ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.04.2026 м. Дніпро

Справа № 908/3472/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді Кошлі А.О. (доповідач), суддів Демчини Т.Ю., Стефанів Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Апельмон Прайм» на рішення Господарського суду Запорізької області від 20.01.2026 (повний текст рішення складений та підписаний 26.01.2026) та на додаткове рішення Господарського суду Запорізької області від 02.02.2026 у справі № 908/3472/25 (суддя Педорич С.І.)

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Апельмон Прайм»

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Вік «Хітлайн»

про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

Товариство з обмеженою відповідальністю «АПЕЛЬМОН ПРАЙМ» (далі-позивач, апелянт, скаржник) звернулося до Господарського суду Запорізької області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІК «ХІТЛАЙН» (далі-відповідач) про стягнення за Договором поставки № 2097 від 18.09.2020 пені в розмірі 37 043,20 грн та штрафу в розмірі 147 156,69 грн, всього в сумі 184 199,89 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 18 вересня 2020 року між сторонами було укладено Договір поставки № 2097, на виконання якого 26 лютого 2024 року підписано Специфікацію № 42, якою визначено строк виготовлення обладнання - до 16.04.2024 за умови виконання покупцем першого етапу оплати до 27.02.2024. Позивач зазначав, що перший етап оплати в сумі 754 870,09 грн було здійснено 27.02.2024, проте відповідач порушив строк виготовлення обладнання, що підтверджується видатковими накладними № 724 від 24.04.2024, № 771 від 01.05.2024 та № 823 від 16.05.2024, відповідно до яких поставка обладнання здійснювалась частинами після спливу встановленого строку виготовлення. На підставі пункту 4.3 Договору (в редакції Додаткової угоди № 2/23 від 20.03.2023) позивач нарахував пеню та штраф за несвоєчасне виготовлення обладнання.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 20.01.2026 у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «АПЕЛЬМОН ПРАЙМ» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІК «ХІТЛАЙН» про стягнення грошових коштів за договором поставки № 2097 від 18.09.2020 у вигляді пені в розмірі 37 043,20 грн та штрафу в розмірі 147 156,69 грн відмовлено повністю. Витрати зі сплати судового збору покладено на позивача.

Додатковим рішенням Господарського суду Запорізької області від 02.02.2026 стягнуто з ТОВ «АПЕЛЬМОН ПРАЙМ» на користь ТОВ «ВІК «ХІТЛАЙН» судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 21 000,00 грн.

Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що за умовами Договору поставки № 2097 від 18.09.2020 та Специфікації № 42 від 26.02.2024 процес виконання відповідачем зобов`язань включає декілька послідовних та взаємопов`язаних етапів: виготовлення обладнання, відвантаження обладнання та поставка обладнання. Пунктом 4.3 Договору сторонами чітко та однозначно визначена підстава для застосування відповідальності - несвоєчасне виготовлення обладнання. Суд визнав неналежними доказами видаткові накладні № 724 від 24.04.2024, № 771 від 01.05.2024 та № 823 від 16.05.2024, оскільки вони підтверджують лише дату поставки обладнання, а не дату його виготовлення. Суд також зазначив, що несвоєчасна поставка сама по собі, без підтвердження іншими належними доказами, не свідчить про несвоєчасне виготовлення обладнання, оскільки термін поставки залежить не тільки від виготовлення, але й від інших факторів, зокрема від своєчасної оплати позивачем чергових платежів. Електронний лист відповідача від 22.03.2024 суд також визнав неналежним доказом, оскільки він свідчить про плани відвантаження, а не про дату виготовлення. Суд констатував, що умовами Договору та Специфікації не передбачено обов`язку відповідача повідомляти позивача саме про дату виготовлення товару, а позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність підстав для застосування штрафних санкцій.

Підстави, з яких порушено питання про перегляд судового рішення та узагальнені доводи апеляційної скарги:

ТОВ «АПЕЛЬМОН ПРАЙМ» подало апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Запорізької області від 20.01.2026 у справі № 908/3472/25, в якій просить скасувати зазначене рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ТОВ «АПЕЛЬМОН ПРАЙМ» у повному обсязі, а також покласти на ТОВ «ВІК «ХІТЛАЙН» усі судові витрати.

Також ТОВ «АПЕЛЬМОН ПРАЙМ» подало апеляційну скаргу на додаткове рішення Господарського суду Запорізької області від 02.02.2026 у справі № 908/3472/25, в якій просить скасувати додаткове рішення в частині стягнення з ТОВ «АПЕЛЬМОН ПРАЙМ» на користь ТОВ «ВІК «ХІТЛАЙН» 21 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у стягненні зазначених витрат.

Апеляційні скарги обґрунтовані наступним:

Апелянт вважає рішення суду першої інстанції ухваленим з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що позивач не надав доказів несвоєчасного виготовлення обладнання, однак апелянт вважає, що суд неправильно розподілив тягар доказування та не застосував стандарт вірогідності доказів, передбачений ст. 79 ГПК України.

