конкретних обставин справи, а саме - встановлення процентної ставки річних на рівні 40% та 96% і її явної невідповідності принципу справедливості.

Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що у справі, яка переглядається, позивачем до стягнення заявлено відсотки річних у розмірі, передбаченому законом (частиною 2 статті 625 ЦК України) - 3%.

Судова колегія враховує, що згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 02.07.2025 у справі № 903/602/24, яка враховувалась колегією суддів касаційного суду під час розгляду справи № 910/2991/24 в силу правової позиції, яка була викладена, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.11.2020 у справі № 755/10947/17 (судам слід враховувати останню позицію суду касаційної інстанції), колегія вважала за необхідне конкретизувати правовий висновок, викладений в її постанові від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19) та зазначити, що три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є законодавчо встановленим та мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником. Тому розмір процентів річних, який становить три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), не підлягає зменшенню судом.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 03 вересня 2025 року у справі № 910/8269/24.

Також колегія суддів звертає увагу відповідачів на те, що Велика Палата Верховного Суду не зазначала про можливість зменшення інфляційних втрат, і законом такого права суду не передбачено.

Таким чином, оскільки відсутніми є підстави для зменшення розміру 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих позивачем на підставі частини 2 статті 625 ЦК України, судовою колегією відхиляються, як необґрунтовані, аргументи скаржників щодо наявності підстав для зменшення розміру заявлених позивачем до стягнення сум компенсаційних виплат.

Окремо судова колегія зазначає, що відповідно до частин першої, другої статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Згідно з нормами статті 218 ГК України в разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості.

Невідворотними є обставини, настанню яких учасник правовідносин не міг запобігти, а також не міг запобігти наслідкам таких обставин навіть за умови прояву належного ступеня обачливості та застосуванню розумних заходів із запобігання таким наслідкам. Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести (п.38 постанови Верховного Суду від 21.07.2021 у справі №912/3323/20), а не лише таким, що викликає складнощі, або є економічно невигідним.

Разом з тим, форс-мажор є окремою, самостійною обставиною, яка звільняє від відповідальності за порушення договірних зобов`язань, яка характеризується тим, що обставини форс-мажору повинні виникнути після укладення договору, неможливість виконання зобов`язання повинна бути у період існування таких обставин і такі обставини повинні бути зазначені в договорі.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами (частина 2 статті 14-1 Закону України "Про Торгово-промислові палати в Україні").

У постанові від 25.01.2022 у справі № 904/3886/21 Верховний Суд щодо застосування статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" зазначив, що:

- ознаками форс-мажорних обставин є наступні елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності;

- форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом;

- наявність форс-мажорних обставин засвідчується Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами відповідно до статей 14, 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України" шляхом видачі сертифіката.

ТПП України листом від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 засвідчила, що військова агресія російської федерації проти України стала підставою для введення воєнного стану та є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили).

Вказаний лист ТПП України адресований "Всім, кого це стосується", тобто необмеженому колу суб`єктів, його зміст носить загальний інформаційний характер та констатує абстрактний факт наявності форс-мажорних обставин без доведення причинно-наслідкового зв`язку у конкретному зобов`язанні.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах: від 15.06.2023 у справі № 910/8580/22, від 07.06.2023 у справі № 906/540/22.

Отже лист ТПП від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 не є доказом настання форс-мажорних обставин для всіх без виключення суб`єктів господарювання України з початком військової агресії російської федерації. Як вже зазначалось, кожен суб`єкт господарювання, який в силу певних обставин не може виконати свої зобов`язання за окремо визначеним договором, має доводити наявність в нього форс-мажорних обставин.

Торгово-промислова палата засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб (абзац 3 частини третьої статті 14 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні").

Згідно з частиною першою статті 14-1 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні" торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю.

Водночас сертифікат ТПП не є єдиним або обов`язковим доказом існування форс-мажорних обставин; наявність форс-мажорних обставин може доводитися й іншими доказами, якщо інше не передбачено законом бо договором.

