ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" квітня 2026 р.м. ХарківСправа №922/4505/25

Господарський суд Харківської області у складі судді Добрелі Н.С.

за участю секретаря судового засідання Хруслової А.К.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Приватного акціонерного товариства «ХАРКІВЕНЕРГОЗБУТ» , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Акціонерне товариство «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ»
доФізичної особи-підприємця Жорніченко Людмили Вікторівни
про стягнення коштів

за участю представників:

позивача Заіка Д.О.

третьої особи Нестеренко О.О.

відповідача не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

ПрАТ "ХАРКІВЕНЕРГОЗБУТ" звернулося до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до ФОП Жорніченко Л.В., в якій просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за спожиту електричну енергію за Договором про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг від 01.01.2019 №605127УЗ за період з березня 2022 по квітень 2022 у сумі 7.788,56грн, 3% річних за період з березня 2025 по вересень 2025 у сумі 137,00 грн, інфляційні втрати за період з квітня 2025 по липень 2025 у сумі 334,91 грн, а також судові витрати.

Фактичними підставами позову є невиконання відповідачем своїх договірних зобов`язань в частині своєчасної та повної оплати спожитої електричної енергії.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 22.12.2025 з урахуванням малозначності справи №922/4505/25 в розумінні частини п`ятої статті 12 ГПК України відкрито спрощене позовне провадження, призначено розгляд справи без повідомлення сторін та встановлено учасникам справи строк для подання заяв по суті справи.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 19.02.2026 здійснено перехід до розгляду справи №922/4505/25 за правилами загального позовного провадження зі стадії відкриття провадження у справі; розпочато підготовче провадження; залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - АТ "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ".

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 24.03.2026 закрито підготовче провадження у справі №922/4505/25 та призначено справу до судового розгляду по суті.

Присутній у судовому засіданні по суті 21.04.2026 представник позивача позов підтримав та просив суд його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник третьої особи в судовому засіданні по суті 21.04.2026 просив суд задовольнити позов ПрАТ «ХАРКІВЕНЕРГОЗБУТ» у повному обсязі.

Правом на участь представника в судовому засіданні по суті 21.04.2026 відповідач не скористався, відзиву на позов не надав, про дату, час і місце розгляду даної справи повідомлявся відповідно до положень ГПК України. Втім, ухвали господарського суду, які надсилалися за місцезнаходженням відповідач, повернулися на адресу суду з відміткою поштового відділення "Одержувач відсутній за вказаною адресою".

Суд звертає увагу на те, що направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адреси є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним. При цьому отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 25.04.2018 у справі №800/547/17).

При цьому, виходячи зі змісту статей 120, 242 ГПК, пунктів 11, 17, 99, 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною (наявність такої адреси в ЄДР прирівнюється до повідомлення такої адреси стороною), і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі (аналогічний висновок наведений у постанові Верховного Суду від 30.03.2023 у справі №910/2654/22).

Враховуючи факт направлення судом ухвали про відкриття провадження у справі на дійсну адресу відповідача та повернення такої ухвали з відміткою поштового відділення "одержувач відсутній за вказаною адресою", суд дійшов висновку про належне повідомлення відповідача в даній справі.

Суд зазначає, що обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

За висновками суду, в матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розгляну за наявними матеріалами справи.

Заслухавши вступне слово представників позивача та третьої особи, перевіривши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд встановив наступне.

На підставі заяви-приєднання від 23.12.2018 ФОП Жорніченко Л.В. приєдналося до умов Договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг на умовах Комерційної пропозиції №1. Додатком до вказаної заяви надана інформація щодо об`єктів споживача, а саме: магазин та кафе за адресою Куп`янськ-Вузловий, вул. Центральна, 8а, ЕІС-коди точок комерційного обліку за об`єктом споживача: 62Z132, 62Z014.

Згідно з умовами укладеного між ПрАТ "ХАРКІВЕНЕРГОЗБУТ" (постачальник) та ФОП Жорніченко Л.В. (споживач) договору ро постачання електричної постачальником універсальних послуг від 01.01.2019 №605127УЗ постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість спожитої (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього Договору.

