ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.04.2026м. ДніпроСправа № 904/604/26

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Назаренко Н.Г., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮГСТАЛЬ", м. Запоріжжя

до Товариства з обмеженою відповідальністю "МАРМЕТ", м. Павлоград, Дніпропетровська область

про стягнення боргу

Без виклику (повідомлення) учасників справи

РУХ СПРАВИ В СУДІ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ.

Товариство з обмеженою відповідальністю "ЮГСТАЛЬ" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "МАРМЕТ" (далі - відповідач) заборгованість за договором поставки №4/2207 від 22.07.2025 у загальному розмірі 741 477,67 грн

Ціна позову складається з наступних сум:

- заборгованість у сумі - 550 676,62 грн;

- штраф у сумі - 165 232,99 грн;

- 30 % річних у сумі 24 734,80 грн;

- інфляційні втрати у сумі 833,26 грн.

Ухвалою від 16.02.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) учасників за наявними в матеріалах справи документами.

24.02.2026 від позивача через систему «Електронний суд» надійшла заява про залучення доказів часткової сплати боргу в розмірі 210 676,62 грн., а саме платіжних інструкцій № 21 від 12.02.2026 на суму 54 145,22 грн., № 33 від 19.02.2026 на суму 100 000,00 грн., № 38 від 20.02.2026 на суму 56 531,40 грн.,

27.02.2026 від позивача через систему «Електронний суд» надійшла заява про залучення доказів часткової сплати боргу в розмірі 100 000,00 грн., а саме платіжної інструкції № 44 від 27.02.2026 на суму 100 000,00 грн.

Господарський суд констатує, що сторони мали реальну можливість надати всі існуючі докази в обґрунтування своїх позовних вимог та заперечень суду першої інстанції.

Відповідно до частин 3- 5 статті 12 ГПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з частинами 1, 2 статті 247 ГПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції господарського суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Норми частини 3 цієї статті визначають, що при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини 1 статті 250 ГПК України питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Частини 2 - 6 статті 250 ГПК України не застосовуються, якщо відповідно до цього Кодексу справа підлягає розгляду тільки в порядку спрощеного провадження (частина 7 статті 250 ГПК).

Частиною 5 статті 252 ГПК України зазначено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше; за клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Враховуючи, що: ціна позову у цій справі не перевищує п`ятисот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; зазначена справа не належить до категорії справ, розгляд яких не може бути здійснений у порядку спрощеного провадження; до місцевого господарського суду не надходили клопотання сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, суд розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін /з викликом сторін (постанова ВС від 24.05.2024 у справі № 904/346/23).

Частиною 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Судові дебати не проводяться.

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для подання доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

16.04.2026 справу розглянуто по суті.

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

Враховуючи приписи частини 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з розглядом справи без повідомлення (виклику) учасників справи, рішення прийнято без його проголошення.

Суд, розглянувши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступних висновків.

ПОЗИЦІЯ ПОЗИВАЧА.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов поставки №4/2207 від 22.07.2025 в частині повної та своєчасної оплати вартості оставленого товару.

ПОЗИЦІЯ ВІДПОВІДАЧА.

Відповідач відзиву на позов не надав, про наявність справи в суді повідомлений належним чином, про що свідчить поштове повідомлення R90.

Будь-яких клопотань про продовження вказаного процесуального строку у порядку, передбаченому частиною 2 статті 119 Господарського процесуального кодексу України, до суду від відповідача не надходило; поважних причин пропуску вказаного строку суду також не повідомлено.

Згідно із частиною 1 статті 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Слід також зауважити, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України).

Суд вважає, що відповідач не скористався своїм правом на надання відзиву на позовну заяву та вважає можливим розглянути справу за наявними у ній матеріалами.

ОБСТАВИНИ, ЯКІ Є ПРЕДМЕТОМ ДОКАЗУВАННЯ У СПРАВІ.