Втім, відповідачем-1 у даній справі не надано жодного доказу на підтвердження існування форс-мажорних обставин у спірних зобов`язаннях.

За викладеного, колегією суддів критично оцінюються доводи скаржника-2 щодо звільнення його від відповідальності за порушення грошового зобов`язання за Договором через настання відповідних форс-мажорних обставин та застосування до спірних правовідносин статті 617 ЦК України.

В частині висновків місцевого господарського суду про стягнення з відповідачів на користь позивача 6 000 грн витрат на професійну правничу допомогу, судова колегія вказує таке.

Позивачем в позовній заяві було наведено попередній (орієнтовний) розмір суми судових витрат, який складається, зокрема, з витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн.

Згідно статті 123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої - третьої статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Якщо заявлена до відшкодування сума судових витрат істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку (ч. 6 ст. 129 ГПК України).

Одночасно, за змістом частини 8 статті 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно, до закінчення судових дебатів у справі сторона повинна зробити заяву про подання доказів понесення нею судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи.

Водночас, за змістом пункту 1 частини другої статті 126, частини восьмої статті 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при поданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

При цьому витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 22.11.2019 у справі № 910/906/18.

Відповідно до статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги.

Визначення договору про надання правничої допомоги міститься в статті першій Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", згідно з якою договір про надання правничої допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За змістом частини третьої статті 27 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" до договору про надання правничої допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правничої допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг та на нього поширює своє регулювання Глава 63 Цивільного кодексу України. Так, згідно зі статтею 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Глава 52 ЦК України передбачає загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Відповідно до статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Водночас, згідно зі статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Ціна договору, тобто розмір адвокатського гонорару, може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата, кожний з яких відрізняється порядком обчислення. При зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (аналогічна правова позиція викладена в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.11.2020 у справі № 922/1948/19, від 12.08.2020 у справі № 916/2598/19, від 30.07.2019 у справі № 911/1394/18).

Колегія суддів, серед іншого, враховує, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При цьому, критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо.

У постанові від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що: «До правничої допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо».

Частиною 5 ст. 126 ГПК України встановлено, що у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 ГПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 ГПК України).

Зокрема відповідно до ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц.

У розумінні положень ч. 5 ст. 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, де зазначено, що висновки судів про часткову відмову стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав непов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчить про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання відповідачів про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У такому разі, суди мають таке право відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України та висновків об`єднаної палати про те, як саме повинна застосовуватися відповідна норма права.

При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.

На підставі долучених до матеріалів справи документів, судом апеляційної інстанції встановлено, що на підтвердження розміру понесених витрат на правничу допомогу, позивачем надано копії: договору № 52/25 про надання правової допомоги від 10.07.2025; протоколу № 5 погодження гонорару від 03.09.2025; рахунку-фактури № 5/52/25 від 03.09.2025; виписки по рахунку позивача за 03.09.2025; ордеру серії АА № 1620370; свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ВА № 1123 від 19.04.2019.

Згідно протоколу № 5 погодження гонорару, його розмір за надання правової допомоги у справі за позовом Фізичної особи - підприємця Сорочинський П.В. до Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРБУД ІНВЕСТ», Товариства з обмеженою відповідальністю «БУДКЕПІТАЛ ГРАНД» про стягнення заборгованості за договором про надання послуг № К-60-Ф0 від 30.04.2021 становить 10 000,00 (десять тисяч гривень) без ПДВ. У вартість послуг входить комплексне ведення судової справи у наступному обсязі робіт: 2.1. Комплексне ведення справи у суді першої інстанції. Вартість послуг не залежить від об`єму та кількості наданих послуг.

Колегія суддів вказує, що в даному випадку судом першої інстанції враховано критерії визначення розміру витрат на правничу допомогу, зокрема розумності, співмірності та пропорційності.

У межах вказаного судовою колегією враховується, що подання позовної заяви обумовлено виключно діями та бездіяльністю самих відповідачів, внаслідок чого позивач змушений був захищати свої права та інтереси в суді, в єдиний ефективний та доступний спосіб захисту своїх порушених відповідачами прав.

