ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" квітня 2026 р. м. Рівне Справа № 918/933/24

Господарський суд Рівненської області у складі судді Марач В.В., розглянувши у спрощеному позовному провадженні матеріали справи

за позовом Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (01032, м. Київ, вул. Назарівська, 3 ) від імені якого діє філія "Відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" (34400, Рівненська область, м. Вараш, )

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпрошина" (08301, Київська обл., м. Бориспіль, вул. Шевченка, буд. 100А, )

про стягнення в сумі 239 102 грн.06 коп..

без повідомлення (виклику) сторін

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", від імені якого діє філія "Відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" звернулося в Господарський суд Рівненської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпрошина", в якому просить стягнути з останнього 239102 грн.06 коп. штрафних санкцій, з яких: 110 732 грн.63 коп. пені та 7% штрафу у розмірі 128 369 грн.43 коп..

Даний позов обгрунтовує тим, що на підставі Договору поставки №53-122-01-23-13726 від 26.07.2023 року Відповідач взяв на себе зобов`язання поставити Позивачу продукцію на загальну суму 3 154 112 грн.40 коп.. Відповідач вчасно здійснив поставку продукції на загальну суму 1 317 943,80 грн., а саме: 27.10.2023 на суму 30 900,00 грн. (накладна № 2025); 31.10.2023 на суму 1 126 200,00 грн. (накладна № 897); 31.10.2023 на суму 157 194,00 грн. (накладна № 898); 31.10.2023 на суму 3 649,80 грн. (накладна № 1689).

Позивач зазначає, що Відповідач не вчасно здійснив поставку продукції на загальну суму 1 836 168,60 грн., а саме: 23.11.2023 на суму 2 319,60 грн. (накладна № 2705); 04.01.2024 на суму 121 800,00 грн. (накладна № 3153); 16.01.2024 на суму 1 677 249,00 грн. (накладна № 760); 25.01.2024 на суму 34 800,00 грн. (накладна № 3214), чим порушив п. 3.1. Договору.

На підставі п. 9.1. Договору поставки №53-122-01-23-13726 від 26.07.2023 року Позивач нарахував Відповідачу 110 732 грн. 63 коп. пені та 7% штрафу у розмірі 128 369 грн.43 коп..

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 14.10.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою суду від 30.10.2024 року виправлено описку, допущену в Ухвалі Господарського суду Рівненської області від 14 жовтня 2024 року у справі №918/933/24, а саме, замість "Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" від імені якого діє філія "Відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" вказано "Акціонерне товариство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" від імені якого діє філія "Відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція".

Товариство з обмеженою відповідальністю "Дніпрошина" надало суду відзив на позов в якому просило: зупинити провадження у справі №918/933/24 до закінчення перегляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 924/698/23; у разі відмови у задоволенні клопотання про зупинення провадження у цій справі - передати справу № 918/933/24 за підсудністю до Господарського суду Київської області; у разі відмови у задоволенні клопотання про передачу справи за підсудністю - задовольнити позовні вимоги в частині стягнення пені на суму 8 420,44 грн. та штрафу на суму 10 962,00 грн.; відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені на суму 102 312,19 грн. та штрафу на суму 117 407, 43 грн..

При цьому зазначає наступне. Позов у цій справі, предметом якого є стягнення пені та штрафу за договором від 26.07.2023 №53-122-01-23-13726 (тобто виконання грошового зобов`язання), пред`явлений за місцем виконання договору, тобто за альтернативною підсудністю, визначеною ч. 5 ст. 29 ГПК України (позови у спорах, що виникають з договорів, в яких визначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів). Однак, спір про стягнення грошових коштів не стосується безпосередньо предмета договору поставки, а місце поставки не має значення для визначення юрисдикції спору. Іншими словами, за синалагматичним договором, який передбачає зустрічні зобов`язання, юрисдикцію спору слід визначати залежно від того, з якого саме зобов`язання виник спір. Відповідач вважає, що договором від 26.07.2023 №53-122-01-23-13726 не визначено місце виконання грошового зобов`язання, а тому територіальна юрисдикція такого спору має визначатись за загальним правилом, тобто за місцезнаходженням відповідача.