Апелянт зазначає, що відповідно до ст. 545 ЦК України саме боржник повинен довести належне виконання зобов`язання, оскільки право боржника вимагати від кредитора підтвердження прийняття виконання покликане забезпечити виконання боржником покладеного на нього тягаря доведення. На підтвердження цієї позиції апелянт посилається на постанову Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 910/15765/18 (п. 8.11). Позивач об`єктивно позбавлений можливості самостійно довести дату завершення внутрішнього виробничого процесу відповідача, оскільки такі обставини знаходяться виключно у сфері контролю та господарської діяльності відповідача.

Апелянт наполягає на тому, що з урахуванням стандарту вірогідності доказів саме версія позивача про несвоєчасне виготовлення обладнання є більш вірогідною, оскільки: строк виготовлення був визначений до 16.04.2024; поставка здійснена частинами 24.04.2024, 01.05.2024 та 16.05.2024; відповідачем не надано жодного доказу виготовлення обладнання до 16.04.2024 - ні повідомлення, передбаченого п. 2.4.1 Договору, ні будь-якого іншого доказу.

Апелянт стверджує, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про те, що умовами Договору та Специфікації не передбачено обов`язку відповідача повідомляти позивача про дату виготовлення товару. Відповідно до п. 2.4.1 Договору постачальник зобов`язаний повідомити покупця про готовність обладнання до відвантаження та дату поставки. З огляду на погоджений сторонами поетапний механізм виконання договору, повідомлення про готовність обладнання до відвантаження є зовнішнім проявом завершення виробничого етапу виконання зобов`язання, а відсутність такого повідомлення за відсутності інших доказів виготовлення свідчить про недоведеність завершення виготовлення обладнання у встановлений термін. Апелянт також посилається на лист відповідача № 956 від 17.05.2021, складений на виконання Договору поставки № 2097 за іншою поставкою, яким відповідач повідомляв позивача про виготовлення обладнання та готовність до відвантаження, що підтверджує усталену практику сторін щодо способу підтвердження факту виготовлення.

Апелянт вказує, що суд першої інстанції вийшов за межі доводів сторін та предмета доказування, сформулювавши альтернативну гіпотетичну модель виконання зобов`язання постачальника. Зокрема, суд послався на можливість існування інших причин, не пов`язаних із виготовленням, які могли перешкоджати відвантаженню (наприклад, відсутність перевізників), попри те, що такі обставини не заявлялися відповідачем та не підтверджені жодним доказом у справі. Такий підхід суперечить принципам змагальності та диспозитивності господарського процесу.

Апелянт також зазначає, що суд першої інстанції фактично застосував стандарт «доведення поза розумним сумнівом», який не є притаманним для господарського процесу, та поклав на позивача надто високий рівень доказування, замість того щоб оцінити докази з огляду на їх вірогідність відповідно до ст. 79 ГПК України. Апелянт посилається на постанову Верховного Суду від 16.09.2025 у справі № 907/439/22 щодо алгоритму встановлення фактичних обставин справи.

Крім того, апелянт зазначає, що ним здійснювалися дії, спрямовані на отримання у відповідача оригіналу електронного листування, однак відповідачем було безпідставно відмовлено у наданні документів на адвокатський запит, а судом безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про витребування оригіналів електронних доказів.

Щодо додаткового рішення від 02.02.2026 апелянт вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим за неповного з`ясування обставин з неправильним застосуванням ст. ст. 126, 129, 244 ГПК України. Апелянт зазначає, що у відзиві на позовну заяву відповідач зазначив орієнтовний розмір витрат на правничу допомогу в сумі 12 000,00 грн, а після ухвалення рішення заявив до стягнення вже 29 000,00 грн, що більш ніж удвічі перевищує попередньо заявлений розрахунок. Суд не надав належної оцінки такому істотному збільшенню та не встановив, чи було це збільшення об`єктивно зумовлене. Апелянт вказує, що у додатковому рішенні відсутній детальний аналіз того, які саме послуги визнані необхідними, у якому обсязі вони були потрібними для розгляду цієї справи та чому їх розмір є співмірним з огляду на характер спору й ціну позову. Також суд не встановив належним чином, чи доведено, що витрати в присудженій сумі сплачені або підлягають сплаті, оскільки строк оплати визначено протягом п`яти днів з дня пред`явлення рахунку, а докази пред`явлення рахунків та настання обов`язку зі сплати у матеріалах справи відсутні.

Узагальнені доводи інших учасників провадження у справі:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІК «ХІТЛАЙН» подало відзив на апеляційну скаргу, згідно якого заперечує проти апеляційних скарг ТОВ «АПЕЛЬМОН ПРАЙМ» та вважає їх необґрунтованими, просить залишити апеляційні скарги без задоволення, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на наступне:

Відповідач зазначає, що суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення на підставі повно та всебічно досліджених доказів. Для застосування міри відповідальності, передбаченої п. 4.3 Договору, необхідні докази на підтвердження або спростування саме дати виготовлення обладнання за Специфікацією № 42 від 26.02.2024, а позивач таких доказів не надав.