Предметом доказування, відповідно до частини 2 статті 76 Господарського процесуального кодексу України, є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Отже, обставинами, які входять до предмету доказування у даній справі є обставини укладання договору поставки №4/2207 від 22.07.2025, наявність чи відсутність заборгованості за поставлений товар, правомірність нарахування штрафних санкцій.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ.

Як убачається з матеріалів справи, між Товариством з обмеженою відповідальністю "ЮГСТАЛЬ" (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "МАРМЕТ" (покупець) укладено договір поставки №4/2207 від 22.07.2025.

Відповідно до пунктів 1.1 1.2 договору, продавець зобов`язується передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити на умовах і в порядку, визначеному цим договором товар.

Товар поставляється партіями. Під партією розуміється кількість товару, що оформлена однією видатковою накладною та/або товарно-транспортною накладною. Асортимент, найменування, кількість, одиниці виміру, ціна, строки поставки, умови поставки, строки оплати товару визначаються у видаткових накладних та/або товарно-транспортних накладних, та/або специфікаціях. Специфікація є невід`ємною частиною цього договору.

Згідно з пунктом 2.1 договору, розрахунки за цим договором здійснюються в національній валюті в безготівковій формі.

Покупець сплачує вартість товару на наступних умовах: 100% передоплата вартості товару, якщо інше не буде обумовлено у специфікації до договору. (пункт 2.2 договору).

Загальна сума (ціна) цього договору визначається, як загальна вартість товару, поставленого за цим договором (пункт 2.3 договору).

Відповідно до п.3.1 договору, продавець зобов`язується поставити, а покупець прийняти товар в терміни, що узгоджені у видаткових накладних та/або товарно-транспортних накладних, та/або специфікаціях до цього договору.

Пунктом 3.2 договору, погоджено, що товар поставляється на умовах EXW або FCA, склад продавця, згідно Міжнародних правил тлумачення термінів ІНКОТЕРМС (у редакції 2010 р). У випадках оплати транспортних послуг продавцем, такі витрати підлягають компенсації покупцем протягом 3 банківських днів з моменту виставлення рахунку. Розвантаження товару здійснюється силами і за рахунок покупця. Умови поставки товару сторони можуть змінювати та передбачати відповідних специфікаціях.

Пунктом 4.4. договору встановлено, що підписання сторонами видаткової накладної на поставлену партію товару свідчить про факт його приймання покупцем за кількістю та комплектністю. Відсутність отриманих від покупця претензій за якістю поставленого товару у строк визначений згідно п. 4.1. договору свідчить про його прийняття за якістю.

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до 31 грудня 2025, але в кожному разі до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором. У разі, якщо за 10 днів до дати закінчення терміну дії договору жодна із сторін не направила в письмовій формі повідомлення про розірвання договору, цей договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік на умовах, які діяли станом на дату закінчення терміну дії договору (пункт 9.1 договору).

22.07.2025 сторонами укладено специфікацію № 1 до договору поставки № 4/2207 від 22.07.2025, якою погоджено поставку товару вартістю 12 200,00 грн.

Специфікацією погоджено, що строк поставки товару: відповідно до дати видаткової накладної (пункт 2). Строк оплати товару: оплата 100% вартості товару протягом 7 календарних днів після поставки товару (пункт 3).

17.09.2025 сторонами укладено специфікацію № 2 до договору поставки № 4/2207 від 22.07.2025, якою погоджено поставку товару вартістю 563 312,95 грн.

Специфікацією погоджено, що строк поставки товару: відповідно до дати видаткової накладної (пункт 2). Строк оплати товару: оплата 100% вартості товару протягом 14 календарних днів після поставки товару (пункт 3).

11.11.2025 сторонами укладено специфікацію № 4 до договору поставки № 4/2207 від 22.07.2025, якою погоджено поставку товару вартістю 550 733,87 грн.

Специфікацією погоджено, що строк поставки товару: відповідно до дати видаткової накладної (пункт 2). Строк оплати товару: оплата 100% вартості товару протягом 20 календарних днів після поставки товару (пункт 3).