Відповідач зазначає, що на переконання колегії суддів Верховного суду, викладеного в ухвалі від 26.06.2024, якою справу № 924/698/23 передано на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, поняття місця виконання грошового зобов`язання шляхом безготівкових розрахунків позбавлене сенсу в контексті визначення юрисдикції і не може бути встановлене договором. У зв`язку з цим не підлягає застосуванню і ч. 5 ст. 29 ГПК України незалежно від того, чи зазначене в договорі місце виконання, чи ні. Отже, на переконання колегії суддів, у справі, що переглядається, територіальна юрисдикція такого спору має визначатись за загальним правилом ч. 1 ст. 27 ГПК України: позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ГПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Водночас, згідно з п. 7 ч. 1 ст. 228 ГПК України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадках перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об"єднаною Палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

У цьому випадку згідно з приписами п. 11 ч. 1 ст. 229 ГПК України провадження у справі зупиняється до закінчення перегляду в касаційному порядку.

Оскільки Верховний Суд передав справу № 924/698/23 на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, з огляду на необхідність відступлення від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 15.06.2022 у справі № 924/674/21 щодо застосування ч. 1, 5 ст. 29 ГПК України, та з метою формування єдиної правозастосовчої практики, а підставою відзиву у справі, що розглядається, є неправильне застосування ч. 5 ст. 29 ГПК України, а також з огляду на те, що правові висновки Верховного Суду у справі №924/698/23 можуть мати суттєве значення для вирішення питання у справі, що розглядається, а також для єдності судової практики, враховуючи, що постанова Верховного Суду є остаточною і виступає джерелом формування судової практики, відповідач просив зупинити провадження у цій справі відповідно до п. 7 ч, 1 ст. 228 ГПК України до закінчення перегляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №924/698/23, а у разі відмови у задоволенні такого клопотання - передати справу до Господарського суду Київської області. Крім того заперечуючи проти вимог позивача в частині стягнення пені в сумі 102 312,19 грн. та штрафу в сумі 117 407, 43 грн. відповідач посилається на таке.

Відповідач частково не погоджується з доводами Позивача, в частині допущення прострочення поставки продукції за видатковою накладною № 760 від 04.08.2023. Зазначає, що продукція за видатковою накладною № 760 від 04.08.2023 була належним чином передана Позивачу в межах строку поставки (по 15.11.2023), що підтверджується: листом Позивача від 22.08.2023 № 15959/041 з довідкою від 18.08.2023 №Д1-8-442 (дата надходження продукції на склад: 04.08.2023), листом Відповідача від 07.09.2024 №7 (з доказами його направлення та отримання 02.10.2024), податковою накладною з квитанцією про реєстрацією в ЄРПН, листом Відповідача про оформлення ярлика від 23.01.2024, ярликом на придатну продукцію № 1-8-442 від 19.01.2024. За таких обставин, вважає, що Відповідач належним чином виконав свій обов`язок в частині строку поставки продукції за видатковою накладною № 760 від 04.08.2023, а її тривале (з жовтня 2023 року по січень 2024 року) неприйняття зі сторони Позивача (з врегулюванням всіх невідповідностей продукції ще в жовтні 2023 року) в розумінні положень ч. 4 ст. 612 та п. 1 ч. 1 ст. 664 ЦК України не може мати наслідком застосування заходів відповідальності до Відповідача у вигляді пені та штрафу.

06.11.2024 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду Позивачем подано відповідь на відзив, в якій просить відмовити Відповідачу щодо зупинення провадження у даній справі; передачі справи за підсудністю до Господарського суду Київської області; відмови Відповідача від розміру пені та штрафу. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Ухвалою суду від 22.11.2024 року провадження у справі № 918/933/24 зупинено до закінчення перегляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №924/698/23.

25.12.2025 року через систему Електронний суд представником філії "Відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" подано клопотання, в якому просить поновити провадження у справі №918/933/24 у зв`язку з тим, що 03.04.2026 року Верховним Судом у колегіальному складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду прийнято постанову у справі №924/698/23, у якій викладено висновок, що у випадку зазначення в умовах договору місця його виконання, у позивача наявне безспірне право вибору територіальної підсудності визначене ч.5 ст. 29 ГПК.

Ухвалою суду від 20.04.2026 року поновлено провадження у справі №918/933/24. Вирішено продовжити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Розглянувши документи і матеріали, які подані учасниками справи, з`ясувавши обставини на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, безпосередньо дослідивши докази у справі, господарський суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. При цьому господарський суд керувався наступним.

Щодо підсудності даного спору суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці акцентував увагу на тому, що кожен має право на суд, встановлений законом, тобто відповідний орган повинен мати повноваження вирішувати питання, що належать до його компетенції, на основі принципу верховенства права (рішення ЄСПЛ від 29.04.1988 у справі "Белілос проти Швейцарії").

Юрисдикцію суду має визначати закон (доповідь Європейської комісії від 12.10.1978 у справі "Занд проти Австрії").

