УХВАЛА

21 квітня 2026 року

м. Київ

cправа № 916/4402/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г. М. - головуючого, Рогач Л. І., Краснова Є. В.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю ?Газопостачальна компанія ?Нафтогаз України?

на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.03.2026 та рішення Господарського суду Одеської області від 08.01.2026

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ?Газопостачальна компанія ?Нафтогаз України?

до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку ?ПЕРЕМОГИ 91?

про стягнення суми,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю ?Газопостачальна компанія ?Нафтогаз України?" (далі - Товариство, скаржник) звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку ?ПЕРЕМОГИ 91? (далі - ОСББ) про стягнення боргу за договором за поставлений природний газ у загальній сумі 326 095,82 грн, з яких: 250 004,94 грн основного боргу; 7 145,74 грн 3% річних; 33 142,71 грн пені; 35 802,43 грн інфляційних втрат.

Позов обґрунтовано неналежним виконанням ОСББ умов типового договору постачання природного газу постачальником ?останньої надії? в частині повної та своєчасної сплати заборгованості за спожитий в період з лютого по травень 2024 року природний газ.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 03.11.2025 визнано справу малозначною та розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

Рішенням Господарського суду Одеської області від 09.12.2024 від 08.01.2026 позов задоволено частково; стягнуто з ОСББ на користь Товариства 103 352,05 грн основного боргу, 2 956,48 грн 3% річних, 14 802,67 грн інфляційних втрат та 1 453,33 грн витрат зі сплати судового збору; в решті позову відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що відповідач згідно з нормами чинного законодавства є юридичною особою, яка утворена шляхом об`єднання співвласників багатоквартирного будинку з метою сприяння в отриманні співвласниками багатоквартирного будинку, зокрема, комунальних послуг, які включають в себе і постачання та розподіл природного газу (теплової енергії). При цьому така теплова енергія постачається у багатоквартирний будинок виключно для задоволення побутових (спільно-побутових) потреб співвласників будинку.

Крім того, місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що з огляду на встановлені обставини справи та правове регулювання спірних правовідносин у своїй сукупності відповідач як юридична особа, що створена шляхом об`єднання власників квартир, зокрема фізичних осіб, які у розумінні Закону України ?Про ринок природного газу? є побутовими споживачами, споживаючи природний газ для вироблення теплової енергії виключно для забезпечення потреб таких осіб, являється колективним побутовим споживачем.

Також в оскаржуваному рішення зазначено, що, оскільки у відносинах з позивачем (постачальником ?останньої надії? за типовим договором) відповідач фактично виступає колективним побутовим споживачем природного газу для потреб та в інтересах співвласників багатоквартирного будинку, у даній справі розрахунок за спожитий природний газ необхідно здійснювати із застосуванням тарифу, визначеного для населення, а не для комерційних підприємств.

Відтак, господарським судом першої інстанції здійснено власний перерахунок вартості природного газу, поставленого позивачем для потреб відповідача у період з лютого по травень 2024 року, у зв`язку з чим частково задоволено позовні вимоги про стягнення основної боргу, 3% річних та інфляційних втрат. Відмовляючи у стягненні пені, місцевий господарський суд вказав, що відповідач у спірних правовідносинах є побутовим споживачем, тому підстави для нарахування пені на підставі пункту 4.5 типового договору, який передбачає відповідальність для споживачів, які не є побутовими, відсутні.

За наслідками перегляду справи в суді апеляційної інстанції, постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.03.2026 залишено без змін рішення Господарського суду Одеської області від 08.01.2026.

07.04.2026 (через систему ?Електронний суд?) Товариство звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.03.2026 (повний текст складено 25.03.2026) та рішення Господарського суду Одеської області від 08.01.2026, в якій просить судові рішення скасувати в частині, якою відмовлено у задоволенні позову, а саме щодо стягнення: 146 652,89 грн основного боргу, пені - 33 142,71 грн, 4 189,26 грн - 3% річних, 20 999,76 грн інфляційних втрат та ухвали в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Розглянувши матеріали касаційної скарги, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, виходячи з такого.

Частиною 2 статті 6 та частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України та зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із пунктом 8 частини 1 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

За змістом пункту 1 частини 1 статті 293 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

За приписами пункту 1 частини 1 статті 287 ГПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині 3 цієї статті.

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з частиною 5 статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини 7 зазначеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Пунктом 1 частини 1 статті 163 ГПК України передбачено, що у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Оскільки предметом позову у цій справі є стягнення 326 095,82 грн, що не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2025 (3 028,00 грн х 500 = 1 514 000,00 грн), з урахуванням положень ГПК України вона може бути розглянута у касаційному порядку лише за наявності для цього підстав, передбачених у пункті 2 частини 3 статті 287 зазначеного Кодексу.

