РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

14.04.2026Справа № 910/1324/26
за позовом Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Київські електромережі"

до Органу самоорганізації населення "Комітет мікрорайону "Радунь"

про стягнення 23410,77 грн.

Суддя Усатенко І.В.

Без повідомлення (виклику) представників сторін

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м.Києва" (далі-позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Органу самоорганізації населення "Комітет мікрорайону "Радунь" (далі-відповідач) про стягнення 23410,77 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано порушенням відповідачем своїх зобов`язань за договором № 318/93-Г від 26.02.2016 року про відшкодування витрат балансоутримувача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.02.2026 відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

10.03.2026 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечує, оскільки, через відсутність бюджетного фінансування у нього відсутні кошти для оплати, крім того, позивачем не надано доказів надання послуг саме у визначеному розмірі та заявленою вартістю. Відповідач звертався до позивача з вимогою надати докази в підтвердження обсягу та вартості заявлених до оплати послуг, проте, оскільки, документи йому не були надані, відповідач вважає, що має право не здійснювати оплату.

13.03.2026 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій він підтримує позовні вимоги та заперечує проти доводів відповідача.

16.03.2026 від позивача надійшли додаткові пояснення.

18.03.2026 від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.

19.03.2026 від відповідача надійшли додаткові пояснення.

20.03.2026 від позивача надійшли додаткові пояснення.

23.03.2026 від відповідача надійшли додаткові пояснення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

26.02.2016 року між Комунальним підприємством "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва" (балансоутримувач) та Органом самоорганізації населення "Комітет мікрорайону "Радунь" (орендар) укладено договір № 318/93-Г про відшкодування витрат балансоутримувача, відповідно до п.1.1. якого балансоутримувач забезпечує надання послуг, які зазначені в додатку № 1 до цього договору, нежитлового приміщення (далі - будівлі), що знаходиться за адресою: вулиця Радунська, 18, а орендар бере участь у витратах, понесених балансоутримувачем при наданні послуг, пропорційно до займаної ним площі в цій будівлі, якщо інше не випливає з характеру послуг, наданих балансоутримувачем за цим договором та відшкодовує плату за земельну ділянку, на якій розташовано об`єкт оренди. Орендар займає приміщення, загальною площею 16,10 кв.м. на підставі договору оренди.

Згідно з п. 2.1.1, 2.1.2. договору балансоутримувач зобов`язується забезпечити надання послуг згідно з додатком № 1 до цього договору, нежитлового приміщення власними силами або з залученням спеціалізованих підрядних організацій; своєчасно складати рахунки на оплату.

Відповідно до п. 2.2.3, 2.2.4 договору орендар зобов`язується: щомісяця з 12 по 15 число отримувати у відділ управління нежитловим фондом балансоутримувача під розпис в журналі видачі документацій рахунок на оплату за отримані послуги; не пізніше 20 числа місяця, наступного за звітним місяцем, вносити плату на рахунок балансоутримувача будівлі за надані послуги та відшкодовувати плату за земельну ділянку на якій розташовано об`єкт оренди.

Згідно з п. 3.1.2, 3.1.3. договору балансоутримувач будівлі має право: отримати від орендаря інформацію, необхідну для надання послуг за цим договором; стягнути в установленому порядку заборгованість, що виникла внаслідок невиконання орендарем умов договору.

За змістом п. 4.1., 4.4, 4.6 договору за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України. Сторони не несуть відповідальність за порушення своїх зобов`язань за цим договором, якщо воно сталося не з їх вини. Сторона вважається невинуватою. Якщо доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів для належного виконання зобов`язань. Спори, які виникають за цим договором або в зв`язку з ним, не вирішені шляхом переговорів вирішуються у судовому порядку.

Згідно з п.5.1. договору цей договір набирає чинності з моменту його підписання і діє з 01.05.2015 року по 30.04.2016 року включно, відповідно до ч. 3 ст 631 ЦК України. Якщо жодна із сторін не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії цього договору не повідомила іншу сторону про свій намір припинити дію цього договору, то договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором.

Відповідно до п.5.4. договору, закінчення строку дії договору не звільняє сторін від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час його дії.

Додатковою угодою № 6 від 25.03.2021 сторони погодили викласти додаток № 1 до договору № 318/93-Г від 26.02.2016 в новій редакції. Означеним додатком визначено перелік послуг, що надаються за договором, їх вартість та або/порядок розрахунку їх вартості.

