РІШЕННЯ

Іменем України

10 квітня 2026 року м. Чернігівсправа № 927/83/26

Господарський суд Чернігівської області у складі судді Моцьора В.В., за участю секретаря судового засідання Соколенко Н.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження господарську справу

за позовом: Фермерського господарства «Полісся-Агро»

16110, Чернігівська обл., Новгород-Сіверський р-н, с. Авдіївка, вул. Яблунева, буд.39А

до відповідача: Понорницької селищної ради Новгород-Сіверського району

Чернігівської області

16220, Чернігівська обл., Новгород-Сіверський р-н, сел. Понорниця, вул. Довженка, буд.18

про визнання укладеною додаткової угоди до договору

представники учасників справи:

позивача: Лутай Н.М.

відповідача: не прибув

Дії суду щодо розгляду справи. Позиції сторін.

Фермерським господарством «Полісся-Агро» подано позов до Понорницької селищної ради Новгород-Сіверського району Чернігівської області про визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки, укладеного 23.01.2019, зареєстрованого у Сосницькій селищній раді Чернігівської області 30.01.2019 за №30127558.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ФГ «Полісся-Агро» як добросовісний орендар, на виконання умов договору та вимог законодавства, звернулося до Понорницької селищної ради з листом-повідомленням про намір поновити договір оренди землі на новий строк та на тих самих умовах, до якого було додано проєкт додаткової угоди до договору оренди землі для підписання, однак Понорницькою селищною радою не було прийнято жодного рішення ані про поновлення договору оренди землі, ані про відмову в його поновленні, що суперечить нормам законодавства України.

Ухвалою суду від 10.02.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 10.03.2026. Також даною ухвалою встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.

Учасники справи були належним чином повідомлені про розгляд справи в суді шляхом доставки 10.02.2026 о 18:44 до їх електронних кабінетів ухвали суду від 10.02.2026, що підтверджено довідками про доставку електронного листа.

Відповідно до положень ч. 8 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.

Граничним строком на подання відзиву в даній справі є 26.02.2026. Проте відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався, відзиву у встановлений судом строк не надав.

Згідно частини 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

У підготовче засідання 10.03.2026 повноважний представник відповідача не прибув, заяв та клопотань від відповідача до суду не надходило.

Суд постановив протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 31.03.2026, про що повідомив відповідача ухвалою від 10.03.2026, доставленою до його електронного кабінету в системі Електронний суд 10.03.2026 о 16:44.

У судовому засіданні 31.03.2026 оголошено перерву до 10.04.2026. Явка учасників справи визнана судом обов`язковою. Про наступне судове засідання відповідача повідомлено

ухвалою від 31.03.2026, доставленою до його електронного кабінету в системі Електронний суд 31.03.2026 о 16:01.

У судове засідання 10.04.2026 повноважний представник відповідача не прибув, заяв та клопотань від відповідача до суду не надходило.

Суд розглянув справу по суті, перейшов до стадії ухвалення судового рішення по справі та проголосив скорочене рішення (вступну та резолютивну частини).

Обставини справи встановлені судом.

23.01.2019 між Головним управлінням Держгеокадастру у Чернігівській області (Орендодавець) та ФГ «Полісся-Агро» (Орендар) було укладено Договір оренди землі, відповідно до п.1 якого Орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення державної власності для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером :06:001:1504, яка розташована за межами населеного пункту на території Авдіївської сільської ради Сосницького району Чернігівської області (далі Договір оренди).

Згідно з п.2.1, 2.3 Договору оренди в оренду передається земельна ділянка загальною площею 20,5185 га, у тому числі рілля 20,5185 га. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки на дату укладання договору становить 291 182,06 грн.

Пунктами 4.1-4.3 Договору оренди перебачено, що орендна плата справляється в грошовій формі. За результатами земельних торгів орендна плата складає 61 730, 37 грн. Відсоток від нормативної грошової оцінки земельної ділянки для розрахунку плати складає 21,20%. Обчислення розміру орендної плати за користування земельною ділянкою здійснюється з урахуванням її цільового призначення та коефіцієнту індексації, визначеного законодавством.