В якості обґрунтування наявності підстави для відкриття касаційного провадження, передбаченою підпунктами ?а? і "в" пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України, скаржник у поданій касаційній скарзі зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки стосується формування єдиної правозастосовчої практики в Україні щодо постачання газу постачальником ?останньої надії? для об`єднань співвласників житлових будинків, як виробників теплової енергії, у складі яких входять нежитлові приміщення на підставі спеціального законодавства на ринку природного газу та які не приймали рішення загальних зборів ОСББ щодо статусу колективного побутового споживача житлово-комунальних послуг, має значний суспільний інтерес (стосується широкого кола осіб) та має виняткове значення для учасника, оскільки господарськими судами різних інстанцій приймаються судові рішення, які свідчать про формування судової практики, яка не є однозначною, застосовують по різному норми права, зокрема норми Закону України ?Про ринок природного газу?, Закону України ?Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку?, Закону України ?Про житлово-комунальні послуги?, Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку", Закону України ?Про особливості регулювання відносин на ринку природного газу та у сфері теплопостачання під час дії воєнного стану та подальшого відновлення їх функціонування» щодо застосування ціни газу до ОСББ, яке є юридичною особою, до складу якого увійшли власники з нежитловими приміщеннями, як для побутових споживачів, що формує неоднакову судову практику, та яка протирічить законодавству на ринку природного газу. На думку скаржника, наявність суперечливої практики та її розгляд судом касаційної інстанції має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики з піднятих вище питань.

Водночас, з огляду на зміст касаційної скарги, наведені скаржником доводи в контексті прийнятих у цій справі судових рішень не дають підстав для висновку, що справа має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. Зміст касаційної скарги зводиться до висловлення незгоди з прийнятими судовими рішеннями, викладення власного бачення у питанні застосування правових норм. Однак Верховний Суд не може ставити під сумнів законність рішення суду тільки через те, що таке рішення скаржник вважає незаконним.

Разом з тим посилання скаржника на те, що ця справа має для нього виняткове значення та становить суспільний інтерес належним чином не обґрунтоване, оскільки є лише власним припущенням скаржника, не підтверджене жодними доказами та зводиться лише до незгоди з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, власного викладення обставин справи, до переоцінки доказів, які були здійсненні судами попередніх інстанцій під час розгляду справи по суті і в цілому до заперечення результату розгляду справи, що не може свідчити про винятковість справи для скаржника.

Касаційний господарський суд також враховує, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є "судом фактів".

Наявність вичерпного переліку судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем "розумних обмежень" у праві на звернення до касаційного суду зумовлено виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким має на меті забезпечити сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду", що повністю узгоджується з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, положеннями Конституції України, завданнями і принципами господарського судочинства.

Верховний Суд зазначає, що визначені підпунктами "а", "б", "в", "г" пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України випадки є винятками із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку принцип "правової визначеності" буде порушено.

Подана касаційна скарга не містить обґрунтувань, які могли б бути визнані такими, що підпадають під дію підпунктів "а", "б", "в", "г" пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.05.2021 (справа №914/1570/20, провадження №2-90гс20) зазначила, що тенденції нормативно-правового регулювання національної моделі касаційного оскарження свідчать про перехід на конституційному рівні до моделі обмеженої касації, що реалізується, зокрема, за допомогою введення переліку випадків, коли рішення підлягає касаційному оскарженню, а також низки процесуальних фільтрів. Встановлення в процесуальному кодексі виняткових підстав для касаційного оскарження у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, має слугувати формуванню дієвої судової системи, що гарантуватиме особі право на остаточне та обов`язкове судове рішення. Введення процесуальних фільтрів не порушує права на доступ до суду, оскільки таке право вже реалізоване при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій, та можна стверджувати, що введення процесуальних фільтрів допуску до перегляду судових рішень касаційним судом не порушує права доступу до правосуддя.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Ураховуючи викладене, з огляду на принципи господарського судочинства, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження у справі №916/4402/25 за касаційною скаргою Товариства на підставі пункту 1 частини 1 статті 293 ГПК України.

Керуючись статтями 234, 235, 287, 293 ГПК України,

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі №916/4402/25 за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю ?Газопостачальна компанія ?Нафтогаз України? на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.03.2026 та рішення Господарського суду Одеської області від 08.01.2026.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Головуючий Г. М. Мачульський

Судді Л. І. Рогач

Є. В. Краснов