Пунктом 5.1. Договору встановлено, що споживач розраховується з постачальником за спожиту електричну енергію за цінами (тарифами), що визначаються відповідно до методики (порядку), затвердженої регулятором, згідно з обраною споживачем комерційною пропозицією, яка є додатком 3 до цього Договору.

Розрахунковим періодом за цим Договором є календарний місяць (пункт 5.8. Договору).

У відповідності до пункту 5.10. Договору оплата рахунка постачальника за цим Договором має бути здійснена споживачем у строк, визначений в комерційній пропозиції, яка є додатком 3 до цього Договору.

Позивач зазначає, що відповідачем у березні та квітні 2022 була спожита електрична енергія в загальній кількості 3.855,00 кВт*год, про що свідчить надана АТ "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" довідка щодо фактичних обсягів споживання електричної енергії ФОП Жорніченко Л.В. за період березень-квітень 2022.

На підставі наданих АТ "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" фактичних обсягів електричної енергії позивачем були сформовані рахунки за електричну енергію нараховану в березні 2022 на суму 12.464,99 грн та квітні 2022 на суму 5.442,89 грн. Також на зазначені в рахунках суми позивачем були складені Акти приймання-передачі електричної енергії за спірний період.

Вказані Акти приймання-передачі електричної енергії та рахунки за електричну енергію надсилалися позивачем відповідачу засобами поштового зв`язку, про що свідчить надані реєстри Укрпошти.

Як зазначає позивач, заборгованість відповідача за спожиту на підставі Договору електричну енергію за березень-квітень 2022, враховуючи наявну переплату в розмірі 10.119,32 грн, становить 7.788,56 грн, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом для захисту своїх порушених прав.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить із наступного.

За приписами статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Згідно з частиною першою статті 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Окремим видом договору енергопостачання є договір постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг. Особливості постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг встановлюються Законом України "Про ринок електричної енергії".

Пунктом 1 частини третьої статті 58 Закону України "Про ринок електричної енергії" визначено, що споживач зобов`язаний сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів.

Постачання електричної енергії електропостачальником здійснюється з дотримання Правил роздрібного ринку. Умови постачання електричної енергії, права та обов`язки електропостачальника і споживача визначаються договором постачання електричної енергії споживачу, який затверджує Регулятор (частини шоста, сьома, одинадцята статті 56 Закону «Про ринок електричної енергії»).

Пунктом 4.3. Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №312 від 14.03.2018 (далі Правила), визначено, що дані, необхідні для формування платіжних документів, у тому числі щодо обсягів електричної енергії, надаються учасникам роздрібного ринку адміністратором комерційного обліку в порядку, встановленому Кодексом комерційного обліку. На підставі отриманих даних відповідно до умов договору (обраної споживачем комерційної пропозиції) сторони складають акти прийому-передачі проданих товарів та/або наданих послуг.

Відповідно до пунктів 4.12, 4.13 розділу IV Правил розрахунок між споживачем та електропостачальником (іншими учасниками роздрібного ринку, якщо вони беруть участь у розрахунках) здійснюються згідно з даними, отриманими від адміністратора комерційного обліку в порядку, передбаченому Кодексом комерційного обліку, про обсяги поставленої, розподіленої (переданої) та купленої електричної енергії.

Функції адміністратора комерційного обліку (далі - АКО) з врахуванням положень п.9, п. 10 постанови НКРЕКП № 312 від 14.03.2018 та відповідно до частини першої статті 53 Закону України «Про ринок електричної енергії» покладаються на оператора системи передачі/оператора системи розподілу (далі - ОСП/ОСР).

Як зазначає позивач у позовній заяві відповідачем у березні та квітні 2022 була спожита електрична енергія в загальній кількості 3.855,00 кВт*год, про що свідчить надана АТ "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" довідка щодо фактичних обсягів споживання електричної енергії ФОП Жорніченко Л.В. за період березень-квітень 2022.

На підставі наданих АТ "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" фактичних обсягів електричної енергії позивачем були сформовані рахунки за електричну енергію нараховану в березні 2022 на суму 12.464,99 грн та квітні 2022 на суму 5.442,89 грн. Також на зазначені в рахунках суми позивачем були складені Акти приймання-передачі електричної енергії за спірний період.

