ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2026 рокум. ОдесаСправа № 915/1109/25
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Павленко Н.А.

суддів - Богатиря К.В., Лічмана Л.В.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення та виклику сторін апеляційну скаргу Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль»

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 27.10.2025, ухвалене суддею Ільєвою Л.М., м. Миколаїв, повний текст якого складено та підписано 31.12.2025

по справі №915/1109/25

за позовом Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль»

до відповідача Приватного підприємства «ТМД Сервіс»

про стягнення 27193,83 грн,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог позовної заяви та рішення суду, що оскаржується в апеляційному порядку:

Державне підприємство «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Приватного підприємства «ТМД Сервіс» про стягнення заборгованості в загальній сумі 27193,83 грн, з яких: 7743,69 грн - основний борг, 11867,17 грн. - пеня, 6323,67 грн - інфляційні втрати, 1259,30 грн. -3% річних.

В обґрунтування позовних вимог Державне підприємство «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» посилається на неналежне виконання зобов`язань, взятих на себе Приватним підприємством «ТМД Сервіс» за договором від 04.04.2011 №02.1.2-14/24-32 про оренду окремого індивідуально визначеного майна, в частині повної та своєчасної сплати орендної плати.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 28.07.2025 позовну заяву Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №915/1109/25, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 27.10.2025 у справі №915/1109/25 позовні вимоги Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» до Приватного підприємства «ТМД Сервіс» про стягнення 27193,83 грн задоволено частково, стягнуто з Приватного підприємства «ТМД Сервіс» на користь Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» заборгованість в сумі 7743, 69 грн, 3% річних у сумі 1259,30 грн, інфляційні втрати в сумі 6323,67 грн, а також витрати по сплаті судового збору в сумі 1365,26 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Приймаючи рішення, місцевий суд встановив, що між позивачем та відповідачем 04.04.2011 було укладено договір №02.1.2-14/24-32 оренди окремого індивідуально визначеного майна, відповідно до умов якого Державне підприємство «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» (орендодавець) передав за актом передачі-приймання орендованого майна від 04.04.2011 в строкове платне користування індивідуально визначене майно, яке знаходиться на балансі позивача, а Приватне підприємство «ТМД Сервіс» (орендар) прийняло та зобов`язалось своєчасно та у повному обсязі сплачувати орендну плату за користування майном. Разом з тим, згідно з актом передачі-приймання від 31.12.2013 року, підписаного сторонами, частина майна була повернута відповідачем позивачу.

Місцевим судом встановлено, що позивач належним чином виконав свої зобов`язання за договором оренди окремого індивідуально визначеного майна від 04.04.2011, передавши майно в оренду, тоді як відповідач свої обов`язки щодо своєчасних оплат орендних платежів за грудень 2019 року та січень 2020 року не виконав, у зв`язку з чим у орендаря утворилась заборгованість у розмірі 7743,69 грн.

Поряд з цим, місцевий суд дійшов висновку, що договір оренди припинив свою дію з 24.04.2019 на підставі листа від 05.04.2019 № 19-22/1-389, відповідно до якого позивач повідомив відповідача про розірвання вищевказаного договору та який отримано відповідачем 23.04.2019. Водночас фактичне повернення орендованого майна відбулося лише 02.10.2020, відповідно до акту державного виконавця Бориспільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ).

З урахуванням положень 3.8 договору, місцевий суд дійшов висновку, що обов`язок відповідача щодо сплати орендної плати зберігається до моменту фактичного повернення майна, у зв`язку з чим вимоги позивача про стягнення основного боргу у розмірі 7743,69 грн визнав обґрунтованими.

Крім того, суд визнав правомірними вимоги Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» про стягнення 3% річних та інфляційних втрат з відповідача, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання.