Відповідач вказує, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав неналежними доказами видаткові накладні № 724 від 24.04.2024, № 771 від 01.05.2024 та № 823 від 16.05.2024, оскільки вони підтверджують лише дату поставки обладнання, а не дату його виготовлення. Також суд обґрунтовано визнав неналежним доказом електронний лист відповідача від 22.03.2024, в якому зазначено термін готовності до відвантаження, а не дату виготовлення. При цьому відповідач звертає увагу, що текст повідомлення «Термін готовності до відвантаження за проектом Чарівна, 163 стоїть на 15.04.24» однозначно свідчить про те, що до узгодженої сторонами дати 16.04.2024 обладнання є виготовленим.

Відповідач стверджує, що посилання апелянта на ст. 545 ЦК України не підтверджують, а навпаки, спростовують позицію позивача, оскільки повним виконанням зобов`язань відповідача є доставка обладнання на об`єкт позивача, що підтверджується видатковими накладними, підписаними повноважним представником позивача без будь-яких зауважень. Прийнявши виконання зобов`язання, позивач як кредитор видав відповідачу розписку (видаткові накладні) про одержання виконання в повному обсязі, що відповідає положенням ч. 1 ст. 545 ЦК України.

Відповідач зазначає, що позивач у подальшому не висловлював жодних претензій щодо своєчасності та повноти виконання зобов`язань, зокрема стосовно строків виготовлення обладнання, підтвердженням чого є відсутність листів, претензій чи будь-яких інших документів, направлених на адресу відповідача. Позивач мав можливість отримувати інформацію про хід виготовлення замовленого обладнання, однак жодним чином не проявляв такої зацікавленості та не надав жодного доказу звернень до відповідача з цього приводу. Також позивачем не надано доказів, що відповідач чинив перешкоди в доступі до інформації щодо процесу виробництва.

Відповідач наголошує, що з урахуванням принципу змагальності сторін для застосування штрафних санкцій саме на позивача покладається обов`язок довести наявність підстав - надати докази несвоєчасного виготовлення обладнання. Умовами Договору та Специфікації № 42 не передбачено обов`язку відповідача повідомляти позивача про дату виготовлення обладнання, а позивач, проявивши розумну обачність, усвідомлював, що для стягнення неустойки тягар доказування несе саме він.

Щодо додаткового рішення відповідач зазначає, що збільшення витрат на правничу допомогу відбулося з об`єктивних причин, оскільки судом першої інстанції було прийнято рішення про перехід розгляду справи зі спрощеного провадження без виклику сторін на розгляд у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін та необхідністю вчинення додаткових процесуальних дій. Відповідач звертає увагу на суперечливу поведінку позивача, який заперечує співмірність витрат відповідача в сумі 21 000,00 грн, водночас визначивши власні витрати на правничу допомогу в розмірі 20% від суми задоволених вимог, що при повному задоволенні позову становило б 36 840,00 грн - у 1,75 рази більше за витрати відповідача. Щодо відсутності доказів оплати відповідач посилається на сталу позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 22.11.2019 у справі № 910/906/18 та від 22.01.2021 у справі № 925/113719, згідно якої витрати на правничу допомогу підлягають розподілу незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачена, чи тільки має бути сплачена.

За попереднім (орієнтовним) розрахунком відповідача сума судових витрат, які він поніс та очікує понести у зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції, складається з витрат на професійну правничу допомогу орієнтовно в розмірі 30 000,00 грн.

Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді.

Згідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.02.2026 у даній справі визначена колегія суддів у складі: головуючий, доповідач суддя Кошля А.О., судді: Стефанів Т.В., Демчина Т.Ю.

Ухвалою суду від 16.02.2026 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Апельмон Прайм» на рішення Господарського суду Запорізької області від 20.01.2026 у справі № 908/3472/25 залишено без руху та надано строк для усунення її недоліків.

На виконання ухвали суду апелянтом 17.02.2026 подано заяву про усунення недоліків апеляційної скарги.

Ухвалою суду від 18.02.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Апельмон Прайм» на рішення Господарського суду Запорізької області від 20.01.2026 у справі № 908/3472/25 витребувано з Господарського суду Запорізької області справу № 908/3472/25, розгляд справи постановлено здійснювати у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

24.02.2026 матеріали справи № 908/3472/25 надійшли до Центрального апеляційного господарського суду.

Ухвалою суду від 25.02.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Апельмон Прайм» на додаткове рішення Господарського суду Запорізької області від 02.02.2026 у справі № 908/3472/25 об`єднано в одне апеляційне провадження апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Апельмон Прайм» на рішення Господарського суду Запорізької області від 20.01.2026 та на додаткове рішення Господарського суду Запорізької області від 02.02.2026 у справі № 908/3472/25, розгляд справи ухвалено здійснювати у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції.