Відповідно до п.3.1-3.4 Договору оренди договір укладено на 7 (сім) років, тобто до 23.01.2026.

Після закінчення строку дії Договору Орендар за умови належного виконання обов`язків, відповідно до умов цього Договору та вимог чинного законодавства України, має переважне право на його поновлення на новий строк. У цьому разі Орендар зобов`язаний письмово (листом-повідомленням) повідомити Орендодавця про намір продовжити його дію не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії Договору.

При поновленні Договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов Договору переважне право Орендаря на укладення Договору оренди землі на новий строк припиняється.

Факт продовження дії договору засвідчується рішенням орендодавця.

Зміни умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору спір розв`язується у судовому порядку (п.11.1, 11.2 Договору оренди).

Згідно з п.13.1. Договору оренди цей договір набирає чинності після його підписання сторонами.

Право користування земельною ділянкою виникає з дня державної реєстрації речового права на нерухоме майно (п.13.2. Договору оренди).

Право оренди земельної ділянки з кадастровим номером :06:001:1504 було зареєстровано за ФГ «Полісся-Агро» у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 30.01.2019, номер запису про інше речове право 30127558, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права №154931575 від 04.02.2019.

З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №461826266 від 27.01.2026 вбачається, що на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна від 09.12.2020 державним реєстратором Сосницької селищної ради Сосницького району Чернігівської області Кузьович Н.І. 15.06.2021 проведено державну реєстрацію права комунальної власності за територіальною громадою, в особі Понорницької селищної ради Чернігівської області на земельну ділянку з кадастровим номером :06:001:1504 (номер відомостей про речове право 42591070).

Як зазначає позивач, він, як добросовісний орендар, своєчасно та в повному обсязі сплачував орендну плату за користування зазначеною земельною ділянкою, що підтверджується платіжними інструкціями та податковими деклараціями з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельнi дiлянки державної або комунальної власностi) за період з 2021 по 2025 роки.

27.11.2025 ФГ «Полісся-Агро» звернулось до Понорницької селищної ради Новгород-Сіверського району Чернігівської області з листом-повідомленням №01/271125-Д про поновлення договору оренди земельної ділянки, до якого було додано проєкт Додаткової угоди до Договору оренди землі від 23.01.2019 стосовно земельної ділянки з кадастровими номерами :06:001:1504.

Вказаний лист-повідомлення було отримано відповідачем 05.12.2025, що підтверджується трекінгом відправлення АТ «Укрпошта» (номер відправлення 040).

Понорницька селищна рада у листі від 02.01.2026 №01-18/08 повідомила ФГ «Полісся-Агро» про те, що клопотання про поновлення договору оренди земельної ділянки площею 20,6185 га (кадастровий номер :06:001:1504) на новий строк було винесено на розгляд п`ятдесят восьмої сесії селищної ради восьмого скликання, яка відбулася 24.12.2025. За результатами поіменного голосування проєкти рішення «Про поновлення договору оренди землі на новий строк» не набрали необхідної кількості голосів для його прийняття. Рішення про поновлення договору оренди землі на запропонованих у проєкті умовах не прийнято.

Позивач стверджує, що зважаючи на те, що ФГ «Полісся-Агро» є добросовісним орендарем, вчасно і в повному обсязі сплачує орендну плату, своєчасно звернулося до відповідача з листом - повідомленням пропоновлення договору оренди з проєктами додаткових угод про поновлення договору оренди на той самий строк і на тих самих умовах, Понорницькою селищною радою не прийнято рішення про надання або відмову у наданні спірної земельної ділянки у користування, то відповідачем порушено переважне право позивача на поновлення договору оренди землі.

У зв`язку з цим позивач звернувся до суду із відповідним позовом за захистом свого порушеного права.

Нормативно-правове обґрунтування та оцінка аргументів. Висновки суду.

Частиною 4 ст.124 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Згідно із ч.1 ст. 626 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України).