Позивач вказує, що на виконання умов договору позивач поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 1 247 240,49 грн, що підтверджується наступними видатковими накладними: № 2406/014 від 24.06.2025 на суму 13 485,00 грн., № 1407/025 від 14.07.2025 на суму 29 330,10 грн., № 2307/005 від 23.07.2025 на суму 11 895,00 грн., № 1809/004 від 18.09.2025 на суму 563 312,95 грн., № 2011/004 від 20.11.2025 на суму 418 458,06 грн., № 2711/003 від 27.11.2025 на суму 134 145,22 грн., № 2811/010 від 28.11.2025 на суму 76 614,16 грн.

Однак, належним чином не виконані зобов`язання щодо оплати за поставлений товар та здійснено часткову оплату у розмірі 696 563,87 грн., що підтверджується платіжними інструкціями № 195 від 20.06.2025 на суму 13 461,02 грн., № 216 від 10.07.2025 на суму 29 330,18 грн., № 235 від 30.07.2025 на суму 12 200,00 грн., № 263 від 26.09.2025 на суму 536 312,95 грн., № 286 від 10.10.2026 на суму 27 000,00 грн., № 341 від 31.10.2025 на суму 15 259,80 грн., № 371 від 27.11.2025 на суму 55 000,00 грн., № 373 від 28.11.2025 на суму 8 000,00 грн , у зв`язку із чим у нього утворилась заборгованість перед позивачем у розмірі 550 676,62 грн.

Вказане стало причиною звернення позивача до суду.

Під час розгляду справи позивачем надано докази часткової сплати відповідачем суми основного боргу в розмірі 310 676,62 грн, а саме платіжні інструкції №21 від 12.02.2026 на суму 54 145,22 грн., № 33 від 19.02.2026 на суму 100 000,00 грн., № 38 від 20.02.2026 на суму 56 531,40 грн., № 44 від 27.02.2026 на суму 100 000,00 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, з огляду на таке.

Частиною 1 статті 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

З огляду на наявний в матеріалах справи договір та обставини справи, між позивачем та відповідачем виникли правовідносини з поставки товару.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

Статтями 525 та 526 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова вiд зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За приписом частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Факт прийняття покупцем товару на загальну суму 1 247 240,49 грн. підтверджується матеріалами справи.

При цьому, суд звертає увагу, що позивачем надано копії видаткових накладних № 2406/014 від 24.06.2025 на суму 13 485,00 грн., № 1407/025 від 14.07.2025 на суму 29 330,10 грн., тоді як договір поставки №4/2207 було укладено сторонами 22.07.2025.

Таким чином, дані видаткові накладні не приймаються судом як докази поставки товару позивачем відповідачу за спірним договором, оскільки поставка товару за ними відбулася до укладання договору поставки №4/2207 від 22.07.2025.

Суд також не приймає платіжні інструкції № 195 від 20.06.2025 на суму 13 461,02 грн., № 216 від 10.07.2025 на суму 29 330,18 грн., як докази часткової оплати відповідачем товару за спірним договором з тих же підстав.

При цьому, суд наголошує, що сторони в п. 9.2. договору поставки №4/2207 від 22.07.2025 узгодили, що цим договором регулюються всі поставки товару здійснені сторонами в період його дії, згідно з рахунками і видатковими накладними, незалежно від посилання на них на даний договір, крім тих, які посилаються на інші договори, укладені між сторонами.

Отже, матеріалами справи підтверджується постачання позивачем товару відповідачу за спірним договором загальною вартістю 1204425,39 грн. за видатковими накладними № 2307/005 від 23.07.2025 на суму 11 895,00 грн., № 1809/004 від 18.09.2025 на суму 563 312,95 грн., № 2011/004 від 20.11.2025 на суму 418 458,06 грн., № 2711/003 від 27.11.2025 на суму 134 145,22 грн., № 2811/010 від 28.11.2025 на суму 76 614,16 грн., а також часткова оплата вартості поставленого товару за спірним договором в загальному розмірі 653 772,75 грн. за платіжними інструкціями № 235 від 30.07.2025 на суму 12 200,00 грн., № 263 від 26.09.2025 на суму 536 312,95 грн., № 286 від 10.10.2026 на суму 27 000,00 грн., № 341 від 31.10.2025 на суму 15 259,80 грн., № 371 від 27.11.2025 на суму 55 000,00 грн., № 373 від 28.11.2025 на суму 8 000,00 грн.