Тож поняття "суд, встановлений законом" містить у собі у тому числі таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Згідно зі статтею 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За змістом статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Відповідно до частини 1 статті 18 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

За своєю правовою природою судова юрисдикція є інститутом права, що покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства.

Компетенцію із розгляду господарських справ однорідними судами за просторовим критерієм розмежовує територіальна юрисдикція (підсудність) господарських судів.

Вимоги щодо такого розмежування викладено у параграфі 3 глави 2 розділу І ГПК України.

За загальним правилом позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Для цілей визначення підсудності відповідно до цього Кодексу місцезнаходження юридичної особи та фізичної особи-підприємця визначається згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (частини 1, 2 статті 27 ГПК України).

Разом із тим статтею 29 ГПК України визначено правила альтернативної територіальної підсудності.

Право вибору між господарськими судами, яким відповідно до цієї статті підсудна справа, належить позивачу, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу (частина 1 статті 29 ГПК України).

За змістом положень частини 5 статті 29 ГПК України позови у спорах, що виникають з договорів, в яких визначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів.

Аналіз зазначеної норми процесуального закону свідчить про те, що нею встановлено дві окремі підстави для застосування правил альтернативної територіальної підсудності: 1) якщо спір виник із договору, в якому визначено місце виконання; 2) якщо спір виник із договору, в якому не визначено місце його виконання, проте з огляду на специфіку врегульованих ним правовідносин виконувати такий договір можливо лише в певному місці.

Отже, у питанні, який позов може пред`являтися за територіальною підсудністю за вибором позивача, законодавець керується тим, що це позов у спорі, що виник із договору, який відповідає певним ознакам (у ньому визначено місце виконання або його можливо виконати лише в конкретному місці).

Обмежень про те, що зазначений спір має бути виключно спором про виконання цього договору, частина 5 статті 29 ГПК України не містить.

Натомість саме місце пред`явлення позову у спорі, що виник із договору, законодавець визначає за вибором позивача за місцем виконання відповідного договору.

Таким чином, для застосування встановленого частиною 5 статті 29 ГПК України правила альтернативної територіальної підсудності спір між сторонами має бути таким, що виник із договору, однак не обов`язково спором про його виконання.

Вказані вище висновки, закріплені у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.04.2026 у справі №924/698/24.

Правовідносини між сторонами даної справи виникли на підставі Договору поставки №53-122-01-23-13726 від 26.07.2023 за яким ТОВ "Дніпрошина" - постачальник, а філія «Відокремлений підрозділ «Рівненська атомна електрична станція» - замовник.

Відповідно до пункту 1.4 Договору, місцем його виконання є місто Вараш Рівненської області. Згідно пункту 3.1 Договору продукція підлягала поставці в строк по 15.11.2023. Місце поставки та Вантажоодержувач - 34400, м. Вараш, склад Рівненського відділення ВП «Складське господарство» ДП «НАЕК «Енергоатом».

Отже, сторонами Договору узгоджено, що місцем його виконання є Рівненська область, м. Вараш, що відображено в умовах укладеного між сторонами Договору. Сторони погодили, що Договір виконується саме за цією адресою, без інших варіантів.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що предметом спору у даній справі є вимоги про стягнення штрафу та пені за неналежне виконання Відповідачем умов Договору, місцем виконання якого є м. Вараш Рівненська область, можна прийти до висновку, що у даному випадку можливим є застосування положень частини 5 статті 29 ГПК України та, відповідно, подання позову не лише за місцезнаходженням Відповідача, а також за місцем виконання договору (за вибором Позивача).

Таким чином Позивач, користуючись правом, передбаченим частинами 1 та 5 статті 29 ГПК України, правомірно звернувся з даною позовною заявою до Господарського суду Рівненської області.

Щодо суті спору.

Частиною першою статті 1 Закону України «Про акціонерне товариство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» визначено, що утворення товариства здійснюється шляхом перетворення державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (код згідно з ) за рішенням Кабінету Міністрів України відповідно до законодавства з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

10 січня 2024 року було опубліковано постанову Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2023 року за № 1421 «Про утворення акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», якою відповідно до Закону України «Про акціонерне товариство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», Кабінет Міністрів України постановляє утворити акціонерне товариство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», 100 відсотків якого належать державі, шляхом перетворення державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (код згідно ).