Причиною виникнення спору між сторонами у справі стало питання наявності чи відсутності підстав для поновлення договору оренди землі.

Відповідно до вимог ч.2 ст.792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема Земельним кодексом України та Законом України «Про оренду землі».

Законом України «Про оренду землі» врегульовані відносини, що виникають між власником земельної ділянки та іншими особами у зв`язку з передачею її в користування та володіння, у тому числі конкретизовано та деталізовано особливості та порядок укладення договору оренди землі, його істотні умови, основні права та обов`язки його сторін, порядок зміни, припинення та поновлення такого договору.

16.01.2020 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", яким стаття 33 Закону України «Про оренду землі», яка регламентувала порядок поновлення договорів оренди, викладена у новій редакції.

Розділ IX "Перехідні положення" Закону про оренду землі доповнений абзацом четвертим такого змісту: Правила, визначені статтею 126-1 ЗК України щодо поновлення договорів оренди землі, поширюються на договори оренди землі, укладені або змінені після набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", а поновлення договорів оренди землі, укладених до набрання чинності зазначеним Законом, здійснюється на умовах, визначених такими договорами, за правилами, чинними на момент їх укладення.

Враховуючи, що спірний Договір оренди було укладено між сторонами у 2019 році, тобто до набрання 16.01.2020 чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», а тому суд вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи статті 33 Закону України «Про оренду землі» до зміни її редакції згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству».

Відповідно до ст.33 цього Закону по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі).

Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. У разі смерті орендодавця до спливу строку дії договору оренди землі орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це спадкоємця земельної ділянки протягом місяця з дня, коли йому стало відомо про перехід права власності на земельну ділянку.

До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди.

При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється.

Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. У цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється із: власником земельної ділянки (щодо земель приватної власності); уповноваженим керівником органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування без прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної або комунальної власності).

Керівник органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який уповноважений підписувати додаткову угоду до договору оренди землі щодо земельної ділянки державної або комунальної власності, визначається рішенням цього органу.

Додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку.

Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено в суді.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19 зазначено, що частини п`ята та шоста статті 33 Закону України «Про оренду землі» встановлюють загальне та спеціальне правила продовження орендних правовідносин.

За загальним правилом, викладеним у частині п`ятій статті 33 Закону України «Про оренду землі», орендодавець у місячний строк із дня отримання листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі з проєктом відповідної додаткової угоди їх розглядає, за потреби узгоджує з орендарем істотні умови договору, може повідомити орендаря про наявність обґрунтованих заперечень проти поновлення договору оренди землі, а за відсутності таких заперечень вирішує поновити договір оренди землі (таке рішення потрібне лише щодо земель державної та комунальної власності) й укладає з орендарем відповідну додаткову угоду.

Спеціальне правило, викладене у частині шостій Закону України «Про оренду землі», розраховане на випадки, коли орендодавець, який отримав від орендаря, наприклад, в останній день строку договору оренди землі лист-повідомлення про поновлення цього договору з проєктом відповідної додаткової угоди, протягом одного місяця після закінчення строку договору оренди землі не надіслав орендареві заперечень щодо такого поновлення, а орендар продовжив добросовісно користуватися земельною ділянкою. У такому разі орендодавець позбавлений можливості узгоджувати з орендарем нові істотні умови договору оренди землі, що вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були, без прийняття орендодавцем земель державної та комунальної власності окремого рішення про таке поновлення.

Отже, статтею 33 Закону України «Про оренду землі» було визначено загальну процедуру дій орендаря та орендодавця за наявності наміру поновити договір оренди землі, за якої завершення процедури поновлення договору полягало в укладенні додаткової угоди (за згодою сторін чи за судовим рішенням).

Судом встановлено, що ФГ «Полісся-Агро», зважаючи на те, що спірний договір оренди землі від 23.01.2019 укладено строком на 7 років, тобто до 23.01.2026, на виконання умов договору та вимог законодавства, звернулося до Понорницької селищної ради з листом-повідомленням №01/271125-Д від 27.11.2025 про намір поновити договір оренди землі від 23.01.2019 на новий той самий строк 7 (сім) років та на тих самих умовах. До листа-повідомлення позивачем долучено проєкт додаткової угоди до договору оренди землі, для підписання.