Судом встановлено, що відповідно до заяви-приєднання від 23.12.2018 постачання електричної енергії здійснювалося до об`єктів споживача що розташовані у Куп`янськ-Вузловий, вул. Центральна, 8а.

Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 №376, територія селища Куп`янськ-Вузловий Куп`янської міської територіальної громади в період з 24.02.2022 до 17.06.2022 відносилася до переліку тимчасово окупованих Російською Федерацією території України.

Відповідно до статті 1-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» №1207-VII (далі - Закон №1207-VII) тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (тимчасово окупована територія) - це частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких збройні формування Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації Російської Федерації.

Водночас, виходячи зі статті 2 Закону №1207-VII, метою цього закону є визначення статусу території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

Частиною другою статті 13 Закону №1207-VII передбачено, що здійснення господарської діяльності юридичними особами, фізичними особами - підприємцями та фізичними особами, які провадять незалежну професійну діяльність, місцезнаходженням (місцем проживання) яких є тимчасово окупована територія, дозволяється виключно після зміни їхньої податкової адреси на іншу територію України. Правочин, стороною якого є суб`єкт господарювання, місцезнаходженням (місцем проживання) якого є тимчасово окупована територія, є нікчемним. На такі правочини не поширюється дія положення абзацу другого частини другої статті 215 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини другої статті 13-1 Закону №1207-VII на період тимчасової окупації переміщення товарів (робіт, послуг) з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію усіма видами транспорту, в тому числі автомобільним, залізничним, повітряним та трубопровідним транспортом, а також лініями електропередач та гідротехнічними спорудами, заборонено.

Наведені положення Закону №1207-VII дозволяють господарському суду зробити висновок про заборону здійснення господарської діяльності з переміщення товарів лініями електропередач на тимчасово окуповану територію України.

На розгляді об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду перебувала справа №908/1162/23 висновки щодо застосування норм права у межах якої мають бути застосовані під час вирішення даного спору.

Предметом розгляду в межах справи №908/1162/23 було питання застосування частини другої статті 13 та частини другої статті 13-1 Закону № 1207-VII до правовідносин, які виникли у період з лютого 2022 року до грудня 2022 року, тобто до прийняття Кабінетом Міністрів України постанови від 06.12.2022 № 1364 «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» та затвердження Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України наказу № 309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією».

Залишаючи постанову суду апеляційної інстанції у справі №908/1162/23 про відмову в позові без змін, Верховний Суд зокрема виснував: Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» щодо деяких питань визначення правового статусу тимчасово окупованих територій України в умовах воєнного стану від 16.11.2022 № 2764-ІХ частину третю статті 1 Закону № 1207-VII було викладено в редакції, за якою дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, передбачених пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Діюча редакція цієї норми (у відповідності до змін, внесених Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо звільнення від сплати екологічного податку, плати за землю та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за знищене чи пошкоджене нерухоме майно» № 3050-IX від 11.04.2023) вказує, що дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, які передбачені у пункті 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначаються у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Як зазначила Об`єднана палата, з 07.05.2022 ані пункт 7 частини першої статті 1-1, ані пункт 1 частини третьої статті 3 Закону №1207-VII не містили (і зараз також не містять) жодних посилань на те, що статус тимчасово окупованих вказані у них території набувають залежно від наявності чи відсутності (а так само і дати ухвалення) будь-якого рішення того чи іншого повноважного органу державної влади України - РНБО, Кабінету Міністрів України чи іншого органу в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Кабінет Міністрів України 06.12.2022 затвердив постанову «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», відповідно до якої перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затверджується Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій за формою згідно з додатком за погодженням з Міністерством оборони України з урахуванням пропозицій відповідних обласних, Київської міської військових адміністрацій.

Відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 №309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією» зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.12.2022 за №1668/39004, датою окупації Мелітопольської міської територіальної громади визначено 25.02.2022.