Водночас в частині стягнення пені суд першої інстанції відмовив Державному підприємству «Міжнародний аеропорт «Бориспіль», виходячи з того, що нарахування пені здійснено позивачем за період, після припинення дії договору, що містив в собі умови щодо розміру та бази нарахування пені.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу:

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду, Державне підприємство «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Миколаївської області від 27.10.2025 у справі №915/1109/25 в частині відмови у стягненні з Приватного підприємства «ТМД Сервіс» на користь Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» пені у розмірі 11 867,17 грн та 1057,14 грн судового збору та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» в частині стягнення з Приватного підприємства «ТМД Сервіс» на користь Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» пені у розмірі 11867,17 грн та витрат на оплату судового збору у сумі 1057,14 грн. Також апелянт просить суд стягнути з Приватного підприємства «ТМД Сервіс» витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги у сумі 3633,60 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, не врахувавши умов п.3.9 договору №02.1.2-14/24-32 від 04.04.2011, за яким у разі прострочення орендарем оплати, визначеної договором, орендарю нараховується пеня від суми заборгованості за кожну добу затримки у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, та неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до безпідставної відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення пені.

Як вказує апелянт, попри припинення договору №02.1.2-14/24-32 від 04.04.2011, обов`язок відповідача сплачувати орендні платежі та відповідальність за їх прострочення (у вигляді пені) зберігалися до фактичного повернення майна.

Апелянт наголошує, що п.3.8 договору передбачено, що оплата за оренду майна здійснюється до фактичного повернення орендарем майна, що має бути підтверджено актом передачі-передавання майна, належним чином оформленого сторонами.

Відтак, на думку апелянта, пеня нарахована правомірно, а висновок суду про відсутність підстав для її стягнення є помилковим.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу:

Приватне підприємство «ТМД Сервіс» правом, визначеним ст. 263 ГПК України, на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалось. Разом з цим, відповідно до ч. 3 ст. 263 ГПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду апеляційним судом рішення суду першої інстанції.

Рух справи у Південно-західному апеляційному господарському суді:

22.01.2026 безпосередньо до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» на рішення Господарського суду Миколаївської області від 27.10.2025 по справі №915/1109/25.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.01.2026, апеляційну скаргу Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді - Павленко Н.А., суддів: Богатиря К.В., Лічмана Л.В.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.01.2026 відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» на рішення Господарського суду Миколаївської області від 27.10.2025 по справі №915/1109/25 до надходження матеріалів справи на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду, доручено Господарському суду Миколаївської області невідкладно надіслати матеріали справи №915/1109/25 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.

30.01.2026 матеріали справи №915/1109/25 надійшли на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.02.2026, поновлено Державному підприємству «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Миколаївської області від 27.10.2025 у справі №915/1109/25; відкрито апеляційне провадження по справі №915/1109/25 за апеляційною скаргою Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» на рішення Господарського суду Миколаївської області від 27.10.2025 та постановлено здійснювати розгляд апеляційної скарги Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» на рішення Господарського суду Миколаївської області від 27.10.2025 у справі №915/1109/25в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Цією ж ухвалою апеляційного суду запропоновано учасникам провадження у 15 денний строк з дня вручення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі подати відзиви/письмові пояснення на апеляційну скаргу (доданих до них документи) та відповідно до ч.4 ст.263 ГПК України надати суду докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи з урахуванням положень статті 42 цього Кодексу; попереджено учасників справи, що заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених Господарським процесуальним кодексом України; зупинено дію рішення Господарського суду Миколаївської області від 27.10.2025 року у справі №915/1109/25; повідомлено Приватне підприємство «ТМД Сервіс» про передбачений частиною шостою статті 6 Господарського процесуального кодексу України обов`язок зареєструвати електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, та про можливість ознайомлення з матеріалами справи через вказану систему або її окрему підсистему (модуль). Для додаткового повідомлення Приватного підприємства «ТМД Сервіс» про відкриття апеляційного провадження у справі №915/1109/25 постановлено розмістити публікацію на сайті Судова влада України.

