ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" квітня 2026 р. Справа№ 910/15394/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Мальченко А.О.

Тищенко А.І.

при секретарі судового засідання Супрун В.В.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Іванини Юрія Дмитровича на рішення Господарського суду міста Києва від 28.05.2025 (повний текст складено та підписано 11.06.2025) та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 18.06.2025 (повний текст складено та підписано 30.06.2025)

у справі №910/15394/24 (суддя Зеленіна Н.І.)

за позовом Фізичної особи - підприємця Іванини Юрія Дмитровича

до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АРКС"

про стягнення суми страхового відшкодування у розмірі 1 123 783,93 грн,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Фізична особа - підприємець Іванин Юрій Дмитрович звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АРКС" про стягнення суми страхового відшкодування у розмірі 1 123 783,93 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що не погоджується із фактом відмови у сплаті страхового відшкодування та мотивацією такої відмови та зі строками у які ця відмова була страховиком надана.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.05.2025 у справі №910/15394/24 в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що пункт 10.6 договору чітко визначає, що є винятком зі страхових випадків, враховуючи той факт, що вантаж всупереч приписів пункту 10.6 договору добровільного страхування відповідальності автоперевізника від 20.06.2024 №062Гсвп4зда був навантажений на транспортний засіб 20.06.2024, а договір набув чинності 21.06.2025, випадок, що стався з позивачем 25.06.2024 є винятком зі страхового випадку, а тому страхова виплата не підлягає виплаті.

Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 18.06.2025 у справі №910/15394/24 заяву про розподіл судових витрат задоволено частково.

Стягнуто з Фізичної особи - підприємця Іванини Юрія Дмитровича на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АРКС" витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 30 000 (тридцять тисяч) грн.

В іншій частині заяви відмовлено.

Додаткове рішення обґрунтоване визначенням суми, що підлягає до стягнення, співмірністю суми витрат на правову допомогу зі складністю справи, враховуючи характер правовідносин, проаналізований обсяг наданих адвокатом Шишловим О.Є.послуг.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, зводяться до наступного.

Судом неповно досліджено докази (ст..73,76,77 ГПК України), проігноровано докази позивача, які підтверджують чинність договору страхування та настання страхової події.

Недостатньо мотивоване рішення (ст..237 ГПК України).

Не враховано обставин щодо мирової угодии.

Порушено норми матеріального права, Закон України «Про страхування», ст.3 ЦК України.

Не погодившись з прийнятим додатковим рішенням, позивач) звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване додаткове рішення скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в повному обсязі.

Апелянт вважає додаткове рішення необґрунтованим та ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказує на відсутність акту виконаних робіт та платіжних документів, які б підтверджували оплату послуг, вважає присуджені витрати не співмірними та необґрунтованими, задоволеними без достатнього обґрунтування.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи - підприємця Іванини Юрія Дмитровича на рішення Господарського суду міста Києва від 28.05.2025 у справі №910/15394/24, справу призначено до розгляду в судовому засіданні.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи - підприємця Іванини Юрія Дмитровича на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 18.06.2025 у справі №910/15394/24, апеляційну скаргу призначено до розгляду в судовому засіданні.

В судовому засіданні 06.04.2026 апеляційні скарги позивача на рішення та на додаткове рішення у даній справі об`єднані в одне апеляційне провадження для спільного розгляду.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції з метою з`ясування обставин справи, у справі оголошувалась перерва.

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній категорично спростовує доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, оскаржуване рішення просить залишити без змін.

В додаткових поясненнях у справі позивач наполягає на задоволенні його апеляційної скарги.

Явка представників сторін

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача підтримав апеляційні скарги, просив їх задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, додаткове рішення скасувати, прийняти нове про відмову у стягненні витрат на правничу допомогу.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції заперечував проти доводів позивача, викладених в апеляційних скаргах, просив у їх задоволенні відмовити, оскаржувані рішення та додаткове рішення залишити без змін.

В судовому засіданні 06.04.2026 колегія суддів, в порядку ст.219 ГПК України оголосила про перехід до стадії ухвалення судового рішення та його проголошення 15.04.2026 о 16 год.20 хв.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Судом встановлено, що 20.06.2024 ФОП Іванина Ю.Д. уклав із Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "АРКС" (надалі - ПрАТ "СК "АРКС", Страховик, Відповідач) Договір добровільного страхування відповідальності автоперевізника №062Гсвп4зда та Додаткову угоду №1 від 25.06.2024 до нього (надалі - Договір страхування), предметом якого є майнові інтереси Страхувальника, що не суперечать закону і пов`язані з відшкодуванням Страхувальником заподіяної ним шкоди третім особам та/або їх майну під час здійснення Страхувальником перевезень вантажів відповідно до умов Договору.

