ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2026 рокум. ЛьвівСправа № 921/72/26

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Бонк Т.Б.,

Суддів Бойко С.М.,

Якімець Г.Г.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» б/н від 24.02.2026 (вх. суду від 24.02.2026 № 01-05/528/26)

на ухвалу Господарського суду Тернопільської області від 20.02.2026 про відмову у видачі судового наказу (повну ухвалу складено 20.02.2026, суддя Хома С.О.)

у справі № 921/72/26

за заявою Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк», м. Київ

до боржника Фізичної особи-підприємця Вербовського Романа Михайловича,

с. Краснолука, Тернопільська обл.

про видачу судового наказу,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» звернулось до Господарського суду Тернопільської області з заявою про видачу судового наказу, у якій просило стягнути з боржника Фізичної особи-підприємця Вербовського Романа на свою користь заборгованість за Кредитним договором «Кредит «всеБІЗНЕС» №4 від 15.11.2024 року станом на 09.02.2026 включно в розмірі 40 520,88 грн, з яких 34 609.08 грн за сумою кредиту (тіло), включаючи прострочену заборгованість за сумою кредиту в розмірі 6 409,1 грн та строкову заборгованість за сумою кредиту в розмірі 28 199,98 грн, та 5 911,8 грн простроченої заборгованості за комісією.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 20.02.2026 відмовлено Акціонерному товариству «Перший український міжнародний банк» у видачі судового наказу.

Суд першої інстанції виходив з того, що кредитним договором передбачено кінцевий строк кредитування до 15.11.2027, тому суд дійшов висновку, що строк оплати за договором ще не настав та у заявника відсутнє право вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту.

Не погодившись з ухвалою, Акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» звернулось до Західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Тернопільської області від 20.02.2026 у справі № 921/72/26 та передати справу до Господарського суду Тернопільської області для продовження розгляду заяви Акціонерного товариства "Перший український міжнародний банк" про видачу судового наказу.

Апелянт стверджує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що факт нерозірвання договору перешкоджає реалізації права на дострокове стягнення кредиту.

Скаржник наголошує, що у вимозі від 30.12.2025, яка була направлена на адресу боржника, заявник вказував і суму боргу, яка має бути внесена боржником для погашення поточної заборгованості, і суму для погашення всього боргу. Також, апелянт зазначає, що в резолютивній частині вимоги зазначалось, що у випадку невиконання даної вимоги Банк залишає за собою право ініціювати звернення до суду з метою примусового стягнення кредитної заборгованості, а також вжити інші, передбачені чинним законодавством, заходи захисту прав та майнових інтересів кредитора.

Апелянт вважає, що оскільки ч. 2 ст. 1050 ЦК України надає позивачу право стягнути борг у повному обсязі, вибір будь-якого зі способів захисту прав належить кредитору і не може бути обмежений.

Фізична особа-підприємець Вербовський Роман Михайлович відзиву на апеляційну скаргу не подав.

Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.02.2026 справу № 921/72/26 розподілено колегії суддів у складі: головуючого судді Бонк Т.Б., суддів Бойко С.М. та Якімець Г.Г.

Ухвалою суду від 02.03.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» б/н від 24.02.2026 (вх. суду від 24.02.2026 № 01-05/528/26) на ухвалу Господарського суду Тернопільської області від 20.02.2026 у справі № 921/72/26; постановлено здійснити розгляд справи № 921/72/26 в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи.

Розумність строків є одним із основоположних засад (принципів) господарського судочинства відповідно до пункту 10 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним вважається строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.

При цьому, Європейський Суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (див. рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Таким чином, суд, враховуючи обставини справи, застосовує принцип розумного строку тривалості провадження відповідно до зазначеної вище практики Європейського суду з прав людини.

При перегляді ухвали місцевого господарського суду судова колегія Західного апеляційного господарського суду керувалась таким:

Згідно п. 16 ч. 1 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи за заявами про видачу судового наказу, якщо заявником та боржником є юридична особа або фізична особа - підприємець.

