ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" квітня 2026 р.м. ХарківСправа № 922/639/26

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Трофімова І.В.

при секретарі судового засідання Сидоренко О.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" в особі Харківської філії Товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" (61109, м. Харків, вул. Безлюдівська, 1; )
до Комунального підприємства "Чугуївтепло" (63503, Харківська обл., м. Чугуїв, вул. Олександра Зачепила, 15)
про стягнення 6'127'601,05 грн
за участю представників:

позивача - Васіліу С.В.;

відповідача - Петрової Н.Д.,

ВСТАНОВИВ:

Харківська філія товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" звернулася до Господарського суду Харківської області з позовом до Комунального підприємства "Чугуївтепло", в якому просить суд стягнути з відповідача суму заборгованості за договором розподілу природного газу № 200104FТ-1080-23 від 01.07.2023 за період листопад 2025 року - січень 2026 року в сумі 5'666'324,84 грн, 371'113,24 грн - пені, 36'214,65 грн - три проценти річних, 53'948,32 грн - інфляційні втрати.

Витрати по сплаті судового збору позивач просить покласти на відповідача.

Ухвалою суду від 03.03.2026 позовна заява була прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 25 березня 2026 року о 14:15.

17.03.2026 відповідач подав відзив (вх.№ 6410), в якому позовні вимоги визнає частково в сумі 5'666'324,84 грн (основна заборгованість). Крім того, відповідач стверджує, що позивач не вірно розрахував суму інфляційних витрат, пені та 3 % річних, так як нарахування він почав з початку поточного місяця, а не з моменту виникнення зобов`язань за п. 6.6 договору розподілу природного газу за заявою приєднання №200104FТ-1080-23 від 10.07.2023, де зазначено, що остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться Споживачем до десятого числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акту наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів. Відповідачем було перерахувано інфляційні витрати, пеню та 3 % річних з урахуванням початку виникнення зобов`язань по сплаті за договором та врахувало дату закінчення періоду нарахування, вказану позивачем у розрахунку. Згідно контррозрахунку: сума пені склала 180'757,86 грн, сума 3% річних склала 17'731,23 грн, сума інфляційних витрат склала 28'341,16 грн. Також відповідач просить зменшити пеню на 90% та відстрочити виконання рішення на 12 місяців.

17.03.2026 позивач подав відповідь на відзив (вх. № 6423), в якій вважає законними, розрахованими на підставі умов договору та арифметично правильними заявлені до стягнення суми пені, у зв`язку з чим просить суд стягнути їх у повному обсязі, в заявлених сумах, а також відмовити відповідачу у розстроченні, відстроченні виконання рішення суду. Крім того, позивач стверджує, що заборгованість відповідача у межах вказаних справ також залишається непогашеною, борг є значним, а тому відсутні підстави вважати, що у разі розстрочення, відстрочення виконання рішення суду воно буде належним чином виконане відповідачем, позаяк, розстрочення чи відстрочення виконання рішення суду призведе тільки до затягування його виконання та існування тривалий, значний час непогашеної заборгованості.

23.03.2026 відповідач надав до суду заперечення на відповідь на відзив (вх. № 6807), які були досліджені та приєднані до матеріалів справи.

Протокольною ухвалою від 25.03.2026 підготовче засідання було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті на 08 квітня 2026 о 14:30.

Представник позивача в судовому засіданні 08.04.2026 підтримав позовні вимоги в повному обсязі, проти зменшення пені та відстрочку виконання рішення заперечував.

Представник відповідача в судовому засіданні 08.04.2026 позовні вимоги визнав частково, а також просив зменшити пеню на 90% та відстрочити виконання рішення на 12 місяців, у зв`язку зі скрутним фінансовим становищем.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками справи докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд установив такі обставини.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" в особі Харківської філії ТОВ "Газорозподільні мережі України" (далі - Оператор ГРМ, позивач) - є суб`єктом господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із розподілу природного газу газорозподільною системою на користь третіх осіб (замовників) на території Харківської області починаючи з 01.07.2023 року.

Зазначену діяльність позивач здійснює відповідно до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 26.12.2022 №1839 "Про видачу ліцензії з розподілу природного газу ТОВ "Газорозподільні мережі України" із змінами, внесеними постановою НКРЕКП від 28.06.2023 №1131.