26.06.2024 при розвантаженні вантажу, що перевозився згідно умов Договору перевезення, вантажоотримувачем - ТОВ "Маресто Україна" було виявлено його пошкодження (надалі - Подія), про що в присутності представника Експедитора ОСОБА_2 та представника Перевізника водія ОСОБА_1 було складено Акт огляду вантажу (товару) №26/06/24 (надалі - Акт огляду).

Актом огляду, було зафіксовано, що в ході розвантаження виявлені пошкодження пакування та товару у кількості 69 (шістдесяти дев`яти) одиниць і недостачу товару у кількості 3 (три) одиниці, а також зазначено, що робоча спроможність обладнання не встановлювалась, оскільки могли бути наявні дефекти.

25.06.2024, на виконання умов Договору страхування, Позивач звернувся на гарячу лінію Відповідача із відповідним повідомленням про настання страхового випадку.

26.06.2024 повноважним представником інтересів Страховика було проведено огляд пошкодженого вантажу, про що було складено відповідний Акт огляду пошкодженого вантажу.

28.06.2024 ФОП Іваниною Ю.Д. було надано ПрАТ "СК "АРКС" Заяву про подію та на виплату (надалі - Заява), а також інші визначені умовами Договору страхування (зокрема, його п.16.3) документи, необхідні для прийняття Страховиком вмотивованого рішення щодо заявленої Події.

За результатами розгляду Заяви, за вих. №13513/12ЦВ від 08.10.2024 ПрАТ "СК "АРКС" направило на адресу ФОП Іванини Ю.Д. лист, яким відмовило у виплаті страхового відшкодування.

Позивач вважаючи таку відмову протиправною, звернувся до суду з даним позовом.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі «Трофимчук проти України» no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла наступних висновків.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

Згідно абз. 1 ст. 16 Закону України "Про страхування" це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Дана норма кореспондується із статтею 979 Цивільного кодексу України, якою визначено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Як передбачено абз. 2 ст. 8 Закону України "Про страхування" страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Згідно п. 3 статті 20 Закону України "Про страхування" страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Відповідно до частини 1 статті 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

20.06.2024р. між Апелянтом як Страхувальником та АТ "СК "АРКС" було укладено Договір добровільного страхування відповідальності перевізника № 062Гсвп4зда (надалі - Договір), за яким було застраховано майнові інтереси Страхувальника, що не суперечать закону і пов`язані з відшкодуванням Страхувальником заподіяної ним шкоди третім особам та/або їх майну під час здійснення Страхувальником перевезень вантажів відповідно до умов Договору.

Умовами Договору було визначено предмет страхування, права та обов`язки сторін, перелік документів, які підтверджують настання страхового випадку, порядок здійснення страхової виплати, підстави для відмови у страховій виплаті тощо.

Відповідно до п.9.1.1.1. Договору, страховим випадком за Договором є обов`язок Страхувальника відшкодувати шкоду, заподіяну ним третім особам, відповідно до застрахованих ризиків, зазначених в п.4.1. Договору, з урахуванням наступного:

"відповідальність за вантаж" - відповідальність Страхувальника за повну або часткову втрату вантажу або за пошкодження вантажу, прийнятого до перевезення відповідно до умов Конвенції при здійсненні Страхувальником міжнародних перевезень.

Згідно розділу 2 Договору, датою початку дії Договору (з урахуванням умов розділу

13 Договору) визначено 20.06.2024 року.

В той же час, відповідно до п.13.1. Договору, Договір набуває чинності з 00-00 годин

дати початку дії Договору, яка вказана в п.2.1. Договору, але не раніше дня, наступного за днем сплати Страхувальником страхового платежу (першого страхового платежу) в обсязі, визначеному в п.5.5. Договору на розрахунковий рахунок чи до каси Страховика та діє до 24-00 години дня, вказаного в п.2.2. Договору як дата закінчення дії Договору.