Згідно додатку № 1 позивач надає відповідачу наступні послуги: прибирання прибудинкової території господарчого блоку вартістю 186,92 грн; технічне обслуговування вартістю 40,09 грн (загалом 227,01 грн з ПДВ за місяць); відшкодування плати за електричну енергію; відшкодування плати за теплову енергію; відшкодування плати за постачання холодної води та водовідведення.

В підтвердження обставин надання послуг та їх вартості позивач долучив до матеріалів справи рахунки-фактури за період з квітня 2024 по січень 2026 та акти приймання-передачі наданих послуг за період з квітня 2024 по січень 2026.

Суд відзначає, що акти приймання-передачі наданих послуг підписані та скріплені печаткою позивача, з боку відповідача підпис відсутній. Однак, суд відзначає, що умовами договору не передбачено складання та підписання актів за результатами надання послуг, натомість підставою для оплати є саме виставлені позивачем рахунки, які відповідач зобов`язаний самостійно отримувати.

З поданих суду рахунків вбачається, що вартість прибирання та вартість технічного обслуговування за спірний період визначена в сумах, обумовлених в додатку № 1 до договору - 227,01 грн. А тому судом не приймаються до уваги заперечення відповідача про відсутність у нього господарчого блоку та заперечення щодо оплати послуги за технічне обслуговування, оскільки, надання означених послуг та їх вартість чітко визначені договором, в редакції додаткової угоди № 6, яка підписана обома контрагентами без будь-яких зауважень.

Крім того, в рахунках визначено обсяг спожитої електричної енергії, теплової енергії та холодного водопостачання і відповідно їх вартість. Відповідачем протягом періоду надання послуг не висувались будь-які зауваження (заперечення) до позивача щодо обсягу та вартості наданих послуг. Натомість, лише після направлення позивачем відповідачу вимоги про оплату заборгованості, відповідач у листах від 31.01.2025 № 03 та від 16.07.2025 № 08 зазначив, що за його даними суми, визначені в рахунках не відповідають фактичним об`ємам наданих послуг та просив надати обгрунтування виставлених рахунків. Проте, ні позивачу, ні суду відповідача не навів свої дані та не вказав яким чином він визначив, що суми в рахунках не відповідають обсягу наданих послуг.

Суд відзначає, що вартість послуг за період з квітня 2024 по січень 2026, зазначена позивачем у наданому суду розрахунку, відповідає показникам (сумам), вказаним у рахунках-фактурах та актах. А тому зауваження відповідача щодо неточностей спростовані матеріалами справи.

Відповідно до частини першої ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (частина друга ст. 509 ЦК України).

Пунктом 1 частини другої ст. 11 ЦК України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Як вбачається з матеріалів справи спірні правовідносини між сторонами виникли на підставі договору № 318/93-Г від 26.02.2016 про відшкодування витрат балансоутримувача.

Повідомлення про намір сторони припинити дію цього договору, згідно п. 5.1. договору, в матеріалах справи відсутні.

З огляду на встановлений ст. 204 ЦК України принцип правомірності правочину та відсутність повідомлення сторін про припинення дії договору, суд приймає Договір № 318/93-Г від 26.02.2016 як належну підставу, у розумінні норм ст. 11 вказаного Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою ст. 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з частиною першою ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовами пп. 2.2.4. п. 2.2. договору передбачено, що Орендар зобов`язується не пізніше 20 числа місяця, наступного за звітним місяцем, вносити плату на рахунок балансоутримувача будівлі за надані послуги.

З урахуванням положень ст. 530 ЦК України та змісту пп. 2.2.4. п. 2.2. договору, відповідач повинен був сплачувати платежі не пізніше 20 числа місяця, наступного за звітним місяцем.

Згідно умов договору відповідач зобов`язаний був щомісяця отримувати відповідні рахунки у позивача, у заявах по суті спору він не заперечує і не спростовує обставини щодо їх отримання та щодо обізнаності щодо вартості послуг, визначених у долучених до матеріалів справи рахунках.

Зауважень або заперечень щодо якості, обсягу та вартості наданих позивачем послуг в період їх надання (до звернення з вимогами про оплату) відповідачем в матеріли справи надано також не було.