У спірних правовідносинах Комунальне підприємство "Чугуївтепло" (далі -відповідач) має статус споживача природного газу.

Відповідачем підписано заяву-приєднання до умов договору розподілу природного газу № 200104FТ-1080-23 від 01.07.2023.

Отже, відповідач приєднався до умов Типового публічного договору розподілу природного газу, текст якого затверджений Постановою НКРЕКП № 2498 від 30.09.2015 (далі - Договір).

Згідно з п. 2.1 Договору Оператор ГРМ зобов`язується надати Споживачу послугу з розподілу природного газу, а Споживач зобов`язується прийняти зазначену послугу та сплатити її вартість у розмірі, строки та порядку, визначені цим Договором.

Відповідно до п. 2.1 Договору Оператор ГРМ зобов`язується надати Споживачу послугу з розподілу природного газу, а Споживач зобов`язується прийняти зазначену послугу та сплатити її вартість у розмірі, строки та порядку, визначені цим Договором. Відповідно до п. 6.1. Договору оплата вартості послуги Оператора ГРМ з розподілу природного газу здійснюється Споживачем за тарифом, встановленим Регулятором для Оператора ГРМ, що сплачується як плата за річну замовлену потужність, з урахуванням вимог Кодексу газорозподільних систем. Споживач, що не є побутовим, оплачує замовлену потужність виходячи з наявних об`єктів, зазначених у заяві-приєднанні, що є додатком до договору розподілу природного газу.

Відповідно до п. 6.1. Договору оплата вартості послуги Оператора ГРМ з розподілу природного газу здійснюється Споживачем за тарифом, встановленим Регулятором для Оператора ГРМ, що сплачується як плата за річну замовлену потужність, з урахуванням вимог Кодексу газорозподільних систем.

Величина річної замовленої потужності об`єкта (об`єктів) Споживача на розрахунковий календарний рік визначається відповідно до Кодексу ГРС.

Споживач, що не є побутовим, оплачує замовлену потужність виходячи з наявних об`єктів, зазначених у заяві-приєднанні, що є додатком до договору розподілу природного газу.

Відповідно до п. 6.4 Договору розрахунковим періодом є календарний місяць. Місячна вартість послуги розподілу природного газу визначається як добуток 1/12 річної замовленої потужності об`єкта (об`єктів) споживача на тариф, встановлений Регулятором для відповідного Оператора ГРМ із розрахунку місячної вартості одного кубічного метра замовленої потужності (п. 6.3. Договору).

Тариф на послуги розподілу природного газу для Харківської філії позивача встановлено Постановою НКРЕКП від 30.12.2022 №1944 "Про встановлення тарифів на послуги розподілу природного газу для ТОВ "Газорозподільні мережі України" у розмірі 1,99 грн за 1 м3 на місяць (без урахування ПДВ), що відповідно складає 2,388 грн. (з урахуванням ПДВ).

Із врахуванням умов типового договору розподілу природного газу та норм Кодексу (п. 5 глави 6 розділу VI Кодексу ГРМ), споживачем було самостійно визначено плановий обсяг замовленої річної потужності.

На виконання вимог Кодексу ГРС та Договору, сторонами було складено акти наданих послуг (копії актів містяться в матеріалах справи):

1) Акт №УХФ00021407 від 30.11.2025, відповідно до якого у листопаді 2025 року споживачу забезпечено цілодобовий доступ до розподілу 741'759,95 м3 природного газу, вартість послуг склала 1'771'322,76 грн (741'759,95 х 1,99 грн х 1,2 (ПДВ);

2) Акт №УХФ00023515 від 31.12.2025, відповідно до якого у грудні 2025 року споживачу забезпечено цілодобовий доступ до розподілу 741'759,89 м3 природного газу, вартість послуг склала 1'771'322,62 грн (741'759,89 х 1,99 грн х 1,2 (ПДВ);

3) Акт №УХФ00001061 від 31.01.2026, відповідно до якого у січні 2026 року споживачу забезпечено цілодобовий доступ до розподілу 667'823,73 м3 природного газу, вартість послуг склала 2'123'679,46 грн (667'823,73 х 2,65 грн х 1,2 (ПДВ).