Відповідно до частини тринадцятої статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною третьою статті 270 Господарського процесуального кодексу України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Частиною десятою статті 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

На підставі вище означеного, виходячи із зазначених правових норм, враховуючи ціну позову у даній справі, а також характер спірних правовідносин, колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» на рішення Господарського суду Миколаївської області від 27.10.2025 по справі №915/1109/25 без повідомлення (виклику) учасників справи в порядку письмового провадження.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції:

З матеріалів справи вбачається, що між Державним підприємством «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» (орендодавець) та Приватним підприємством «ТМД Сервіс» (орендар) було укладено 04.04.2011 договір №02.1.2.-14/24-32 оренди окремого індивідуально визначеного майна (договір), відповідно до умов якого, орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування індивідуально визначене майно, яке знаходиться на балансі ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль», а саме 1. обладнання для паркінгу терміналу «F», в комплекті, в тому числі шлагбаум МІВ -30 (1;4с, 5000 000 циклів) в комплекті: датчик індуктивний, стійка в`їзду СТ1 («на землі») 1 поверх.(комплект), стійка в`їзду СТ1-12 («на землі») 2 поверх (комплект), стійка в`їзду/виїзду СТ1-13 («на землі») 2-поверх (комплект), шафа комутаційна, обладнання «відео-захоплення» (комплект), обладнання інформаційне табло (комплект), обладнання оператора (комплект), обладнання аміністратора (комплект); 2. Блок-пост охорони на тимчасовій стоянці автомоб.; 3. Шлагбаум автоматичний МІВ-30; 4. Шлагбаум автоматичний МІВ-30; 5. КПП контрольно-пропускний пункт; 6. Шлагбаум автоматичний МІВ-30; 7.Біотуалет; 8. Щит протипожежного захисту (комплект) ЩП-1; 9. Модуль КПП; 10. Модуль КПП; 11. Модуль КПП (далі - майно), яке обліковується на балансі орендодавця, і вартість якого визначена відповідно до висновку про вартість майна за експертною оцінкою станом на 30.11.2020 без ПДВ становить 1333110,0 грн. (п. 1.1 договору).

Відповідно до п. 2.1 договору фактичне передання майна у користування орендарю оформлюється актом передачі-приймання майна, який засвідчується підписами та печатками сторін.

Сторонами домовлено, що майно вважається повернутим орендодавцю з моменту оформлення сторонами належним чином відповідного Акту передачі-приймання майна (п. 2.5. договору).

На підставі п.п. 3.1-3.3 договору орендна плата за користування майном здійснюється орендарем починаючи з дати підписання відповідного Акту передачі приймання майна, підписаного сторонами; орендна плата визначена за результатами конкурсу за базовий місяць розрахунку орендної плати (останній місяць, за який є інформація про індекс інфляції) без врахування ПДВ становить 13000,00 грн.; орендна плата за перший місяць фактичного користування майном визначається шляхом корегування базової орендної плати на індекс інфляції на дату виставлення рахунку.

Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом корегування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць. Якщо індекс інфляції за поточний місяць складає менше 100%, то орендна плата визначається на рівні орендної плати за попередній місяць. Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному чинним законодавством (п. п. 3.4, 3.5 договору).

Сторони дійшли згоди, що орендодавець щомісячно виставляє орендарю рахунок за оренду майна за звітний місяць та акт приймання-здачі виконаних послуг. Орендар з 10 числа місяця, що слідує за звітним, самостійно одержує в бухгалтерії орендодавця рахунок та акт приймання-здачі виконаних послуг. Сплата рахунку здійснюється орендарем до 15 числа того ж місяця. Підписаний акт приймання-здачі виконаних послуг орендар зобов`язаний повернути в бухгалтерію орендодавця протягом 5-ти днів з дати його отримання. Якщо протягом 5-ти днів акт не буде повернутий орендодавцю, він вважається підписаним сторонами (п. 3.7 договору).

Пунктом 3.8 договору передбачено, що оплата за оренду майна здійснюється до фактичного повернення орендарем майна, що має бути підтверджено актом передачі-приймання майна, належним чином оформленим сторонами.

З умов договору вбачається, що у разі прострочення орендарем оплати, визначеної договором, орендарю нараховується пеня від суми заборгованості за кожну добу затримки у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня (п. 3.9 договору).

Згідно з п. 3.10 договору у разі порушення орендарем строку повернення майна, визначеного договором, орендар сплачує орендодавцю штраф у розмірі місячної орендної плати за кожну добу затримки.

Орендар зобов`язується використовувати орендоване майно відповідно до його призначення та умов договору; своєчасно і у повному обсязі сплачувати орендну плату (п.п. 4.1, 4.3 договору).