З матеріалів справи вбачається, що ФОП Іванина Ю.Д. платіжною інструкцією від 20.06.2024 №3367 вніс перший платіж за страхування CMR у розмірі 16 558,28 грн.

Отже, аналізуючи вище зазначені умови договору, суд дішов висновку, що договір добровільного страхування відповідальності автоперевізника від 20.06.2024 №062Гсвп4зда набув чинності та почав діяти з 00:00 год 21.06.2024.

Згідно пояснень ФОП Іванина Ю.Д. вих. №25/09 від 25.09.2024: "автомобіль був поданий під завантаження 20.06.2024 року близько 15 год. 20 хв. Київського часу".

Аналогічні твердження були зазначені і в позовній заяві позивача.

25.06.2024 року Апелянт звернувся до АТ "СК "АРКС" з повідомленням про настання 25.06.2024 року випадку, що має ознаки страхового: під час вивантаження було виявлено пошкодження побутової техніки.

В той же час, згідно наданих Апелянтом пояснень та документів, даний вантаж було навантажено для перевезення 20.06.2024 року, тобто до набуття чинності Договором.

Статтею 9 Закону України "Про страхування" визначено, що страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством; страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Як передбачено частинами 2, 3 статті 991 ЦК України, договором страхування можуть бути передбачені також інші підстави для відмови здійснити страхову виплату, якщо це не суперечить закону. Рішення страховика про відмову здійснити страхову виплату повідомляється страхувальникові у письмовій формі з обґрунтуванням причин відмови.

Судом встановлено, що для відмови у виплаті страхового відшкодування в листі від 08.10.2024 №13513/12ЦВ слугувало декілька підстав:

- п. 10.6 договору - страховик в будь-якому випадку не здійснює виплату страхового відшкодування, якщо перевезення вантажу, включаючи навантаження вантажу на транспортний засіб, почалося до моменту набуття чинності цього договору;

- п. 10.2.32 договору - не підлягає виплаті страхове відшкодування за вимогами щодо відшкодування шкоди, яка виникла в результаті або під час перевезення, якщо транспортний засіб, контейнер та/або його спеціальне обладнання прибули до місця призначення технічно справними, без наявності механічних ушкоджень, при цілісному кузові, цистерні, платформі, без слідів ушкодження, проникнення та зі справними пломбами вантажовідправника.

Так, страховик наголосив по-перше, на тому що вантаж був навантажений для перевезення до набуття чинності договору добровільного страхування; по-друге, що відсутні будь-які документальні підтвердження настання страхової події, що свідчить про відсутність підстав у здійсненні страхової виплати.

Розділ 10 договору добровільного страхування відповідальності автоперевізника від 20.06.2024 №062Гсвп4зда визначає винятки зі страхових випадків.

Відповідно до п.10.6. розділу 10 Договору «Винятки зі страхових випадків», Страховик в будь-якому випадку не здійснює виплату страхового відшкодування, якщо перевезення вантажу, включаючи навантаження вантажу на транспортний засіб, почалося до моменту набуття чинності цього Договору.

Представник позивача не заперечує той факт, що транспортний засіб був поданий під завантаження 20.06.2024, проте стверджує, що страхова подія настала 25.06.2024, а тому вказаний випадок підпадає під страхову виплату.

Оскільки пункт 10.6 договору чітко визначає, що є винятком зі страхових випадків, враховуючи той факт, що вантаж всупереч приписів пункту 10.6 договору добровільного страхування відповідальності автоперевізника від 20.06.2024 №062Гсвп4зда був навантажений на транспортний засіб 20.06.2024, а договір набув чинності 21.06.2025, місцевий господарський суд, з яким погоджується колегія суддів, дійшов обґрунтованого висновку, що випадок, що стався з позивачем 25.06.2024 є винятком зі страхового випадку, а тому страхова виплата не підлягає виплаті.

Колегія суддів звертає увагу також на те, що відповідно до п.17.10.1 Договору, страхове відшкодування може бути виплачене Страховиком тільки в тому випадку, якщо Страхувальник виконав всі обов`язки відповідно до умов Договору.

Під час приймання вантажу було виявлено часткове пошкодження та недостача товару.

При цьому, будь-яких слідів механічних ушкоджень транспортного засобу та/або проникнення під час огляду виявлено не було. Дана обставина також підтверджується наданими Апелянтом поясненнями.