Всього за період листопад 2025 року - січень 2026 року позивачем було надано відповідачу послуги розподілу природного газу на загальну суму 5'666'324,84 грн з урахуванням ПДВ.

Акти наданих послуг підписані з боку відповідача без зауважень.

Водночас, відповідачем не було погашено наявну заборгованість за надані послуги з розподілу природного газу, у зв`язку з чим розмір несплаченої заборгованості становить 5'666'324,84 грн.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст. 174 Господарського кодексу України (який був чинний на момент виникнення спірних відносин) господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 ЦК України визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як наведено вище, між позивачем та відповідачем укладено договір розподілу природного газу № 200104FТ-1080-23 від 01.07.2023.

Таким чином, підписавши вказаний договір, відповідач взяв на себе зобов`язання належним чином виконувати умови Договору, в тому числі в частині оплати вартості наданих позивачем послуг.

За умовами ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. 6.6. Договору оплата вартості послуги з розподілу природного газу за цим Договором здійснюється споживачем, який не є побутовим, на умовах попередньої оплати до початку розрахункового періоду на підставі рахунка Оператора ГРМ. Якщо згідно із законодавством споживач має сплачувати Оператору ГРМ за послуги з розподілу природного газу зі свого поточного рахунку із спеціальним режимом використання, оплата послуг розподілу природного газу здійснюється з поточного рахунку із спеціальним режимом використання споживача на поточний рахунок Оператора ГРМ кожного банківського дня згідно з алгоритмом розподілу коштів, встановленим Регулятором, та зараховується як плата за послуги розподілу природного газу в тому місяці, в якому надійшли кошти. Остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться Споживачем до десятого числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акту наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Разом з тим, у відповідача станом на момент подання позову виникла перед позивачем заборгованість за Договором за період листопад 2025 - січень 2026 року в сумі 5'666'324,84 грн.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги часткове визнання позову відповідачем, господарський суд доходить висновку, що заборгованість за Договором в сумі 5'666'324,84 грн підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а отже позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Крім того, стаття 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Стаття 612 ЦК України встановлює, що боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не почав його виконувати або не виконав його у строк, встановлений договором.

Частиною 1 статті 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України).

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст. 551 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку пені, 3% річних та інфляційних втрат у межах заявленого позивачем періоду, суд установив, що наданий розрахунок є арифметично правильним та обґрунтованим, а відтак вимоги про стягнення пені у сумі 371'113,24 грн, 3% річних у сумі 36'214,65 грн та інфляційних втрат у сумі 53'948,32 грн підлягають задоволенню.

Щодо тверджень відповідача про те, що позивачем неправильно визначено момент виникнення зобов`язань за п. 6.6. Договору, суд зазначає наступне.

Як вже було зазначено, пунктом 6.6. Договору передбачено, що оплата вартості послуги з розподілу природного газу за цим Договором здійснюється споживачем, який не є побутовим, на умовах попередньої оплати до початку розрахункового періоду на підставі рахунка Оператора ГРМ. Якщо згідно із законодавством споживач має сплачувати Оператору ГРМ за послуги з розподілу природного газу зі свого поточного рахунку із спеціальним режимом використання, оплата послуг розподілу природного газу здійснюється з поточного рахунку із спеціальним режимом використання споживача на поточний рахунок Оператора ГРМ кожного банківського дня згідно з алгоритмом розподілу коштів, встановленим Регулятором, та зараховується як плата за послуги розподілу природного газу в тому місяці, в якому надійшли кошти. Остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться Споживачем до десятого числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акту наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів.

Отже, пункт 6.6. Договору містить два окремих механізми оплати вартості послуги з розподілу природного газу. За загальним правилом споживач, який не є побутовими, оплачує вартість послуги з розподілу природного газу на умовах попередньої оплати до початку розрахункового періоду.

Одночасно умови наведеного пункту договору передбачають окремий механізм оплати для споживача, який сплачує за послуги з розподілу природного газу з поточного рахунку із спеціальним режимом використання, яким оплата відповідних послуг здійснюється на поточний рахунок Оператора ГРМ кожного банківського дня згідно з алгоритмом розподілу коштів, встановленим Регулятором, та зараховується як плата за послуги розподілу природного газу в тому місяці, в якому надійшли кошти. Остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться таким споживачем до десятого числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акту наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів.