Суд також відзначає, що відповідач не висунув своїх заперечень щодо сум, вказаних у розрахунку, як сальдо на 31.03.2024 року, які містять про наявність заборгованості за прибирання та технічне обслуговування, заборгованість за електричну енергію та холодне водопостачання та переплату за теплопостачання.

Отже, відповідачем своїх зобов`язань, обумовлених договором, належним чином виконано не було, доказів оплати за надані позивачем послуги за період з березня 2024 року по січень 2026 року на загальну суму 23410,77 грн в матеріали справи не надано.

Також суд наголошує, що справа № 910/5432/14 не стосується предмету даного спору та не встановлює будь-яких преюдиційних обставин у даній справі.

Доводи відповідача у відзиві фактично зводяться до неможливості виконати свої грошові зобов`язання за договором № 318/93-Г від 26.02.2016 внаслідок відсутності фінансування Київською міською радою видатків ОСН на оплату за утримання орендованого приміщення.

Суд критично оцінює такі доводи відповідача, оскільки відсутність бюджетного фінансування не є підставою для звільнення боржника від обов`язку виконати грошове зобов`язання по відшкодуванню послуг, які прийняті ним без зауважень.

Стаття 617 ЦК України прямо передбачає, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважається обставинами, які є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання.

Відповідно до положень статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права.

Європейським судом з прав людини в рішенні від 18.10.2005 у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" та в рішенні від 30.11.2004 у справі "Бакалов проти України" зазначено, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 923/1292/16, від 23.03.2018 у справі №904/6252/17, від 28.01.2019 у справі №917/611/18.

Водночас, відповідно до п.8 ч.1 ст.5 Закону України "Про органи самоорганізації населення", організація та діяльність органу самоорганізації населення ґрунтується на принципах фінансової та організаційної самостійності.

Згідно з ч.1 ст.16 Закону України "Про органи самоорганізації населення", фінансовою основою діяльності органу самоорганізації населення є:

- кошти відповідного місцевого бюджету, які надаються йому сільською, селищною, міською, районною у місті (у разі її створення) радою для здійснення наданих органу самоорганізації населення повноважень;

- добровільні внески фізичних і юридичних осіб;

- інші надходження, не заборонені законодавством.

Наведені вище норми Закону знайшли своє відображення у приписах Положення про орган самоорганізації населення "Комітет мікрорайону "Радунь", а саме у пункті 10.1 розділу 10, якими відповідач керується у своїй діяльності.

Отже, фінансова підтримка Київською міською радою діяльності органів самоорганізації населення полягає у відшкодуванні витрат, пов`язаних з діяльністю ОСН в порядку та межах, визначених міською радою.

Водночас, відповідач є самостійною юридичною особою та відшкодування відповідачем витрат на комунальні послуги може сплачуватися за рахунок власних коштів та з інших джерел (добровільні внески, інші надходження).

З огляду на вищевикладене, доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, не знайшли свого підтвердження.

Отже, відповідачем зазначених у позові обставин не було спростовано, а також не надано до матеріалів справи будь-яких належних та допустимих доказів погашення заборгованості перед позивачем.

Суд також не приймає до уваги заперечення відповідача, що він звільняється від відповідальності за невиконання грошових зобов`язань через не затвердження кошторису та не виділення коштів з бюджету, оскільки, оплата вартості послуг за договором не є мірою відповідальності, натомість відповідач не нараховує в межах даної справи жодних санкцій.

Приймаючи до уваги викладене, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача основної заборгованості за надані позивачем послуги, зазначеної у розрахунку, підлягають задоволенню в повному обсязі у розмірі 23410,77 грн.

Згідно із ч.2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

Відповідачем належними доказами обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, не спростовано.

Відповідно до частини четвертої статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 129, 233, 238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Органу самоорганізації населення "Комітет мікрорайону "Радунь" (02097, м. Київ, вулиця Радунська, 18, ідентифікаційний код 26387195) на користь Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва" (02217, місто Київ, вулиця Миколи Закревського, будинок 15; ідентифікаційний код: 39605452) заборгованість у розмірі 23410 (двадцять три тисячі чотириста десять) грн 77 коп. та витрати зі сплати судового збору у сумі 2662 (дві тисячі шістсот шістдесят дві) грн 40 коп.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Суддя І.В.Усатенко