Відповідно до п.10 ч. 2 ст. 89 Закону України "Про страхування", у договорі страхування обов`язково зазначаються перелік винятків із страхових випадків та обмеження страхування.

Відповідно до ч. 5 ст. 93 Закону України "Про страхування", договір страхування має

містити вичерпний перелік винятків із страхових випадків та обмеження страхування, на які не поширюється дія страхового захисту за договором страхування, якщо інше не передбачено законом.

Разом з тим, даним Договором також було передбачено винятки зі страхових випадків та обмеження страхування.

Відповідно до п.10.1. Договору, Страховик в будь-якому випадку не здійснює виплату страхового відшкодування, якщо вимоги по відшкодуванню шкоди виникли в результаті або пов`язані з: недопоставкою вантажу чи його частини/частин (недостачею вантажу) чи невідповідністю найменування вантажу зазначеному в транспортних документах та товаросупроводжувальних документах при цілісності контейнера, митних пломб, пломб вантажовідправника (п.10.1.18. Договору).

Відповідно до п.10.2.32. Договору, не підлягає виплаті страхове відшкодування за вимогами щодо відшкодування шкоди, яка виникла в результаті або під час перевезення, якщо транспортний засіб, контейнер та/або його спеціальне обладнання прибули до місця призначення технічно справними, без наявності механічних ушкоджень, при цілісному кузові, цистерні, платформі), без слідів ушкодження, проникнення та зі справними пломбами вантажовідправника.

Оскільки будь-яких слідів механічних ушкоджень транспортного засобу та/або проникнення під час його огляду виявлено не було, підстави для здійснення страхової виплати також відсутні.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що за п.11.4.1. За Договором не відшкодовуються будь-які вимоги, пов`язані з будь-якими випадками таємничого зникнення вантажу, зникнення вантажу безвісті разом з транспортним засобом або протиправних дій стосовно вантажу, окрім викрадення вантажу шляхом:

п.11.4.1.1. крадіжки із ознаками силового та насильницького проникнення, що засвідчуються наявними пошкодженнями належно зачиненого транспортного засобу (контейнера) або його частини, що містить застрахований вантаж, або явним пошкодженням пломб та/або замків належним чином зачиненого транспортного засобу або його частини;

п.11.4.1.2. грабежу;

п.11.4.1.3. розбою, тобто нападу з метою заволодінням вантажем, поєднаного із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, або з погрозою застосування такого насильства.

п.11.4.2. Збитки, зазначені в п.11.4.1.1. - п.11.4.1.3. Договору, підлягають відшкодуванню, якщо вони не були наслідком подій, що є винятком зі страхових випадків (виключенням зі страхування) та не вчинені та територіях зазначених подій, чи на територіях, на яких не поширюється дія Договору.

п.11.4.3. З метою підтвердження викрадення (крадіжки з проникненням, грабежу або розбою) Страхувальник надає Страховику довідку чи інший документ правоохоронних органів України, що підтверджує початок кримінального провадження за ознаками відповідного злочину згідно з п.11.4.1.1. - п.11.4.1.3. Договору та внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань (або аналогічний документ правоохоронних органів іноземної держави за злочин з аналогічними кваліфікуючими ознаками).

При цьому, відповідно до п.16.2.2. Договору, обов`язковою умовою визнання події

страховим випадком та здійснення виплати страхового відшкодування є документальне доведення Страхувальником факту настання страхового випадку.

Відповідно до п.16.3.2 Договору, основними (належними) документами для доведення

факту настання страхової події визнаються, зокрема, довідка чи інший документ, виданий компетентними органами, що підтверджує початок кримінального провадження за заявою Страхувальника про викрадення (незаконне володіння) або умисне знищення вантажу та внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань (або аналогічний документ правоохоронних органів іноземної держави) та інші офіційні документи із зазначенням причин настання страхової події.

Листами від 25.06.2024 року та 19.09.2024 року Страховиком було повідомлено Апелянта про необхідність надання документів.

В той же час, документ від правоохоронних органів України, що підтверджує початок кримінального провадження за ознаками відповідного злочину та внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, Апелянтом до Страховика надано не було, що також унеможливлює кваліфікацію заявленої події страховим випадком.