Відповідно до ст. 147 ГПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги. Заявником та боржником в наказному провадженні можуть бути юридичні особи та фізичні особи - підприємці. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими законом для виконання судових рішень.

Наказне провадження це самостійний, особливий, спрощений вид судового провадження під час розгляду господарських справ про стягнення грошової заборгованості за договором, спрямований на швидкий та ефективний захист прав заявника, в якому суд в установлених законом випадках за заявою особи без судового засідання і виклику сторін на підставі достатніх, допустимих і належних доказів видає судовий наказ, який одночасно є і судовим рішенням, і виконавчим документом.

Наявність спору про право, яке є підставою для відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу, вирішується судом у кожному конкретному випадку, виходячи із характеру та обґрунтованості заявленої матеріально-правової вимоги і документів, доданих до заяви. Наявність спору можна встановити відсутністю документів, що підтверджують наявність суб`єктивного права у заявника; документів, що підтверджують порушення суб`єктивного права або документів, що підтверджують виникнення права вимоги. Крім того, мають ураховуватися обставини, якщо із доданих документів слідує, що боржник заперечує, не визнає або оспорює свій обов`язок перед заявником (кредитором); із доданих документів слідує пропуск позовної давності. Така вимога може бути вирішена лише у позовному провадженні. Разом із тим лише той факт, що договірні зобов`язання не виконуються, без обґрунтування причин, не вважається наявністю спору про право.

Згідно з статтею 148 ГПК України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або спрощеному позовному провадженні на свій вибір.

З аналізу змісту пункту 7 частини 1 статті 155 ГПК України можна дійти висновку, що при розгляді вимог в порядку наказного провадження суд не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті.

Отже, судовий наказ може бути видано за наявності відповідного договору, інших письмових доказів, що підтверджують фактичне виконання сторонами умов договору, а також заявник має обґрунтувати свої вимоги та додати документи (видаткові накладні, акти, листування, рух коштів, виписки банку), що вказують на правильність і безспірність здійснених розрахунків.

Частиною 2 ст. 12 ГПК України передбачено, що наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що, за загальним правилом, при розгляді вимог в порядку наказного провадження суд не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті (п. 7 ч. 1 ст. 155 ГПК України). Водночас підставою для відмови у видачі наказу є, зокрема, встановлення судом обставин, що з поданої заяви про видачу судового наказу не випливає виникнення або порушення права грошової вимоги. Такі підстави для відмови у видачі судового наказу свідчать про наявність у суду обов`язку здійснити певний аналіз обґрунтованості вимог заявника на предмет наявності/порушення його права, щодо наявності прострочення виконання зобов`язання боржником. Однак, такі повноваження суду в межах наказного провадження є обмеженими, враховуючи функціональне призначення інституту наказного провадження та принцип пропорційності господарського судочинства (ст. 15 ГПК України).

Пунктом 8 частини 1 статті 152 ГПК України перебачено, що суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу.

Як слідує з матеріалів справи, між Акціонерним товариством «Перший український міжнародний банк» та Фізичною особою-підприємцем Вербовським Романом Михайловичем за допомогою системи «Інтернет Банкінг» шляхом укладення в електронному вигляді та підписання електронним цифровим підписом було укладено кредитний договір «Кредит «всеБІЗНЕС» № 4 від 15.11.2024.

Відповідно до умов цього договору банк надає позичальнику кредит, а позичальник зобов`язується прийняти кредит, використати його за цільовим призначенням, сплатити плату за кредит та повернути банку кредит в повному обсязі в порядку та у строки, обумовлені договором та типовими умовами.

Пунктом 1.1.3 кредитного договору визначено кінцевий строк кредитування до 15.11.2027.

На виконання цього кредитного договору, заявник надав на поточний рахунок боржника кредитні кошти у розмірі 55 000,00 грн (з урахуванням 550,00 грн на сплату комісії).

Банк стверджує, що позичальником в порушення відповідних умов кредитного договору та приписів законодавства не повернуто кредитні кошти та не сплачено в повному обсязі комісійну винагороду за обслуговування кредиту, тому, в силу частини 2 статті 1050 Цивільного кодексу України позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України.