Сторонами домовлено, за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України та умовами цього договору (п. 12.1. договору).

Договір діє з дати підписання Акту передачі-приймання орендованого майна і укладений строком на 1 рік (п. 14.1 договору).

Сторони дійшли згоди, що у разі відсутності заяви однієї з сторін про припинення або зміну умов договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, договір може бути продовженим на кожний наступний рік на тих саме умовах при умові погодження з уповноваженим органом управління. У випадку заяви однієї з сторін про припинення дії договору, він вважається припиненим з дня, наступного за тим, коли друга сторона отримала таку заяву або з дати зазначеної в заяві (п. 14.2 договору).

Договір може бути змінений, доповнений або достроково розірваний за згодою сторін, що оформлюється додатковою угодою, яка засвідчується підписами та печатками сторін чи їх уповноважених представників. Зміни та доповнення, що пропонується внести однією з сторін, розглядаються іншою стороною протягом 15 днів з дати їх подання до розгляду (п. 14.3 договору).

Відповідно до підписаного сторонами акту передачі-приймання орендованого майна від 04.04.2011 до договору №02.1.2-14/24-32 від 04.04.2011 орендоване майно, згідно переліку, передано в оренду орендодавцю.

Матеріалами справи підтверджено, що частина майна згідно переліку була повернута відповідачем позивачу за актом № 2 передачі-приймання орендованого майна від 31.12.2013 до договору № 02.1.2-14/24-32 від 04.04.2011, підписаного сторонами.

Листом від 09.04.2015 № 01-22-1604 ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» повідомив відповідача про припинення дії договору та підписання Акту передачі-приймання майна, проте лист було повернуто на адресу позивача відділенням зв`язку з позначкою «Поштове відправлення повернуто за закінченням терміну зберігання». Листом від 05.04.2019 № 19-22/1-389 ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» повідомив відповідача про припинення дії договору оренди та просив повернути орендоване майно, який отримано відповідачем 23.04.2019, що підтверджується копією повідомлення про вручення поштового відправлення (трек №08 0).

Разом з цим, відповідач, доданий до листа від 05.04.2019 № 19-22/1-389 акт приймання-передачі орендованого майна не підписав, орендоване майно позивачу не повернув, у зв`язку з чим, позивач був вимушений звернутись до Господарського суду Миколаївської області з позовом до приватного підприємства «ТМД Сервіс» про стягнення 19022,26 грн заборгованості (за період січень-лютий 2019) за договором оренди від 04.04.2011 та вимогою про зобов`язання повернути орендоване майно за даним договором згідно з переліком.

Господарський суд Миколаївської області рішенням від 26.12.2019 по справі № 915/1782/19 позов задовольнив; стягнув з ПП «ТМД Сервіс» на користь ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» 17354,1 грн. основного боргу, 1426,71 грн. пені, 121,32 грн. 3% річних,120,13 грн. втрат від інфляції та 3842,0 грн. судового збору; зобов`язав ПП «ТМД Сервіс» повернути ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» майно (блок-пост охорони на тимчасовій стоянці автомоб., інвентарний номер 47563; шлагбаум автоматичний МІВ-30, інвентарний номер 54415; шлагбаум автоматичний МІВ-30, інвентарний номер 54416; КПП контрольно-пропускний пункт, інвентарний номер 47566; 5) шлагбаум автоматичний МІВ-30, інвентарний номер 54603; 6) щит протипожежного захисту (комплект) ЩП-1, інвентарний номер 54269) за актом приймання-передачі майна по договору №02.1.2-14/24-32 від 04.04.2011р. оренди окремого індивідуально визначеного майна.

На виконання рішення Господарського суду Миколаївської області від 26.12.2019 був виданий судовий наказ від 24.01.2020.

02.10.2020 державним виконавцем Бориспільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) складено Акт державного виконавця (ВП № 61200690) про передачу майна ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль», а саме: блок-пост охорони на тимчасовій стоянці; шлагбаум автоматичний МІВ-30; шлагбаум автоматичний МІВ-30; КПП контрольно-пропускний пункт; шлагбаум автоматичний МІВ-30; щит протипожежного захисту (комплект) ЩП-1.