18.09.2020 року між ТОВ «Апельмон Прайм» та ТОВ «Вік Хітлайн» було укладено Договір поставки № 2097.

Згідно з пунктом 1.1 Договору поставки № 2097 від 18.09.2020 Постачальник зобов`язується передати у власність Покупця торгівельне, холодильне та технологічне обладнання, та здійснити монтаж зазначеного Обладнання, а Покупець зобов`язується прийняти Обладнання в кількості і асортименті, узгоджених Сторонами, і сплатити його вартість на умовах даного Договору.

Пунктом 2.1 Договору встановлено, що обладнання, яке поставляється, оплачується по узгодженим Сторонами цінам, згідно кожної окремої Специфікації до даного Договору (далі за текстом - Специфікація), які є невід`ємними частинами даного Договору.

Відповідно до пункту 2.4 умови оплати обладнання за цим Договором вказуються в кожній Специфікації окремо, які є невід`ємними часинами даного Договору.

Постачальник зобов`язаний повідомити Покупця про готовність обладнання до відвантаження та дату поставки Обладнання Покупцю. Покупець зобов`язаний в день отримання від Постачальника повідомлення про дату поставки Обладнання підтвердити Постачальнику свою готовність прийняти Обладнання в термін вказаний Постачальником або повідомити Постачальника про неможливість прийняти Обладнання (із зазначенням причин) і погодити іншу дату поставки. Постачальник має право дострокової та/або початкової передачі Обладнання Покупцю, але не пізніше строку вказаного у Специфікації, а Покупець зобов`язаний його прийняти за накладною Постачальника. Повідомлення про готовність обладнання здійснюється за допомогою листа, що направляється Покупцю на електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 та або шляхом поштової відправки за адресою, зазначеною у цьому Договорі (п. 2.4.1).

Пункт 3.1. Договору передбачає, що термін виготовлення Обладнання, порядок та умови поставки, зборки, монтажу Обладнання, введення його в експлуатацію на об`єкті Покупця, визначається окремо по кожній поставці і зазначається у відповідній Специфікації.

Відповідно до пункту 4.3. Договору поставки № 2097 від 18.09.2020 (в редакції від Додаткової угоди № 2/23 від 20.03.2023 до Договору поставки № 2097 від 18.09.2020) за несвоєчасне виготовлення Обладнання Покупцю в строки передбачені відповідною Специфікацією Постачальник сплачує на користь Покупця:

- за несвоєчасне виготовлення Обладнання Постачальник сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості не виготовленого Обладнання за кожен день прострочення зобов`язання;

- штраф у розмірі 10 % від загальної вартості несвоєчасно виготовленого Обладнання, в разі порушення строку виготовлення більше ніж на 10 (десять) робочих днів, якщо вартість несвоєчасно виготовленого Обладнання перевищує 200 000,00 гривень.

26.02.2024 року Сторонами Договору поставки № 2097 від 18.09.2020 було підписано Специфікацію № 42, основні умови якої наступні:

Загальна вартість обладнання 2 516 233,64 грн.

Оплата обладнання за цією Специфікацією здійснюється в наступному порядку:

Перший етап оплати обладнання: 30 %, 754 870,09 грн, протягом двох банківських днів з моменту підписання Специфікації.

Другий етап оплати обладнання: 40 %, 1 006 493,45 грн, протягом двох банківських днів з дня отримання повідомлення відповідно до пункту 2.4.1. Договору.

Третій етап оплати обладнання: 15 %, 377 435,05 грн протягом тридцяти календарних днів з моменту отримання обладнання.

Четвертий етап оплати обладнання: 15 %, 377 435,05 грн протягом шістдесяти календарних днів з моменту отримання обладнання.

Строк виготовлення обладнання: до 16.04.2024 при умові виконання Покупцем першого етапу оплати до 27.02.2024 (включно).

Строк поставки: 2-3 робочих дні після виготовлення обладнання та виконання покупцем пункту 2 Специфікації.

Місце поставки (пункт відвантаження): Запорізька область, м. Запоріжжя, вул. Чарівна, 163.

27 лютого 2024 року ТОВ «Апельмон Прайм» було сплачено на користь ТОВ «Вік «Хітлайн» 754 870,09 грн, згідно рахунку № 135 від 30.01.2024, що відповідає першому етапу оплати передбаченої умовами Специфікації № 42 від 26.02.2024 та підтверджується випискою з особового рахунку.

22.03.2024 відповідач направив на електронну адресу «ІНФОРМАЦІЯ_1», яка передбачена пунктом 2.4.1 Договору № 2097 від 18.09.2020, електронного листа, в якому зокрема вказано: «Термін готовності до відвантаження за проектом Чарівна, 163 стоїть на 15.04.2024».