Відповідно до п.18.1. Договору, Страховик має право відмовити Страхувальнику у

виплаті страхового відшкодування у випадку:

- невиконання Страхувальником (його працівниками чи представниками) його обов`язків, передбачених Договором (п.18.1.1. Договору);

- неподання або несвоєчасне подання Страхувальником (відповідно до умов 16 Договору) документів, які необхідні для прийняття рішення щодо сплати страхового відшкодування (п.18.1.10. Договору).

Відповідно до п.14.2.10. Договору, Страховик має право відмовити у виплаті страхового відшкодування відповідно до умов Договору.

Відповідно до п.6 ч. 2 ст. 104 Закону України "Про страхування", підставою для відмови страховика у здійсненні страхових виплат є: наявність обставин, які є винятками із страхових випадків та обмеженнями страхування, передбаченими договором страхування.

Керуючись умовами Договору, ст. 104 Закону України «Про страхування», АТ «СК

«АРКС» було прийнято рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, про що повідомлено позивача (апелянта) листом від 08.10.2024 року.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, Апелянт просить задовольнити позовні вимоги та стягнути з Відповідача:

- вартість робіт з діагностики, оцінки пошкоджень, заміни пошкоджених запчастин та перевірки роботи відновленого обладнання - 312 120,00 грн.

- вартість запчастин, необхідних для виконання ремонтних робіт з урахуванням ПДВ - 472 441,32 грн.

- вартість пошкодженого товару, що не підлягає ремонту (з урахуванням витрат на доставку) - 382 797,01 грн.

Всього - 1 123 783,93 грн. (за вирахуванням франшизи в сумі 43 574,40 грн. згідно

п.4.1. Договору).

Позивач вказує, що розмір збитків становить 1 167 358,33 грн, за врахуванням франшизи (43 574,40 грн) - 1 123 783,93 грн, підтверджується:

Рахунками ТОВ „Маресто Україна" (додаток №27 до позовної заяви);

Листами BREMA Group S.p.A. від 01 липня 2024 року та 15 липня 2024 року (додатки №24-26), які підтверджують статус ТОВ „Маресто Україна" як офіційного дистриб`ютора та перелік пошкодженого обладнання.

Апелянт вказує, що у справі №907/343/25 між ТОВ „Маресто Україна" та Позивачем 05 червня 2025 року Господарським судом Закарпатської області затверджено мирову угоду (копія відповідної Ухвали надається), за якою Позивач зобов`язався відшкодувати збитки за пошкоджений вантаж. Перший платіж у сумі 487 569,34 грн (чотириста вісімдесят сім тисяч п`ятсот шістдесят дев`ять гривень 34 копійки) сплачено 17 червня 2025 року, що підтверджується Платіжною інструкцією №4776 від 17 червня 2025 року (копія надається).

Колегія суддів зазначає, що надані Позивачем, CMR-накладна від 20 червня 2024 року та пояснення водія ОСОБА_1 від 28 червня 2024 року, що на його думку, однозначно свідчать, що страхова подія сталася вже після вступу в дію Договору страхування - 23 червня 2024 року, Листи BREMA Group S.p.A. та їх переклад, що підтверджують статус ТОВ „Маресто Україна" як офіційного дистриб`ютора та перелік пошкодженого Обладнання; рахунки ТОВ „Маресто Україна", які деталізують витрати на ремонт і заміну обладнання, не спростовують вірних висновків суду, що відповідно до умов укладеного між позивачем та відповідачем договору страхування, договір добровільного страхування відповідальності автоперевізника від 20.06.2024 №062Гсвп4зда набув чинності та почав діяти з 00:00 год 21.06.2024.

Як наголошується Апелянтом у скарзі, 05.06.2025 року Господарським судом Закарпатської області було винесено Ухвалу у справі № 907/343/25, якою було затверджено Мирову угоду між ФОП Іваниною Ю.Д. та ТОВ «Маресто Україна» про визнання позовних вимог в сумі 1 087 569,34 грн., що на думку Апелянта, додатково свідчить на користь обґрунтованості його позовних вимог.

Разом з тим, відповідно до розділу 14 Договору, Страхувальник зобов`язаний:

- п.14.3.14. не пізніше двох робочих днів сповістити Страховика про можливий чи розпочатий судовий процес за позовами до третіх осіб та/або Страхувальника, рішення за яким має безпосереднє або опосередковане відношення для визнання/невизнання події страховим випадком та виплати страхового відшкодування, розміру збитку та/або іншим чином впливатиме на права та обов`язки Страхувальника та Страховика за Договором.