Суд установив, що відповідач не відноситься до категорії споживачів, які сплачують за послуги з розподілу природного газу з поточного рахунку із спеціальним режимом використання, а отже сплачує за такі послуги в загальному порядку (на умовах попередньої оплати).

Відтак обґрунтованим є висновок позивача про те, що відповідач повинен був оплачувати вартість послуги з розподілу природного газу на умовах попередньої оплати до початку розрахункового періоду, тому здійснений позивачем розрахунок спірних сум пені та 3% річних є правильним та ґрунтується на умовах договору.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 29.10.2025 у справі №922/4163/24.

Разом з тим, як зазначалося вище по тексту рішення відповідачем у справі заявлене клопотання про зменшення розміру нарахованих до стягнення пені на 90%.

Розглянувши клопотання відповідача, суд дійшов висновку про його часткове задоволення з огляду на таке.

Частиною першою статті 233 ГК України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. У частині третій статті 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

У відповідності до наведених правових норм інститут зменшення неустойки (пені та штрафу) є механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання. Він покликаний протидіяти необґрунтованому збагаченню однією із сторін за рахунок іншої. Цей інститут спрямований на забезпечення цивільно-правових принципів рівності і балансу інтересів сторін. Право на зменшення пені направлене на захист слабшої сторони договору, яка в силу зацікавленості в укладені договору, монополістичного положення контрагенту на ринку, відсутності часу чи інших причин не має можливості оскаржити включення в договір завищених санкцій.

При цьому ні у зазначених нормах, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

Наразі існують об`єктивні обставини, які в сукупності свідчать про те, що належні до сплати штрафні санкції є надмірно великі порівняно зі збитками кредитора. Їх сплата не відповідатиме принципам розумності, добросовісності, справедливості цивільного законодавства. Стягнення пені у заявленому розмірі призведе до порушення балансу майнових інтересів сторін зобов`язання, спотворить мету неустойки, перетворивши її зі стимулу належного виконання зобов`язань на спосіб отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора, ставши при цьому непомірним тягарем для боржника (відповідача).

Отже, враховуючи обставини, які склалися у зв`язку зі збройною агресією збоку рф, на підставі чого введено в Україні воєнний стан, враховуючи поточну обстановку, суд зазначає про наявність правових підстав для зменшення відповідачу розміру пені на 50%.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про зменшення розміру пені встановивши розмір пені за порушення зобов`язання до стягнення з відповідача у розмірі 185'556,62 грн.

Щодо заяви відповідача про відстрочку виконання рішення, суд зазначає таке

Згідно з положеннями ч. 1, 3 ст. 331 ГПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Відповідно до ч. 4 ст. 331 ГПК України вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Таким чином, законодавець пов`язує відстрочення виконання судового рішення у судовому порядку з об`єктивними, непереборними, виключними обставинами, що ускладнюють виконання судового рішення.

Отже, підставою для відстрочення виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у строк, встановлений судом.

У рішенні Конституційного Суду України від 26.06.2013 у справі № 5-рп/2013 зазначено, що розстрочка виконання рішення суду має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувачів і боржників.

Таким чином, необхідною умовою задоволення заяви про надання відстрочення виконання рішення суду є з`ясування питання щодо дотримання балансу інтересів сторін, господарські суди повинні досліджувати та оцінювати доводи та заперечення як позивача, так і відповідача, а також дотримуватися розумного строку відстрочення.

Законодавець визначає, що розстрочка означає виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частки також повинні визначатись господарським судом. При цьому слід мати на увазі, що розстрочка можлива при виконанні рішення, яке стосується предметів, що діляться (гроші, майно, не визначене індивідуальними ознаками; декілька індивідуально визначених речей тощо).

Відстрочення означає виконання рішення у строк, встановлений господарським судом, з певним інтервалом у часі, але не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, що узгоджується зі змістом ч. 5 ст. 331 ГПК України.

Свою заяву про відстрочення виконання рішення суду відповідач обґрунтовує заборгованістю перед ним його кінцевих споживачів, на яких він не має важелів впливу. Як наслідок, відповідач зазначає про свій важкий фінансовий стан.

Проте, посилання на дані обставини, за змістом ст. 331 ГПК України, не може вважатися такою, що може слугувати підставою для відстрочення/розстрочення виконання рішення, оскільки п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України передбачає, що обов`язковість судових рішень не залежить від наявності чи відсутності у боржника коштів.