Пунктом 3 вищевказаної постанови передбачено, що: товариство є правонаступником усіх майнових і немайнових прав та обов`язків державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» із дня державної реєстрації товариства; відокремлені підрозділи державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» із дня державної реєстрації товариства продовжують функціонувати як відокремлені підрозділи товариства (філії, представництва).

Реєстрація акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» відбулась 11 січня 2024 року, що підтверджується витягом з єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Таким чином, Товариство є правонаступником усіх майнових і немайнових прав та обов`язків Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом».

Між Державним підприємством «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», від імені якого діє філія «Відокремлений підрозділ «Рівненська атомна електрична станція», як Замовником та Товариством з обмеженою відповідальністю "Дніпрошина", як Постачальником укладено Договір поставки №53-122-01-23-13726 від 26.07.2023 (далі - Договір) на поставку шин для транспортних засобів великої та малої тоннажності на суму 3 154 112,40 грн з ПДВ.

Пунктом 3.1. Договору сторонами погоджено, що продукція поставляється в строк по 15.11.2023. Місце поставки та Вантажоодержувач - 34400, м. Вараш, склад Рівненського відділення ВП «Складське господарство» ДП «НАЕК «Енергоатом».

Враховуючи п. 8.4. Договору, датою поставки продукції є дата підписання видаткової накладної або накладної Вантажоодержувачем. Ризик випадкового пошкодження або знищення продукції переходить до Замовника з моменту поставки продукції.

З матеріалів справи вбачається, що Постачальник вчасно здійснив поставку продукції на загальну суму 1 317 943,80 грн., а саме:

27.10.2023 на суму 30 900,00 грн (накладна № 2025)

31.10.2023 на суму 1 126 200,00 грн (накладна № 897)

31.10.2023 на суму 157 194,00 грн (накладна № 898)

31.10.2023 на суму 3 649,80 грн (накладна № 1689)

В той же час Позивач стверджує, що Постачальник не вчасно здійснив поставку продукції на загальну суму 1 836 168,60 грн., а саме:

23.11.2023 на суму 2 319,60 грн (накладна № 2705)

04.01.2024 на суму 121 800,00 грн (накладна № 3153)

16.01.2024 на суму 1 677 249,00 грн (накладна № 760)

25.01.2024 на суму 34 800,00 грн (накладна № 3214).

З огляду на зазначене Позивач нарахував пеню у наступних розмірах:

Період прострочення грошового зобов`язання: Кількість днів у періоді Сума

з 16/11/2023 до 22/11/2023 2 319,60 х 0.1 х 7 : 100 7 16,24 грн

з 16/11/2023 до 03/01/2024 121 800,00 x0.1 х 49 : 100 49 5 968,20 грн

з 16/11/2023 до 15/01/2024 1 677 249,00 x0.1 х 61 : 100 61 102 312,19 грн

з 16/11/2023 до 24/01/2024 34 800,00 x 0.1 х 70 : 100 70 2 436,00 грн.

В той же час суд погоджується з твердженням Відповідача про відсутність прострочення поставки продукції за видатковою накладною № 760 від 04.08.2023 та зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи видаткова накладна № 760 датована 04.08.2023.

Відтак за відсутності іншого слід дійти висновку, що саме 04.08.2023 відповідач передав позивачу продукцію за видатковою накладною № 760 для організації її приймання по кількості та якості. Надходження продукції на склад Позивача 04.08.2023 підтверджується і Довідкою №Д1-8-442 про виявлені невідповідності на етапі ВК-1 від 18.08.2023 року.

При цьому 22.08.2023 року листом №15959/041 Позивач направив Відповідачу Довідку №Д1-8-442 та просив прийняти міри по усуненню виявлених невідповідностей до 28.08.2023 року.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Дніпрошина" направило Позивачу лист №7 від 07.09.2023 в якому надав відповіді на питання щодо невідповідностей продукції за видатковою накладною № 760 від 04.08.2023, заявлених Позивачем. При цьому резюмував, що видаткова накладна № 760 04.08.2023 року оформлена належним чином у відповідності до законодавства України та згідно вимог договору, документ, що підтверджує якість продукції був наданий постачальником при поставці партії товару, у зв`язку з чим, враховуючи надані пояснення, просив прийняти поставлені автошини, та розглянути питання щодо можливості заміни однієї позиції (позиція в специфікації номер 19, у видатковій накладній автошина зазначена за номером 13) та внести відповідні зміни до договору про що укласти додаткову угоду.

В подальшому Позивач 23.01.2024 надав Відповідачу Ярлик на придатну продукцію №1-8-442 від 19.01.2024 року.