- п.14.3.15. утримуватися від будь-яких дій, що можуть зашкодити інтересам Страховика, за винятком здійснення своїх прав, що визначені Договором.

- п.14.3.16. виконувати умови Договору та Правил.

- п.14.3.21. не визнавати частково або повністю вимог, в тому числі позовних, висунутих третіми особами, а також не приймати на себе будь-яких прямих чи непрямих зобов`язань по врегулюванню таких вимог, а також не врегульовувати будь-які претензії (позови) без письмової згоди Страховика.

В той же час, в порушення умов Договору, Апелянтом не було повідомлено про наявність в Господарському суді Закарпатської області на розгляді справи № 907/343/25 за позовом ТОВ «Маресто Україна», яка за ствердженням Апелянта має відношення до правовідносин, що склалися з АТ "СК "АРКС" за Договором страхування, чим порушено право Страховика у взятті участі у дослідженні заявлених вимог ТОВ «Маресто Україна» та обґрунтованості їх розміру.

Згідно п.18.1.1 Договору, причиною для відмови у виплаті страхового відшкодування є невиконання Страхувальником (його працівниками чи представниками) його обов`язків, передбачених Договором.

При цьому зі змісту ухвали Господарського суду Закарпатської області у справі №907/343/25 не вбачається можливим встановити відношення справи № 907/343/25 за позовом ТОВ «Маресто Україна» до розгляду даної справи № 910/15394/24, не зазначено дату події, характер події (пошкодження/втрата вантажу); вид вантажу, його кількість та характеристика; номеру автомобіля, яким здійснювалося перевезення вантажу; обставин настання події; номеру та дати договору між ТОВ «Маресто Україна» та ФОП Іваниною Ю.Д., його предмет тощо; яке відношення має ФОП Глівчук Д.О. як третя особа на стороні позивача ТОВ «Маресто Україна» у справі № 907/343/25 до розгляду даної справи № 910/15394/24.

Отже, жодних доказів того, що затверджена ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 05.06.2025 року мирова угода має відношення до заявленого ФОП Іваниною Ю.Д. до АТ "СК "АРКС" випадку не надано, а страхова компанія - відповідач у даній справі, участі в розгляді справи № 907/343/25 не приймала.

Посилання позивача на введення його в оману відповідачем, підтвердивши можливість страхового покриття з 20.06.2024 року, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до п.25.1 Договору, підписанням цього Договору Страхувальник підтверджує та визнає, що:

- п.25.1.2. вся зазначена інформація та всі умови цього Договору та Правил йому зрозумілі;

- п.25.1.3. зазначена інформація та Договір не містять двозначних формулювань та/або незрозумілих Страхувальнику визначень;

- п.25.1.4. укладення цього Договору не нав`язане йому іншою особою;

- п.25.1.5. цей договір не укладається Страхувальником під впливом помилки, тяжких обставин, примусу, насильства.

Доводи апелянта про те, що відмова Відповідача у виплаті страхового відшкодування через формальні підстави суперечить меті страхування, яка полягає в захисті майнових інтересів страхувальника, відхиляються судом, оскільки умови Договору мають враховуватися в комплексі, з урахуванням в тому числі прав та інтересів Страховика, а не лише тих пунктів, які є прийнятними для Страхувальника.

Приймаючи додаткове рішення, судом першої інстанції було встановлено, що рішенням від 28.05.2025 у даній справі у задоволенні позову відмовлено.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Положеннями статті 244 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, судом не вирішено питання про судові витрати. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Відповідно до пункту 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;

3) розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно зі статтею 123 зазначеного Кодексу судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Статтею 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 цього Кодексу).

Водночас за змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11.05.2018 у справі №910/8443/17 та у практиці Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, п.п.34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, п.80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, п.88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч.ч. 5-6 ст. 126 ГПК України).

Таку правову позицію щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, викладено в постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 22.11.2019 у справі №902/347/18, від 06.12.2019 у справі № 910/353/19.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Так, відповідно до статті 15 Господарського процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Проаналізувавши наданий представником відповідача обсяг послуг, врахувавши складність справи, характер спірних правовідносин, а також те, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу з позивача не може бути ані способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, ані становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу, керуючись принципами справедливості, верховенства права, критеріями реальності адвокатських витрат в контексті їхньої дійсності та необхідності, а також критерію розумності їхнього розміру, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з позивача на користь відповідача витрати останнього на правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 30 000,00 грн.