Крім цього, в підтвердження власних доводів щодо складного фінансового становища відповідачем не надані належні та допустимі докази тих виключних обставин, які є підставою для відстрочення виконання рішення суду згідно з ст. 331 ГПК України, а саме:

- відсутність коштів на рахунках;

- відсутності майна, на яке можливо звернути стягнення;

- наявність реальної загрози банкрутства.

Верховний Суд у постанові від 27.06.2018 у справі № 813/8842/13 вказав, що збитковість діяльності підприємства, наявність у нього кредиторської заборгованості в істотному розмірі є результатом провадження господарської діяльності відповідачем як самостійним суб`єктом господарювання, а тому вказані обставини не є самостійними та достатніми підставами для відстрочення виконання судового рішення.

Отже, надання відповідачу відстрочки виконання рішення суду може призвести до істотного порушення майнових інтересів позивача, внаслідок надзвичайно тривалого перенесення терміну виконання зобов`язання відповідача у спірних правовідносинах. У тому числі враховуючі стрімкі інфляційні процеси в державі.

Крім того, відповідачем не доведено належними та допустимими доказами, що саме через рік у нього з`явиться можливість погасити спірну заборгованість.

З огляду на викладене, керуючись принципами розумності та справедливості, беручи до уваги матеріальні інтереси обох сторін, характер здійснюваної ними господарської діяльності, її суспільне значення, враховуючи необхідність дотримання балансу і рівноваги інтересів стягувача та боржника, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви відповідача про відстрочення виконання рішення на 1 рік.

Щодо судового збору.

Системний аналіз положень ч. 1 ст. 130, ч. 1 ст. 129, п. 5 ч. 1 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України та ч. 3 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" дає підстави для висновку, що у разі, зокрема визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу із державного бюджету 50 % судового збору, сплаченого при поданні позову.

Водночас положення частини першої ст. 130 Господарського процесуального кодексу України та ч. 3 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" не містять імперативних приписів щодо можливості застосування таких норм лише у випадках саме повного визнання позовних вимог.

Позов - це звернення заінтересованої або іншої уповноваженої на те особи до суду з проханням про розгляд спору пов`язаного з господарською діяльністю та розгляду інших спорів, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

В одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги), згідно з ч. 1 ст. 173 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи вищевикладені міркування суд дійшов висновку про можливість застосування положень ч.1 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України та ч. 3 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" до спірних правовідносин у частині визнання Відповідачем частково позовних вимог до початку розгляду справи по суті.

Такі приписи необхідно застосовувати до тієї частини майнових та/або немайнових вимог, які визнаються відповідачем до початку розгляду справи по суті. До позовних вимог, які не визнаються і оспорюються, суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат має керуватись загальними правилами розподілу судових витрат, визначених ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17.11.2022 року у справі № 910/14479/21.

З огляду на визнання відповідачем позову, беручи до уваги положення ч.1 ст. 130 ГПК України, з відповідача на користь позивача підлягає відшкодуванню судовий збір у розмірі 41'533,26 грн. Інші 33'997,95 грн судового збору підлягають поверненню позивачу з Державного бюджету України.

Керуючись ст. 73-74, 76-80, 123, 126, 129, 130, 232-233, 237-238, 244 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства "Чугуївтепло" (63503, Харківська область, м. Чугуїв, вул. Зачепила Олександра, 15, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" в особі Харківської філії ТОВ "Газорозподільні мережі України" (, місцезнаходження: 61109, м. Харків, вул. Безлюдівська, 1) 5'666'324,84 грн основної заборгованості, 185'556,62 грн пені, 3% річних у сумі 36'214,65 грн, 53'948,32 інфляційних втрат, а також судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 41'533,26 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строки, встановлені ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Учасники справи:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" в особі Харківської філії ТОВ "Газорозподільні мережі України" (, місцезнаходження: 61109, м. Харків, вул. Безлюдівська, 1);

Відповідач: Комунальне підприємство "Чугуївтепло" (63503, Харківська область, м. Чугуїв, вул. Зачепила Олександра, 15, ).

Повне рішення складено "16" квітня 2026 р.

СуддяІ.В. Трофімов