Обладнання за Специфікацією № 42 від 26.02.2024 було передано відповідачем позивачеві частинами відповідно до наступних видаткових накладних: - № 724 від 24.04.2024, на загальну суму: 1 044 666,67 грн; - № 771 від 01.05.2024 на загальну суму: 1 295 433,81 грн; - № 823 від 16.05.2024, на загальну суму 176 133,00 грн.

ТОВ «Апельмон Прайм» сплатило на користь ТОВ «Вік «Хітлайн», з посиланням на рахунок № 135 від 30.01.2024, наступні платежі: 09.09.2024 377435,05 грн, 21.01.2025 - 200 000,00 грн від 28.01.2025 100 000,00 грн; 18.02.2025 - 300 000,00 грн; 21.02.2025 - 200 000,00 грн, що відповідає сумі другого та частково третього етапу оплати передбаченого Специфікацією № 42 від 26.02.2024, та підтверджується виписками з особового рахунку.

Несвоєчасне, на думку позивача, виготовлення та поставка обладнання за Специфікацією № 42 від 26.02.2024 до Договору поставки № 2097 від 18.09.2020, стало підставою для звернення з цим позовом, про стягнення штрафних санкцій передбачених пунктом 4.3 договору.

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Згідно зі ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов наступних висновків.

Пунктом 2 статті 11 Цивільного кодексу України зазначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Згідно статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України).

Відповідно до приписів статей 526 Цивільного кодексу України та статі 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Положеннями статті 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

В частині 1 статті 612 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України, порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Частиною 1 статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

Згідно статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Договором може бути визначено менший розмір пені.

Відповідно до статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Частиною другою вищенаведеної статті закріплено, що відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Судом першої інстанції виснувано що, несвоєчасна поставка, сама по собі, без підтвердження іншими належним доказами, не свідчить про несвоєчасне виготовлення Обладнання, оскільки термін поставки залежить не тільки від виготовлення обладнання, але й від інших факторів, зокрема, але не виключно, від своєчасної оплати позивачем чергових платежів передбачених специфікацією.

Щодо аргументів сторін про наявність (на думку відповідача) чи відсутність (на думку позивача) повідомлення про готовність обладнання до відвантаження, то суд зауважив, що сама по собі відсутність повідомлення про готовність обладнання до відвантаження не свідчить про несвоєчасне виготовлення Обладнання. Оскільки обладнання може бути виготовлене вчасно, проте не бути готовим до відвантаження, з інших, не пов`язаних з виготовленням, причин (наприклад, у зв`язку з відсутністю перевізників).

З цих же причин суд визнав неналежним доказом, в розумінні ст. 76 ГПК України, електронний лист відповідача від 22.03.2024, в якому вказано термін готовності до відвантаження обладнання 15.04.2024, оскільки він свідчить про плани відвантаження обладнання, а не про дату виготовлення Обладнання, а інших доказів на підтвердження своїх позицій сторони не надали.

Враховуючи положення статтей 74, 80 ГПК України, правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 20.08.2020 у справі № 914/1680/18, Господарський суд Запорізької області прийшов до думки, що в даному випадку, з огляду на принцип змагальності сторін, чинне законодавство покладає на позивача обов`язок довести наявність підстав для застосування штрафних санкцій, передбачених пунктом 4.3 спірного договору, а саме: надати докази несвоєчасного виготовлення обладнання.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність підстав для застосування штрафних санкцій, передбачених пунктом 4.3 спірного договору, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в позові через необґрунтованість.

Судом першої інстанції встановлено, що умовами спірного договору та Специфікації № 42 від 26.02.2024 не передбачено обов`язку відповідача повідомляти якимось чином позивача саме про дату виготовлення товару, а відтак, суд виснував, що несвоєчасна поставка сама по собі без підтвердження іншими належним доказами не свідчить про несвоєчасне виготовлення обладнання. Позиція апелянта полягає у тому, що саме відповідач повинен надати докази щодо дати виготовлення ним обладнання, так як позивач об`єктивно позбавлений можливості самостійно довести дату виготовлення оскільки такі обставини знаходяться виключно у сфері контролю та господарської діяльності відповідача.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції повинен був оцінювати докази з огляду на те, що порушення відповідачем терміну виготовлення обладнання чи виготовлення обладнання своєчасно є вірогіднішим, тобто встановити, яка з версій подій є більш ймовірною. Апелянт наполягає на тому, що саме версія позивача про несвоєчасне виготовлення обладнання є більш вірогідною, оскільки відповідачем не надано жодного доказу виготовлення обладнання до 16.04.2024, а фактична його поставка здійснена трьома частинами 24.04.2024, 01.05.2024 та 16.05.2024.