Однак у відповідності до регулювання, запровадженого Законом України від 21.04.2022 № 2217-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання правового режиму на тимчасово окупованій території України» правовий статус тимчасово окупованої території рф в розумінні пункту 1 частини першої статті 3 Закону № 1207-VII не залежить від того, чи ухвалив (і якщо ухвалив - то коли саме) той чи інший повноважний орган державної влади України (РНБО, Кабінет Міністрів України чи інший орган в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України) рішення про визнання певної частини території України тимчасово окупованою. Таке рішення повноважного органу державної влади України (зокрема - і Кабінету Міністрів України) для територій, визначених у пункті 1 частини першої статті 3 Закону № 1207-VII, має не конститутивне, а лише інформативне значення, з публічною достовірністю підтверджуючи конкретну дату, з якої фактична окупація певної частини території України почалася чи припинилася.

З огляду на викладене у постанові по справі №908/1162/23, об`єднана палата дійшла висновку про відсутність підстав для відступу від висновку, викладеного Верховним Судом у постанові зі справи №910/9680/23 про поширення положень статті 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на території, тимчасово окуповані в період воєнного стану, лише з огляду на загальновідомий факт окупації таких територій за відсутності відповідного рішення Кабінету Міністрів України.

Залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції у справі №908/1162/23 про відмову в позові, об`єднана палата зазначила про те, що підставою для відмови в позові у цій справі, враховуючи положення статті 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», є заборона передачі електроенергії відповідачу, оскільки факт тимчасової окупації міста Мелітополь є загальновідомим фактом, що не потребує окремого доказування у даному судовому провадженні.

З урахуванням правової позиції, викладеної об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного суду в постанові від 03.10.2025 у справі №908/1162/23, а також відповідно до частини четвертої статті 236 ГПК України суд застосовує наведені висновки до спірних правовідносин, оскільки вони є подібними за своїм змістом.

Враховуючи загальновідомий факт тимчасової окупації селища Куп`янськ-Вузловий Куп`янської міської територіальної громади в період з 24.02.2022 до 17.09.2022, суд дійшов висновку, що спірні правовідносини підпадають під дію частини другої статті 13-1 Закону №1207-VII.

З огляду на те, що факт окупації селища Куп`янськ-Вузловий Куп`янської міської територіальної громади з 24.02.2022 до 17.09.2022 є загальновідомим, позивач у спірний період (березень-квітень 2022) не мав правових підстав здійснювати господарську діяльність з постачання електричної енергії та передавати її лініями електропередач відповідачу.

У зв`язку з встановленою законом забороною передачі електричної енергії споживачам на тимчасово окупованих територіях, вимоги про стягнення заборгованості за електричну енергію, яка нібито була спожита на об`єктах, розташованих на такій території, є безпідставними та не мають правових підстав для задоволення.

Враховуючи наведене суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за спожиту електричну енергію за Договором за період з березня 2022 по квітень 2022 у сумі 7.788,56грн.

Щодо похідної вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат які нараховані на суму основного боргу 7788,56 грн. за березень 2022 - квітень 2022 , то суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Разом із тим, оскільки судом було відмовлено в задоволенні вимоги про стягнення заборгованості за Договором за березень 2022 - квітень 2022, то похідні вимоги про стягнення 3% річних за період з березня 2025 по вересень 2025 у сумі 137,00 грн, а також інфляційних втрат за період з квітня 2025 по липень 2025 у сумі 334,91 грн, які нараховані на суму основного боргу також не підлягають задоволенню.

Відповідно до діючого законодавства обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у справі.

Рішення суду має прийматися у цілковитій відповідності з нормами матеріального та процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних та допустимих доказів у конкретній справі.

Відповідно до статті ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (частина п`ята статті 236 ГПК України).

Частиною четвертою статті 11 ГПК України унормовано, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994).

З огляду на вищевикладене, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується статтею 129 ГПК України, відповідно до якої судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підставі, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. У зв`язку з чим, витрати зі сплати судового збору в розмірі 2.422,40 грн залишаються за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись статтями 1, 4, 20, 73, 74, 76-79, 86, 123, 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити повністю

2. Витрати зі сплати судового збору залишити за Приватним акціонерним товариством «ХАРКІВЕНЕРГОЗБУТ».

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складання повного рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції Східного апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено "24" квітня 2026 р.

СуддяН.С. Добреля