Таким чином, сума заборгованості на момент подання позову становила 550 652,64 грн., а не 550 676,62 грн.

Під час розгляду справи позивачем надано докази часткової сплати відповідачем суми основного боргу в розмірі 310 676,62 грн, а саме платіжні інструкції №21 від 12.02.2026 на суму 54 145,22 грн., № 33 від 19.02.2026 на суму 100 000,00 грн., № 38 від 20.02.2026 на суму 56 531,40 грн., № 44 від 27.02.2026 на суму 100 000,00 грн., у зв`язку з чим суд зазначає таке.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Господарський суд закриває провадження у справі з підстав відсутності предмету спору, якщо наявними в матеріалах справи доказами підтверджується відсутність предмета спору, зокрема, у випадку припинення його існування (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не закриття провадження у справі.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13.06.2018 у справі №905/1584/15, від 06.03.2019 у справі №914/130/16.

Таким чином, суд вбачає підстави для закриття провадження у справі в частині стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу в розмірі 310 676,62 грн.

Отже, сума основного боргу становить 239 976,02 грн., яка і підлягає задоволенню.

В частині стягнення основного боргу в розмірі 23,98 грн. слід відмовити.

Правомірність нарахування штрафу та 30%річних.

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України).

Згідно пункту 7.1. договору у разі порушення термінів оплати товару більше ніж на 5 днів, покупець сплачує продавцю штраф в розмірі 30% від вартості вчасно несплаченого товару. Крім того, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу, покупець сплачує продавцю 30% річних від простроченої суми.

Позивач нарахував та просить стягнути з відповідача штраф у розмірі 30 % від суми простроченого платежу у розмірі 165 232,99 грн.

Відповідач контррозрахунку не надав.

Суд перевірив розрахунки, помилок не виявив, тому позов в цій частині підлягає задоволенню в розмірі 165 232,99 грн.

Позивач просить стягнути з відповідача 30% річних за загальний період прострочення з 25.06.2025 по 04.02.2026 в розмірі 24 734,80 грн.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, з урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що пунктом 7.1. договору сторони узгодили інший розмір річних, сплата яких передбачена в порядку ст. 625 Цивільного кодексу України, а саме в розмірі 30%.

Відповідач контррозрахунку не надав.

Суд перевірив розрахунки та вказує, що розрахунок 30% річних в розмірі 0,67 грн., здійснений за видатковою накладною №2406/014 від 24.06.2025 за період з 25.06.2025 по 29.07.2025, тому, оскільки дана видаткова накладна судом не приймається як доказ поставки товару за спірним договором, в цій частині в позові слід відмовити.

При цьому, при здійсненні перевірки розрахунків 30% річних, здійснених за видатковими накладними № 1809/004 від 18.09.2025, № 2011/004 від 20.11.2025, № 2711/003 від 27.11.2025, судом встановлено, що розмір 30% річних за ними становить 27 664,66 грн.

При цьому відповідно до частини 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Враховуючи вказане, а також те, що позивачем розраховано та заявлено до стягнення 30% річних, розмір яких є менший ніж розрахований судом, суд, у відповідності до положень частини 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України, вважає, що саме такий її розмір підлягає стягненню з відповідача, а саме 24 734,80 грн.

Правомірність нарахування інфляційних втрат.

Здійснюючи перевірку розрахунку інфляційних втрат, суд враховує таке.

Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі №905/21/19 наведено формулу за якою можна розрахувати інфляційні втрати: "Х" * "і-1" - 100 грн. = "ЗБ", де "Х" - залишок боргу на початок розрахункового періоду, "і-1" - офіційно встановлений індекс інфляції у розрахунковому місяці та 100 грн - умовна сума погашення боргу у цьому місяці, а "ЗБ" - залишок основного боргу з інфляційною складовою за цей місяць (вартість грошей з урахуванням інфляції у цьому місяці та часткового погашення боргу у цьому ж місяці). При цьому зазначено, що за наступний місяць базовою сумою для розрахунку індексу інфляції буде залишок боргу разом з інфляційною складовою за попередній місяць ("ЗБ" відповідно до наведеної формули), який перемножується на індекс інфляції за цей місяць, а від зазначеного добутку має відніматися сума погашення боржником своєї заборгованості у поточному місяці (якщо таке погашення відбувалося).

У випадку якщо погашення боргу не відбувалося декілька місяців підряд, то залишок основного боргу з інфляційною складовою за перший розрахунковий місяць такого періоду ("ЗБ") перемножується послідовно на індекси інфляції за весь період, протягом якого не відбувалося погашення боргу, та ділиться на 100%.

Зазначена правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду від 20.08.2020 у справі № 904/3546/19.

Крім того, об`єднана палата Касаційного господарського суду у постанові від 20 листопада 2020 року у справі № 910/13071/19 надала роз`яснення, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Заявлені позивачем до стягнення інфляційні втрати в розмірі 833,26 грн. нараховані за період грудень 2025 за видатковою накладною 2011/004 від 20.11.2025.

Відповідач контррозрахунок інфляційних втрат не надав.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат, суд помилок не виявив, тому вимога є такою, що підлягає задоволенню в розмірі 833,26 грн.

Щодо обґрунтування кожного доказу суд зазначає наступне.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" наголосив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не слід розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Статтею 129 Конституції України визначено принципи рівності усіх учасників процесу перед законом і судом, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, як одні з основних засад судочинства.

Отже, будь-яке рішення господарського суду повинно прийматися з дотриманням цих принципів, які виражені також у статтях Господарського процесуального кодексу України.

Згідно статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України).

За частиною 2 статті 74 Господарського процесуального кодексу України у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (частина 4 статті 74 Господарського процесуального кодексу України).

Обов`язок доказування, а отже, і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників справи, однак, не позбавляє суд, у випадку, передбаченому статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, витребувати у сторони ті чи інші докази.

На підставі статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

СУДОВІ ВИТРАТИ.

За змістом статті 129 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду справи здійснюється розподіл судових витрат.

Закон України "Про судовий збір" визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини другої статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить 1,5 відсотки ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру ставка судового збору становить 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно із частиною третьою статті 4 Закону України Про судовий збір при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України. Суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України (стаття 9 Закону України "Про судовий збір").

При зверненні через систему Електронний суд до Господарського суду Дніпропетровської області позивачем заявлено вимогу майнового характеру (741 477,67 грн), за яку підлягає сплаті судовий збір у розмірі 11 122,17 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №24290 від 05.02.2026.

Крім того, п.5 ч.1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Отже, враховуючи закриття провадження у справі в частині стягнення основного боргу в розмірі 310 676,62 грн., позивачу підлягає поверненню судовий збір у розмірі 4660,14 грн.

Суд не вирішує питання повернення судового збору у розмірі 4 660,14 грн., оскільки клопотання про його повернення позивачем не надавалось.

Суд звертає увагу, що 07.01.2025 набрав чинності наказ Міністерства фінансів України від 26.11.2024 № 606 "Про внесення змін до Порядку повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів" (далі - Порядок), яким змінений механізм повернення судового збору у випадках, визначених статтею 7 Закону України "Про судовий збір".

Згідно з новим порядком органи Казначейства здійснюють повернення судового збору в усіх випадках виключно на підставі електронного подання, сформованого або Державною судовою адміністрацією України, або її територіальним управлінням, або відповідним судом.

Для повернення судового збору платнику необхідно звернутись із заявою до відповідного суду за місцем розгляду справи.