Як свідчать матеріали справи, позивач прийняв обладнання від відповідача без будь-яких зауважень, що підтверджується вищезазначеними видатковими накладними підписаними повноважним представником позивача, що повністю відповідає положенням ч. 1 ст. 545 ЦК України, згідно якої прийнявши виконання зобов`язання, позивач (як кредитор) видав відповідачу (як боржнику) розписку (видаткові накладні) про одержання виконання (обладнання) в повному обсязі. У подальшому позивач також не висловлював ніяких претензій щодо своєчасності та повноти виконання зобов`язань відповідачем, зокрема і стосовно строків виготовлення обладнання, підтвердженням чого є відсутність листів, претензій з боку позивача та/або будь-яких інших документів, направлених на адресу відповідача.

Виготовлення обладнання - це господарський процес відповідача, однак позивач мав можливість отримувати інформацію про хід виготовлення замовленого ним обладнання і про конкретний момент його виготовлення , однак позивач жодним чином не проявляв такої зацікавленості, підтвердженням чого є той факт, що позивач не надав жодного доказу щодо звернень до відповідача з цього приводу. Окрім цього не надано позивачем ніяких доказів, що відповідач чинив йому перешкоди в доступі до інформації щодо процесу виробництва замовленого обладнання або відмовлявся її надавати позивачу.

Враховуючи вищенаведене, вбачається, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено факт порушення відповідачем строку виготовлення обладнання, визначеного у Специфікації № 42 від 26.02.2024, а відтак відсутні підстави для застосування неустойки (штрафу та пені) в сумі 184 199,89 грн за прострочення строків його виготовлення.

Додатковою угодою № 2/23 від 20.03.2023 до Договору поставки № 2097 від 18.09.2020 п. 6 визначено, що сторони дійшли згоди внести зміни до п. 4.3 Договору та викласти його в такій редакції:

« 4.3. За несвоєчасне виготовлення Обладнання Покупцю в строки передбачені відповідною Специфікацією Постачальник сплачує на користь Покупця:

- за несвоєчасне виготовлення Обладнання Постачальник сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості не виготовленого Обладнання за кожен день прострочення зобов`язання;

- штраф у розмірі 10 % від загальної вартості несвоєчасно виготовленого Обладнання, в разі порушення строку виготовлення більше ніж на 10 (десять) робочих днів, якщо вартість несвоєчасно виготовленого Обладнання перевищує 200 000,00 гривень.».

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно того, що умовами спірного договору та Специфікації не передбачено обов`язку відповідача повідомляти якимось чином позивача саме про дату виготовлення товару.

Апеляційний суд також бере до уваги обставини, викладені відповідачем по справі у своєму відзиві на позовну заяву про те, що позивач лише 23.04.2024 року видав довіреність, яка є обов`язковим первісним документом, на підставі якого здійснюється передача обладнання, своєму працівнику на отримання обладнання.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком, викладеним у рішенні від 20.01.2026 Господарського суду Запорізької області про визнання неналежними доказами видаткових накладних № 724 від 24.04.2024, № 771 від 01.05.2024, № 823 від 16.05.2024, оскільки на їх підставі не можливо встановити дату саме виготовлення обладнання.

Також, слід зауважити, що відповідно до умов Специфікації № 42, обов`язковою умовою поставки обладнання відповідачем є виконання позивачем п. 2 Специфікації № 42, у зв`язку з чим позивач повинен був здійснити оплату 40 % відсотків від суми Специфікації № 42, що становить 1 006 493,45 грн, в строк до 26.03.2024 року включно, тобто протягом двох банківських днів з моменту отриманням повідомлення про готовність обладнання до відвантаження.

Натомість, позивач здійснив оплату другого етапу лише частково тільки 09.09.2024 в сумі 377 435,05 грн, а остаточно обов`язок за другим етапом щодо оплати залишку в сумі 629 058,40 грн позивач виконав лише 21.02.2025, сплачуючи частинами (21.01.2025 - 200 000,00 грн; 28.01.2025 - 100 000,00 грн; 18.02.2025 - 300 000,00 грн; 21.02.2025 - 200 000,00 грн), що підтверджується випискою з особового рахунку за період з 01.01.2025 по 07.08.2025.

Відповідно до умов Специфікації № 42 до Договору поставки № 2097 від 18.09.2020, строком поставки визначено 2-3 робочих дні після виготовлення обладнання та виконання покупцем пункту 2 Специфікації.

Таким чином, незважаючи на те, що позивач порушив умови другого етапу оплати обладнання за Специфікацією № 42, відповідач на прохання позивача 16.05.2024 року здійснив поставку обладнання повністю на власний ризик без отримання зазначеної оплати від позивача.

Отже, колегія суддів, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, обставини, встановлені місцевим судом, проаналізувавши аргументи та висновки суду першої інстанції, доходить до висновку, що докази наявності підстав для застосування штрафних санкцій, передбачених пунктом 4.3. спірного договору, відсутні.

Що стосується апеляційної скарги на додаткове рішення Господарського суду Запорізької області від 02.02.2026 у справі № 908/3472/25, встановлено наступне.