Судовою колегією акцентується, що в ході розгляду справи адвокатом Горщаром С.В. були надані послуги позивачу з комплексного ведення судової справи, а саме: здійснювалась підготовка позову; формувався пакет документів до позову; готувались та подавались відповіді на відзиви відповідачів.

За таких обставин, з огляду на приписи ч.ч. 1, 2, 3 ст. 124, ч.ч. 4 - 6 ст. 129 ГПК України, зважаючи на зазначені вище докази, що підтверджують надання виконавцем правничої допомоги клієнту (позивачу), суд апеляційної інстанції вважає вмотивованими висновки місцевого господарського суду про те, що позивачем подано належні докази в обґрунтування обсягу наданих ним послуг і виконання робіт та їх вартості, необхідних для надання правничої допомоги. Крім того, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки про співмірність та розумність судових витрат у цій справі з урахуванням предмета спору, що є підставою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанцій у сумі 6 000 грн (із заявлених 10 000 грн).

Зважаючи на наведене, на переконання судової колегії вмотивованими є висновки суду першої інстанції про необхідність зменшення позивачу заявленої до відшкодування суми за надання правничої допомоги та покладення на відповідачів витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6 000 грн, оскільки стягнення таких витрат відповідає критеріям розумності, необхідності, співромірності та справедливості.

Водночас, приймаючи також до уваги викладені у цій постанові висновки щодо суті спору, судом апеляційної інстанції відхиляються, як невмотивовані, доводи апелянта-1 про необґрунтованість та завищення розміру заявленої позивачем суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, яка визначена до стягнення судом першої інстанції з відповідачів у межах 6 000 грн.

Отже, на переконання колегії суддів, аргументи апелянтів не знайшли свого підтвердження, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції через необґрунтованість у розумінні ст.ст. 74, 76, 80, 86, 269 ГПК України. Інші доводи скаржників, прийняті до уваги, однак вони не спростовують вищенаведені висновки про наявність підстав для відмови у задоволенні апеляційних скарг. Водночас, підстав для виходу за межі вимог та доводів апеляційних скарг - суд апеляційної інстанції в розумінні ч. 4 ст. 269 ГПК України не встановив.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься й у частині 1 статті 74 ГПК України.

Отже, за загальним правилом, обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами обов`язку доказування визначається предметом спору.

Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 86 ГПК).

Частиною 5 статті 236 ГПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 28.10.2010 у справі «Трофимчук проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, суди мають належним чином зазначати підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

З огляду на викладене колегія суддів зазначає, що у цій постанові надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За висновками колегії суддів, доводи апеляційних скарг про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням процесуальних та матеріальних норм права, з неповним дослідженням обставин справи, що призвело до необґрунтованого та невірного висновку суду першої інстанції про стягнення коштів в частині покладення субсидіарної відповідальності на ТОВ "БУДКЕПІТАЛ ГРАНД", - не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Враховуючи все вищевикладене, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2025 у справі № 910/11223/25 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів статті 277 ГПК України не вбачається.

В свою чергу, апелянтами не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

При цьому, викладені у відзиві на апеляційну скаргу ТОВ "УКРБУД ІНВЕСТ" твердження позивача знайшли своє підтвердження в частині спростування викладених скаржником-2 в апеляційні скарзі доводів у цілому.

Згідно ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору, що були понесені стороною в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянтів (ТОВ "БУДКЕПІТАЛ ГРАНД" та ТОВ "УКРБУД ІНВЕСТ").

Керуючись ст.ст. 129, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "БУДКЕПІТАЛ ГРАНД" та Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРБУД ІНВЕСТ" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2025 у справі № 910/11223/25 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2025 у справі № 910/11223/25 - залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору, понесені стороною у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "БУДКЕПІТАЛ ГРАНД" та Товариство з обмеженою відповідальністю "УКРБУД ІНВЕСТ".

4. Справу повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, що визначені в частині 3 статті 287 ГПК України.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді В.А. Корсак

С.І. Буравльов