При цьому суд зазначає, що продукція, зазначена в Ярлику на придатну продукцію №1-8-442 від 19.01.2024 року за найменуванням та кількість 100% відповідає продукції, вказаній у видатковій накладній № 760 від 04.08.2023.

Отже, заявивши 22.08.2023р. про невідповідність продукції за видатковою накладною № 760 від 04.08.2023, Позивач 19.01.2024р., видавши Ярлик на придатну продукцію №1-8-442, визнав, що продукція, отримана за видатковою накладною № 760 від 04.08.2023 в повній номенклатурі пройшла вхідний контроль.

З огляду на вищевказане, приймаючи до уваги дії сторін по передачі-прийманню продукції за видатковою накладною № 760 від 04.08.2023, суд зазначає, що вина Відповідача в порушенні зобов`язання за Договором поставки №53-122-01-23-13726 від 26.07.2023 в частині несвоєчасної поставки продукції за вказаною видатковою накладною відсутня.

Відповідно до статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Суд зазначає, що Відповідач довів, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, а саме вчасної поставки продукції за видатковою накладною № 760 від 04.08.2023 року, а відтак є невинуватим.

Щодо нарахування пені та штрафу за несвоєчасну поставку продукції за накладною №2705 від 23.11.2023 на суму 2 319,60 грн., накладною № 3153 від 04.01.2024 на суму 121 800,00 грн., накладною № 3214 від 25.01.2024 на суму 34 800,00 грн..

Згідно із пунктом 9.1. Договору передбачено, що у випадку порушення строків поставки Постачальник зобов`язаний сплатити Замовнику пеню в розмірі 0,1% вартості непоставленої (недопоставленої) продукції за кожен день прострочення, при цьому у випадку прострочення поставки (недопоставки) продукції понад тридцять днів, Постачальник додатково сплачує Замовнику штраф у розмірі 7% вказаної вартості.

Відповідно до п. 9.2 Договору Сторонами погоджено, що строк позовної давності за вимогами про стягнення штрафних санкцій передбачених пунктом 9.1. даного договору становить 3 (три) роки.

Частиною 1 статті 525 Цивільного кодексу України встановлена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання.

Згідно частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Положення статті 610 Цивільного кодексу України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до частини 1 статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У відповідності до частини 1 статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу.

Частина 1 статті 611 Цивільного кодексу України наголошує, що правовим наслідком порушення зобов`язання є, зокрема, сплата неустойки.

Згідно частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

З огляду на вищевказані норми закону суд доходить висновку про правомірність дій Позивача щодо нарахування Відповідачу пені в сумі 8 420 грн. 44 коп. та штрафу в сумі 10962 грн. 00 коп. за порушення строків поставки продукції за накладною №2705 від 23.11.2023 на суму 2 319,60 грн., накладною № 3153 від 04.01.2024 на суму 121 800,00 грн., накладною № 3214 від 25.01.2024 на суму 34 800,00 грн..

Крім того слід зазначити, що Відповідач визнає вищевказані нарахування. Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

У відповідності до пункту 4 частини 2 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Поняття і види доказів викладені у статті 73 ГПК України, згідно якої доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 ГПК України).

Згідно зі статтею 78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.79 ГПК).

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищенаведене, та те, що Позивач довів належними та допустимими доказами факт неналежного виконання Відповідачем умов Договору поставки № 53-122-01-23-13726 від 26.07.2023 року в частині порушення строків поставки продукції за накладною №2705 від 23.11.2023, накладною № 3153 від 04.01.2024, накладною № 3214 від 25.01.2024, а Відповідач вказане визнав, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

На підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.5 статті 240 ГПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Позов задоволити чатково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпрошина" (08301, Київська обл., м. Бориспіль, вул. Шевченка, буд. 100А, ) на користь Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (01032, м. Київ, вул. Назарівська, 3 ) від імені якого діє філія "Відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" (34400, Рівненська область, м. Вараш, ) пеню в сумі 8 420 грн. 44 коп., штраф в сумі 10 962 грн. 00 коп. та 232 грн. 69 коп. судового збору.

3. В решті позову відмовити у задоволенні.

4. Повернути Акціонерному товариству "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (01032, м. Київ, вул. Назарівська, 3 ) від імені якого діє філія "Відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" (34400, Рівненська область, м. Вараш, ) з Державного бюджету України 5 749 грн. 06 коп. судового збору, сплаченого по платіжній інструкції №10557 від 26.09.2024 року, оригінал якої знаходиться в матеріалах справи №918/933/24.

5. Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається: http://rv.arbitr.gov.ua.

Суддя Марач В.В.