Як вказує апелянт, після ухвалення рішення по суті спору відповідачем було заявлено до стягнення вже 29 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу, що більш ніж удвічі перевищує попередньо заявлений орієнтовний розрахунок.

На думку апелянта суд першої інстанції не надав належної оцінки такому істотному збільшенню заявленої суми витрат та не встановив, чи було це збільшення об`єктивно зумовлене додатковими процесуальними діями, складністю справи або іншими винятковими обставинами.

Зазначене порушує принцип правової визначеності та передбачуваності процесу, оскільки інша сторона має право орієнтуватися на попередньо заявлений розмір можливих витрат при формуванні своєї процесуальної позиції. Більш того, істотне перевищення попереднього розрахунку без належного обґрунтування саме по собі є підставою для критичної оцінки співмірності та розумності заявлених витрат.

Суд першої інстанції фактично обмежився лише частковим зменшенням заявленої суми, однак не мотивував, чому саме перевищення з 12 000,00 грн. до 29 000,00 грн. є допустимим, розумним та таким, що відповідає вимогам статей 126, 129 Господарського процесуального кодексу України.

Таким чином, неврахування судом обставини істотного збільшення заявленого розміру судових витрат є самостійною підставою для скасування Додаткового рішення в частині стягнення 21 000,00 грн.

Як вказує скаржник в своїй апеляційній скарзі, суд першої інстанції правильно зазначив загальні критерії оцінки витрат на професійну правничу допомогу, однак фактично не здійснив належного застосування цих критеріїв до кожної зі складових заявлених відповідачем витрат. Зокрема, суд частково відмовив у стягненні витрат та виключив окремі позиції, але висновок про те, що саме 21 000,00 грн. є співмірними і розумними витратами, не містить достатньої конкретизації.

Апелянт зауважує, що в Додатковому рішенні відсутній детальний аналіз того, які саме послуги за кожним актом приймання виконаних робіт визнані необхідними, у якому обсязі вони були потрібними саме для розгляду цієї справи та чому їх розмір є співмірним з огляду на характер спору й ціну позову. Фактично суд обмежився загальним посиланням на оцінку обсягу, реальності, вартості та співмірності, не навівши переконливої мотивації кінцевої суми компенсації. Такий спосіб мотивування не відповідає вимогам до обґрунтованості судового рішення.

Крім того, суд не встановив належним чином, чи доведено, що витрати в присудженій сумі є такими, що сплачені або підлягають сплаті в розумінні статті 126 ГПК України. Із змісту актів, на які послався суд, вбачається, що строк оплати визначено протягом п`яти днів з дня пред`явлення рахунку. Водночас у Додатковому рішенні відсутній аналіз доказів пред`явлення рахунків та настання обов`язку зі сплати відповідних сум. За відсутності належної оцінки доказів виставлення рахунків (якщо такі докази не були надані до матеріалів справи) висновок про те, що всі присуджені суми безумовно підлягають компенсації за рахунок Апелянта, є передчасним.

Суд також не надав належної оцінки необхідності та співмірності окремих витрат, які залишилися до компенсації, зокрема витрат на технічні процесуальні дії (подання заяви про участь у засіданні в режимі відеоконференції), а також витрат за фіксованим тарифом за участь у судових засіданнях незалежно від їх тривалості без аналізу фактичного обсягу виконаної роботи. Сам по собі договір між стороною та адвокатом, а також підписані між ними акти не є безумовною підставою для автоматичного покладення всіх погоджених сум на іншу сторону спору.

Суд повинен оцінити не лише наявність документів, а і реальну неминучість таких витрат та їх розумний розмір саме для цієї справи.

Колегією суддів встановлено, що у відзиві на позовну заяву відповідачем було вказано орієнтовний розмір судових витрат, які відповідач очікував понести при розгляді справи в порядку спрощеного провадження, в розмірі 12 000,00 грн на професійну правничу допомогу. Також відповідач у відзиві зазначив, що у разі прийняття судом рішення щодо розгляду цієї справи з викликом сторін відповідачем буде надано додатковий розрахунок його витрат.

За результатами розгляду справи у клопотанні про долучення доказів, що підтверджують судові витрати відповідача, відповідач просив стягнути з позивача судові витрати на правничу допомогу в розмірі 29 000,00 грн, витрати на офіційний переклад доказів та їх нотаріальне посвідчення - 792,00 грн.

З урахуванням положень статті 129 ГПК України, суд першої інстанції зазначив, що витрати у справі в даному випадку підлягають покладенню на позивача. Заперечень від позивача стосовно покладення на нього судових витрат на правничу допомогу адвоката у заявленій позивачем сумі (29 000,00 грн) не заперечив.