Разом з тим, не дивлячись на те, що орендоване майно за договором №02.1.2-14/24-32 від 04.04.2011 оренди окремого індивідуально визначеного майна повернуто позивачу - ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль», за відповідачем наявна заборгованість по орендній платі за грудень 2019 та січень 2020 року, у зв`язку з чим позивач був вимушений звернутися до Господарського суду Миколаївської області з відповідним позовом.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при ухваленні постанови. Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції:

Переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог статті 269 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд виходить із такого.

Відповідно до ст. 269 ГПК України, Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).

Зважаючи на те, що Державним підприємством «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» оскаржується рішення місцевого господарського суду виключно в частині відмови у стягненні пені у розмірі 11867,17 грн та 1057,14 грн судового збору, судова колегія здійснює апеляційний перегляд судового рішення лише у межах зазначених позовних вимог.

Південно-західний апеляційний господарський також враховує принцип заборони повороту до гіршого.

Так, принцип заборони повороту до гіршого (non reformatio in peius) відомий ще з часів римського права та існував у зв`язку із іншим правилом - tantum devolutum quantum appellatum (скільки скарги, стільки і рішення). Правило заборони повороту означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення. Тобто, особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги

Колегія суддів акцентує увагу на тому, що відповідачем розмір основного боргу, інфляційних втрат та 3% річних, ухвалених до стягнення за оскаржуваним рішенням суду, не оспорюється.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони.

Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За своїм змістом і правовою природою, укладений між сторонами договір є договором оренди.

Частинами 1, 6 статті 283 Господарського кодексу України (яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частиною 1 статті 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язаний передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до частини 4 статті 284 Господарського кодексу України (яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) строк договору оренди визначається за погодженням сторін.

Закінчення строку, на який було укладено договір оренди, є однією з підстав його припинення (частина четверта статті 291 Господарського кодексу України, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин).

За змістом частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно п. 14.1, п. 14.2 спірного договору сторонами узгоджено, що договір діє з дати підписання Акту передачі-приймання орендованого майна і укладений строком на 1 рік; у разі відсутності заяви однієї з сторін про припинення або зміну умов договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, договір може бути продовженим на кожний наступний рік на тих саме умовах при умові погодження з уповноваженим органом управління. У випадку заяви однієї з сторін про припинення дії договору, він вважається припиненим з дня, наступного за тим, коли друга сторона отримала таку заяву або з дати зазначеної в заяві.

З матеріалів справи вбачається, що позивач листом від 05.04.2019 № 19-22/1-389, який отримано відповідачем 23.04.2019 та підтверджується копією повідомлення про вручення поштового відправлення (трек №08 0) повідомив відповідача про припинення дії договору, отже договір припинив свою дію з 24.04.2019.

Дата припинення (24.04.2019) договору №02.1.2.-14/24-32 оренди окремого індивідуально визначеного майна (договір) визнається, та не заперечується сторонами.

В позовній заяві, на підставі п.3.9 договору позивачем заявлена вимога про стягнення пені за прострочення зобов`язань з 16.01.2020 по 03.07.2025 та з 16.02.2020 по 03.07.2025 у розмірі 11867,17 грн.

Ст. 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Як передбачено частиною 1 ст. 548 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. В силу ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (штраф, пеня).

Згідно положень ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За приписами ч. 1 ст. 624 Цивільного кодексу України, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Договірні санкції можуть застосовуватись тільки в період та з моменту виникнення заборгованості до моменту розірвання договору (з урахуванням правил, встановлених ч. 6 ст. 232 ГК України, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), у той час як стягнення відсотків та інфляційних витрат, передбачених ст. 625 ЦК України, можливо за весь період прострочення.

Беручи до уваги означене, судова колегія погоджується з висновками місцевого суду про відсутність правових підстав для нарахування позивачем пені у період з 16.01.2020 по 03.07.2025 та з 16.02.2020 по 03.07.2025 у відповідності до п. 3.9. договору.

Доводи апеляційної скарги Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» не спростовують висновків, викладених в рішенні Господарського суду Миколаївської області від 27.10.2025 у справі №915/1109/25.