На підставі абзацу 7 пункту 5 розділу I Порядку заява про повернення (перерахування) коштів з бюджету складається та подається платником до органу, що контролює справляння надходжень бюджету, з платежу, який підлягає поверненню, із обов`язковим зазначенням інформації в такій послідовності: найменування платника (суб`єкта господарювання) (латиницею у разі повернення коштів в іноземній валюті), код за ЄДРПОУ (для юридичної особи) або прізвище, ім`я, по батькові (за наявності) фізичної особи (латиницею у разі повернення коштів в іноземній валюті), реєстраційний номер облікової картки платника податків (ідентифікаційний номер) або серія (за наявності) та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та мають відмітку у паспорті), дата та номер судового рішення, яке набрало законної сили (у разі повернення судового збору, за виключенням помилково зарахованого), місцезнаходження юридичної особи або місце проживання фізичної особи (латиницею у разі повернення коштів в іноземній валюті) та номер контактного телефону (за згодою), сума коштів, що підлягає поверненню (перерахуванню), причина повернення (перерахування) коштів з бюджету, найменування банку або небанківського надавача платіжних послуг, місцезнаходження банку (у разі повернення коштів в іноземній валюті (латиницею)), в якому відкрито рахунок отримувача коштів, та реквізити такого рахунка (латиницею у разі повернення коштів в іноземній валюті), номер карткового рахунка отримувача коштів (за наявності).

За умови інформаційно-технологічних можливостей органу, що контролює справляння надходжень бюджету, платник може подати заяву до такого органу в електронній формі за допомогою засобів інформаційно-комунікаційних систем та з дотриманням вимог законодавства у сферах захисту інформації в інформаційно-комунікаційних системах, електронних довірчих послуг та електронного документообігу. В електронній заяві також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку платнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв`язку з ним (абзац 8 пункту 5 розділу I Порядку).

Відповідно до абзацу 9 пункту 5 розділу I Порядку разом із заявою про повернення (перерахування) коштів з бюджету платником подається до органу, що контролює справляння надходжень бюджету, оригінал або копія платіжної інструкції, яка підтверджує перерахування коштів до бюджету.

Заява про повернення (перерахування) коштів з бюджету в електронній формі подається з обов`язковим накладанням електронного підпису платника або уповноваженої особи, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису, відповідно до вимог Закону України Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги. До заяви одночасно подається копія: платіжної інструкції, яка підтверджує перерахування коштів до бюджету, судового рішення, засвідчена належним чином (у разі повернення грошового стягнення за адміністративні правопорушення), документа, що підтверджує відповідні повноваження уповноваженої особи, засвідчена належним чином (абзац 14 пункту 5 розділу I Порядку).

Форма заяви про повернення судового збору розміщена на вебсайті судової влади України та доступна за посиланням: https://court.gov.ua/storage/portal/sud5005/%D0%97%D0%90% D0%AF% D0%92%D0%90.doc.

З огляду на викладене, для здійснення повернення судового збору з Державного бюджету України заявнику необхідно подати до суду заяву встановленої форми з відповідними реквізитами.

З урахуванням положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторін пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст.ст. 2, 46, 73, 74, 76, 77-79, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮГСТАЛЬ" до Товариства з обмеженою відповідальністю "МАРМЕТ" про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "МАРМЕТ" (51400, Дніпропетровська область, м. Павлоград, пров. Спаський, 8, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮГСТАЛЬ" (69041, м. Запоріжжя, б. Вінтера, буд. 26; ) основний борг у розмірі 239 976,02 грн, штраф у розмірі 165 232,99 грн, 30% річних у розмірі 24 734,80 грн, інфляційних втрат у розмірі 833,26 грн та витрати зі сплати судового збору у розмірі 6 461,67 грн.

Провадження у справі в частині стягнення основного боргу в розмірі 310 676,62 грн. закрити.

В решті позовних вимог відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Центрального апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано - 16.04.2026.

Суддя Н.Г. Назаренко