Оцінюючи надані адвокатом послуги в рамках даної справи, зважаючи на обсяг, реальність, вартість та співрозмірність заявлених до компенсації витрат на правничу допомогу, оцінивши витрати відповідача з урахуванням всіх аспектів і складності цієї справи, беручи до уваги розумну необхідність судових витрат безпосередньо для даної справи, суд першої інстанції вважав, що 21 000,00 грн становлять співмірні і розумні витрати відповідача на професійну правничу допомогу у даній справі, а тому вимога позивача про покладення на відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката підлягає задоволенню в цій сумі.

Господарський суд Запорізької області, враховуючи правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 08.03.2023 у справі № 873/52/22, дійшов висновку, що послуга з проведення адвокатом аналізу наявних у замовника документів та судової практики щодо стягнення неустойки (штрафів, пені) за прострочення виконання господарських зобов`язань, фактично охоплюється послугою із складання та подання відзиву на позовну заяву, як і послуга з аналізу відповіді на відзив та формування позиції щодо неї, охоплюється складанням заперечень на відповідь на відзив. Тобто, на переконання суду, у контексті цих послуг заявлений розмір витрат на професійну правничу допомогу є обґрунтованим лише в частині складання та подання відзиву на позову заяву та заперечень на відповідь на відзив.

Також, враховуючи, що ухвалою суду від 02.12.2025 відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про передачу справи за підсудністю до Господарського суду Харківської області, у зв`язку з його безпідставністю, суд не вбачає підстав для компенсації відповідачу витрат на професійну правничу допомогу, пов`язану зі складанням заяви про непідсудність у розмірі 2000,00 грн.

Щодо витрат на офіційний переклад доказів та їх нотаріальне посвідчення у розмірі 792,00 грн, суд першої інстанції зауважив у своєму рішенні, що електронний лист відповідача від 22.03.2024, нотаріальний переклад якого здійснено відповідачем та долучено до матеріалів справи, визнано неналежним доказом в розумінні ст. 76 ГПК України, та не враховано при вирішенні справи, у зв`язку з чим суд відмовляє в стягненні з позивача на користь відповідача витрат у розмірі 792,00 грн на офіційний переклад доказів та їх нотаріальне посвідчення.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Положеннями статті 244 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, судом не вирішено питання про судові витрати. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Відповідно до пункту 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;

3) розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно зі статтею 123 зазначеного Кодексу судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 цього Кодексу).

Водночас за змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України", заява №19336/04).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11.05.2018 у справі №910/8443/17 та у практиці Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, п.п.34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, п.80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, п.88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч.ч. 5-6 ст. 126 ГПК України).

Таку правову позицію щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, викладено в постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 22.11.2019 у справі №902/347/18, від 06.12.2019 у справі № 910/353/19.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Так, відповідно до статті 15 Господарського процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Проаналізувавши наданий представником відповідача обсяг послуг, врахувавши складність справи, характер спірних правовідносин, а також те, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу з позивача не може бути ані способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, ані становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу, керуючись принципами справедливості, верховенства права, критеріями реальності адвокатських витрат в контексті їхньої дійсності та необхідності, а також критерію розумності їхнього розміру, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з позивача на користь відповідача витрати останнього на правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 21 000,00 грн.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Тобто, суд оцінює рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи була їх сума обґрунтованою, відповідно сама лише відсутність обгрунтованих заперечень відповідача по сумі витрат, не є підставою для безумовного стягнення їх заявленого розміру.

Апеляційним господарським судом враховано надані відповідачем докази на підтвердження понесених ним витрат на правову допомогу в суді першої інстанції, з урахуванням матеріалів справи, її категорії та складності, характеру та обсягу наданих адвокатом послуг, виходячи з принципу розумності, справедливості та пропорційності, колегія суддів погоджується, що відшкодуванню за рахунок позивача підлягають судові витрати на професійну правничу допомогу понесені в суді першої інстанції в розмірі 21 000,00 грн., про що правильно зазначив суд першої інстанції в оскаржуваному додатковому рішенні.

При цьому підстав для відмови в повному обсязі у задоволенні заяви відповідача про стягнення витрат на правову допомогу в суді першої інстанції колегія суддів не вбачає.

З урахуванням викладеного, додаткове рішення Господарського суду від 02.02.2026 слід залишити без змін.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин та з урахуванням меж розгляду апеляційних скарг в порядку ст. 269 ГПК України, апеляційні скарги задоволенню не підлягають, а оскаржуване рішення та додаткове рішення, слід залишити без змін.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 269, 270, 273, 275- 285, 287 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Апельмон Прайм» на рішення Господарського суду Запорізької області від 20.01.2026 та на додаткове рішення Господарського суду Запорізької області від 02.02.2026 у справі № 908/3472/25 - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 20.01.2026 у справі № 908/3472/25 та додаткове рішення Господарського суду Запорізької області від 02.02.2026 у справі № 908/3472/25 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду в порядку та строки, визначені ст. ст. 287 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя А.О. Кошля

Суддя Т.В. Стефанів

Суддя Т.Ю. Демчина