Будь-яких інших доводів, які могли б бути підставою для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення в порядку статей 277 - 279 ГПК України, апелянтом не наведено.

Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного апелянтом в апеляційній скарзі:

Апеляційний суд критично ставиться до обґрунтування вимог апеляційної скарги щодо посилання позивача на правомірність нарахувань ним пені у розмірі 11867,17 грн відповідно до п.3.8 договору, яким передбачено, що оплата за оренду майна здійснюється до фактичного повернення орендарем майна, що має бути підтверджено актом передачі-передавання майна, належним чином оформленого сторонами., а також посилання на п. 3.9 договору, за умовами якого у разі прострочення орендарем оплати, визначеної договором, орендарю нараховується пеня від суми заборгованості за кожну добу затримки у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня.

Так, як зазначалося вище, позивач листом від 05.04.2019 № 19-22/1-389, який отримано відповідачем 23.04.2019 та підтверджується копією повідомлення про вручення поштового відправлення (трек №08 0) повідомив відповідача про припинення дії договору, отже договір припинив свою дію з 24.04.2019.

У пункті 9.10 постанови від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19 Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду вказав на те, що після спливу строку дії договору невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду). Тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві.

Відповідного до статті 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Колегія суддів наголошує, що позивач у позовній заяві та в апеляційній скарзі обгрунтовує підставність нарахування та стягнення пені з відповідача, саме п.3.9 договору та несвоєчасним та не в повному обсязі внесенням відповідачем орендної плати.

Відповідно до частини першої статті 230 Господарського кодексу України (яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня).

Згідно із частиною 4 статті 231 вказаного Кодексу розмір штрафних санкцій встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Статтею 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі статтею 551 вказаного Кодексу предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зі змісту вказаних норм вбачається, що неустойка характеризується такими істотними ознаками: 1) неустойка є грошовою сумою (або іншим майном); 2) її розмір визначається законом або договором; 3) неустойка сплачується кредиторові боржником у разі порушення ним зобов`язання.

Як вже зазначалося, частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України передбачено право наймодавця вимагати від наймача, у разі невиконання ним обов`язку щодо повернення речі, сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі.

Верховний Суд, зокрема, у постановах від 13.02.2018 у справі №910/12949/16 та від 17.12.2018 у справі №906/1037/16, вказав на те, що неустойка, стягнення якої передбачено частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і для притягнення наймача, який порушив зобов`язання, до такої відповідальності необхідна наявність його вини (умислу або необережності) відповідно до вимог статті 614 Цивільного кодексу України.

Ураховуючи положення чинного законодавства, можна дійти висновку, що санкція, передбачена частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, є неустойкою відповідно до визначення, наведеного у частині 1 статті 549 Цивільного кодексу України в сукупності з частиною 2 статті 551 вказаного Кодексу (штрафною санкцією відповідно до визначення, наведеного у частині 1 статті 230 Господарського кодексу України у сукупності з частиною 4 статті 231 зазначеного Кодексу).

Отже, санкція, передбачена частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, є різновидом неустойки (штрафної санкції), яка є законною неустойкою (див. постанову Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19) і застосовується у разі, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі.

Користування майном за договором оренди є правомірним, якщо воно відповідає його умовам та положенням чинного законодавства. Які регулюють такі правовідносини з урахуванням особливостей предмета найму та суб`єктів господарювання.

Відносини найму (оренди) у разі неправомірного користування майном можуть регулюватися умовами договору, що визначають наслідки неправомірного користування майном, та нормами законодавства, які застосовуються до осіб, які порушили зобов`язання у сфері орендних відносин.

Правова природа плати за користування річчю (орендної плати) безпосередньо пов`язана із правомірним користуванням річчю протягом певного строку, і обов`язок здійснення такого платежу є істотною ознакою орендних правовідносин, що випливає зі змісту регулятивних норм ст. ст. 759, 762, 763, Цивільного кодексу України, ст. 266 Господарського кодексу України (чинний на час виникнення спірних правовідносин сторін). Із припиненням договірних (зобов`язальних) відносин за договором у наймача (орендаря) виникає новий обов`язок - негайно повернути наймодавцеві річ.