Так, згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Тобто законодавець унормував можливість реалізувати банком право вимагати дострокового повернення всієї суми позики у разі прострочення сплати чергових платежів.

До заяви про видачу судового наказу, заявником додано вимогу №740 від 30.12.2025 про погашення простроченої заборгованості за кредитним договором, у якій банк вимагав від фізичної особи-підприємця Вербовського Романа Михайловича негайно погасити прострочену заборгованість згідно з графіком погашення платежів за кредитним договором в сумі 39 030,60 грн.

Матеріали поданої заяви не містять доказів настання строку виконання обов`язку щодо дострокового повернення кредиту боржником. Заявником заявлено вимоги, зокрема, про стягнення строкової заборгованості за кредитним договором «Кредит «всеБІЗНЕС» № 4 від 15.11.2024 у сумі 28 199,98 грн, яка згідно графіку платежів по договору повинна бути погашена з 15.02.2026 по 15.11.2027, тобто строк погашення за якою не настав.

Згідно умов договору кінцевий термін повернення кредиту був встановлений 15.11.2027 (п. 1.1.3 Договору).

Колегія суддів апеляційної інстанції вказує, що у долученій до матеріалів справи вимозі заявником ставиться вимога про погашення простроченої заборгованості. Водночас зі змісту поданої вимоги не вбачається, що банк акцентує увагу на настанні несприятливої події та як наслідок вимагає у позичальника саме дострокового повернення виданого останньому кредиту із застосуванням механізму, передбаченого приписами ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

До того ж, в апеляційній скарзі банк зазначає таке: "Тобто заявник спочатку в повному обсязі виконав свої зобов`язання за кредитним договором надавши кредит, а потім ще здійснив всі залежні від нього заходи для стимулювання боржника до належного виконання умов кредитного договору, в тому числі, запропонувавши боржнику будь-який варіант погашення заборгованості: частково - для входження в графік платежів або в повному обсязі - на розсуд боржника. Боржник же напроти, умови кредитного договору належним чином не виконував. Також боржник проігнорував вимогу, направлену заявником".

Апеляційний суд звертає увагу, що зі змісту вимоги про погашення простроченої заборгованості вбачається попередження та стимулювання боржника до виконання договірних зобов`язань. Водночас у даній вимозі не ставилась однозначна вимога про дострокове погашення усієї суми заборгованості у зв`язку з допущеною прострочкою у внесенні чергових платежів.

На підставі викладеного, апеляційний суд зазначає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відмову у задоволенні заяви про видачу судового наказу, позаяк матеріали поданої заяви не містять доказів настання строку на дострокове повернення кредиту боржником та доводи апеляційної скарги цього висновку не спростовують.

Водночас місцевий господарський суд підставно зауважив, що відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених п. 1, 2, 8, 9 ч. 1 ст. 152 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою у порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків (ч. 1 ст. 153 ГПК України).

Відповідно до ч.1 ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

За приписами ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ч. 1 ст. 276 ГПК України).

На підставі викладеного колегія суддів Західного апеляційного господарського суду вважає, що ухвала Господарського суду Тернопільської області від 20.02.2026 про відмову у видачі судового наказу ґрунтується на матеріалах справи та чинному законодавстві і підстав для її скасування немає, а зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника необґрунтовані і не визнаються такими, що можуть бути підставою для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення.

Згідно з ст.129 ГПК України сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги слід залишити за скаржником.

Керуючись ст.ст. 86, 152, 236, 255, 269, 271, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» б/н від 24.02.2026 (вх. суду від 24.02.2026 № 01-05/528/26) залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду Тернопільської області від 20.02.2026 у справі № 921/72/26 залишити без змін.

3. Судовий збір за перегляд справи у суді апеляційної інстанції покласти на скаржника.

4. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає.

5. Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.

Головуючий суддя Т.Б. Бонк

суддя С.М. Бойко

суддя Г.Г. Якімець