Колегія суддів відзначає, що суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд оцінює рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи була їх сума обґрунтованою, відповідно сама лише відсутність обгрунтованих заперечень відповідача по сумі витрат, не є підставою для безумовного стягнення їх заявленого розміру.

Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити із встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.07.2023 у праві № 910/19160/21.

Апеляційним господарським судом враховано зазначену судову практику та оцінюючи надані відповідачем докази на підтвердження понесених ним витрат на правову допомогу в суді першої інстанції, враховуючи, що умови договору адвоката з клієнтом не є обов`язковими для суду, а з урахуванням матеріалів справи, її категорії та складності, характеру та обсягу наданих адвокатом послуг, виходячи з принципу розумності, справедливості та пропорційності відшкодуванню за рахунок позивача підлягають судові витрати на професійну правничу допомогу понесені в суді першої інстанції в розмірі 30 000,00 грн., про що правильно зазначив суд першої інстанції в оскаржуваному додатковому рішенні.

При цьому підстав для відмови в повному обсязі у задоволенні заяви відповідача про стягнення витрат на правову допомогу в суді першої інстанції колегія суддів не вбачає.

На підтвердження наданих послуг на правничу допомогу, відповідачем до заяви про стягнення витрат долучено ордер серії АІ №1146326 від 10.09.2021 виданий Шишову О.Є. на представництво відповідача, зокрема в Господарському суді міста Києва, копію свідоцтва про право на заняття адвокатскою діяльністю на імя Шишова О.Є., договір про надання правничої допомоги від 18.02.2019 та додаткову угоду №1 від 01.03.2021, додаткову угоду щодо надання адвокатських послуг у справі №910/15394/24, звіт про виконану роботу по справі №910/15394/24, деталізований розрахунок судових витрат, всього на загальну суму 48 000 грн.

Позивачем було подано заперечення на заяву відповідача про стягнення витрат на правничу допомогу.

Оскільки звіт про виконану роботу по справі №910/15394/24 від 29.05.2025 та додаткова угода від 29.05.2025 до договору про надання правничої допомоги № б/н від 18.02.2019 у справі №910/15394/24, підписані представниками договору в належній формі шляхом накладення КЕП /ЕЦП, що підтверджується долученими до справи електронними доказами, доводи апелянта про відсутність акту виконаних робіт та платіжних документів, які б підтверджували оплату послуг, як підставу для відмови у задоволенні заяви, колегією суддів відхиляються, оскільки не спростовують факту надання відповідачу правничої допомоги у даній справі та її розмір.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі статтею 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

З огляду на встановлені обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову в позові.

Доводи апелянта про ухвалення господарським судом рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права та неповним встановленням обставин, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції, а наявні в матеріалах справи докази свідчать про обґрунтованість викладених в оскаржуваному рішенні висновків суду.

При цьому, колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.11.1950) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених судом апеляційної інстанції, інші доводи позивача, викладені в апеляційних скаргах, не беруться до уваги, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Доводи позивача, викладені в апеляційних скаргах, не спростовують вірних по суті рішення та додатковго рішення суду, при ухваленні яких судом надано оцінку як кожному доказу окремо, так і в їх сукупності, вірно встановлено характер спірних правовідносин та в цілому правильно застосовано норми матеріального права, які їх регулюють.

Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції про відмову в позові та часткове задоволення заяви відповідача про стягнення витрат на правничу допомогу, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що у апеляційних скаргах не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б дійти висновку про помилковість висновків суду першої інстанції.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи позивача, викладені в апеляційних скаргах, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).

Статтею 276 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, доводи позивача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення та додаткового рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду про відмову в позові та часткове задоволення заяви про стягнення витрат на правничу допомогу відповідача.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Іванини Юрія Дмитровича на рішення Господарського суду міста Києва від 28.05.2025 у справі №910/15394/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 28.05.2025 у справі №910/15394/24 залишити без змін.

3. Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Іванини Юрія Дмитровича на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 18.06.2025 у справі №910/15394/24 залишити без задоволення.

4. Додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 18.06.2025 у справі №910/15394/24 залишити без змін.

5. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Фізичну особу - підприємця Іванину Юрія Дмитровича.

4. Матеріали справи №910/15394/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді А.О. Мальченко

А.І. Тищенко