Після спливу строку дії договору оренди невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передано у найм (оренду). Тому правова природа та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві.

Таким чином, користування майном після припинення договору оренди є таким, що здійснюється не відповідно до його умов - неправомірне користування майном, у зв`язку з чим вимога щодо орендної плати за користування майном за умовами договору, що припинився (у разі закінчення строку, на який його було укладено тощо), суперечить змісту правовідносин за договором найму (оренди) і регулятивним нормам Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ст. 762 Цивільного кодексу України (плата за користування майном) і охоронна норма ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України (обов`язки наймача у разі припинення договору найму) не можуть застосовуватись одночасно, адже орендар не може мати одночасно два обов`язки, які суперечать один одному - сплачувати орендну плату, що здійснюється за правомірне користування майном, і негайно повернути майно.

Положення п. 3 ч. 1 ст. 3 та ст. 627 Цивільного кодексу України про свободу договору не застосовується до договорів оренди в тій їх частині, якою передбачені умови щодо здійснення орендної плати за період від моменту припинення дії договору до моменту повернення орендованого майна, оскільки сторони в такому випадку відступають від положень актів цивільного законодавства (ст. 6 ЦК України).

З наведеного вбачається, що обов`язок орендаря сплачувати орендну плату за користування орендованим майном зберігається до припинення договору оренди, тобто до спливу строку його дії, оскільки орендна плата є платою орендаря за користування належним орендодавцю майном та відповідає суті орендних правовідносин, що полягають у строковому користуванні орендарем об`єктом оренди на платній основі.

Разом з тим, неустойка, стягнення якої передбачено ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, є самостійною формою майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, яка застосовується у разі/після припинення договору оренди - якщо наймач не виконує обов`язку щодо негайного повернення речі, і є належним способом захисту прав та інтересів орендодавця після припинення вказаного договору, коли користування майном стає неправомірним. Для притягнення орендаря, що порушив зобов`язання, до зазначеної відповідальності необхідна наявність вини (умислу або необережності) відповідно до вимог ст. 614 Цивільного кодексу України.

Отже, яким би способом не регламентувалися правовідносини між сторонами у разі невиконання (несвоєчасно виконання) наймачем (орендарем) обов`язку щодо повернення речі з найму (оренди) з її подальшим користуванням після припинення такого договору, проте ці правовідносини не можуть врегулюватись іншим чином, ніж визначено ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України (зокрема, з установленням для наймача (орендаря) будь-якого іншого (додаткового) зобов`язання, окрім того, що передбачений вказаною нормою).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 19.04.2024 у справі №910/11131/19 та підтримана 22.06.2021 Верховним судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи №904/4512/20, 08.06.2021 у справі №906/564/20, №917/631/19 та інші.

Визначальним для застосування ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України у спірних правовідносинах є саме факт неповернення об`єкта найму наймодавця, а не факт користування/не користування наймачем об`єктом найму, оскільки поняття «неповернення речі» не є тотожнім поняттю «не користування» у правовому сенсі ст. 785 Цивільного кодексу України.

Враховуючи вище означене, судова колегія погоджується з висновками місцевого суду щодо відсутності підстав для стягнення нарахованої позивачем пені відповідно до п. 3.9. договору за період з 16.01.2020 по 03.07.2025 та з 16.02.2020 по 03.07.2025 , тобто у період, коли не діяв правочин, що містив в собі умови щодо розміру та бази нарахування пені.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Згідно з частиною 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 269 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Нормою статті 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду у даній справі відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається. Апелянтом не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства щодо спростування висновків до яких дійшов суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення.

Судові витрати.

Згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника (позивача).

Керуючись ст.ст. 269, 271, 275, 276, 283, 284 ГПК України, Південно західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 27.10.2025 у справі №915/1109/25 залишити без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду.

Порядок та строк оскарження постанови Південно-західного апеляційного господарського суду передбачений ст.ст. 288-291 ГПК України.

Постанову складено та підписано 13 квітня 2026 року.

Головуючий суддя Н.А. Павленко

Судді: К.В. Богатир

Л.В. Лічман