За таких обставин, суд вважає, що ФГ «Полісся-Агро» дотримано процедуру поновлення договору оренди землі на новий строк, встановлену нормами чинного земельного законодавства.

У свою чергу, Понорницькою селищною радою не було прийнято жодного рішення ані про поновлення договору оренди землі, ані про відмову в його поновленні, що суперечить нормам законодавства України.

Як вже зазначалося, частиною п`ятою статті 33 Закону України «Про оренду землі» Орендодавець у місячний строк розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом договору оренди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і в разі відсутності заперечень укладає договір оренди. У разі оренди земель державної та комунальної власності укладення договору здійснюється на підставі рішення органу, уповноваженого здійснювати передачу земельних ділянок у власність або користування згідно із статтею 122 Земельного кодексу України. За наявності заперечень орендодавця щодо укладення договору оренди землі на новий строк орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

Верховний Суд у постанові від 21.09.2022 у справі № 926/2720/21 зробив висновок, що алгоритм вирішення спорів щодо застосування статті 33 Закону України "Про оренду землі" у контексті дій сторін договору виглядає, зокрема, наступним чином: якщо орендар своєчасно, у строки встановлені законом або погоджені сторонами у договорі, звернувся до орендодавця щодо продовження дії договору після його закінчення, надав проект договору (незалежно від того чи цей проект містив змінені умови, чи передбачав поновлення договору на тих самих умовах та на той самий строк), а орендодавець у встановлений законом місячний термін не заперечив проти поновлення договору оренди землі, при цьому орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, а орендодавець протягом одного місяця після закінчення строку договору не надіслав лист-повідомлення про заперечення у поновленні договору оренди землі, то суди повинні задовольнити позовні вимоги про визнання договору укладеним на той же самий строк та на тих же самих умовах.

У постанові Верховного Суду від 15.10.2024 у справі № 916/4208/23 викладено такий правовий висновок: «виникненню в орендодавця обов`язку прийняти рішення про поновлення договору оренди землі або про наявність заперечень щодо такого поновлення договору з надсиланням відповідного листа-повідомлення має передувати звернення орендаря з повідомленням про намір продовжити орендні правовідносини, до якого має бути додано проект додаткової угоди. Факт порушення орендодавцем місячного терміну для направлення орендареві листа-повідомлення про прийняте ним рішення у відповідь на вчасно надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди дає орендареві підстави розраховувати на можливість поновлення договору оренди землі в силу закону, а саме частини шостої статті 33 Закону України "Про оренду землі").

І саме у такому випадку відсутність листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі можна кваліфікувати як "мовчазну згоду" орендодавця на поновлення договору та той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 30.07.2024 у справі № 910/4928/23 способом волевиявлення ради, яка здійснює право власності від імені відповідної територіальної громади щодо регулювання земельних відносин, є прийняття сесією відповідного рішення. Виходячи з того, що діючим законодавством не передбачено автоматичного поновлення договорів оренди землі, реалізація переважного права на поновлення договору оренди земельної ділянки в разі відсутності заперечень з боку сторін можлива лише за наявності рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Імперативна норма ч. 5 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» чітко вказує на те, що в разі оренди земель державної або комунальної власності поновлення договору оренди землі здійснюється на підставі рішення орендодавця. Саме орган місцевого самоврядування уповноважений визначати істотні умови такої оренди, а за відсутності такого рішення істотні умови не можуть бути визначені судом або орендарем одноособово в позовній заяві.

У постановах Верховного Суду від 20.05.2020 у справі № 905/650/19, від 15.05.2019 у справі № 912/1984/17, від 15.05.2019 у справі № 912/3810/16 суд касаційної інстанції акцентував увагу на необхідності врахування під час розгляду спорів у подібних правовідносинах презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних правовідносин.

Зокрема, Верховний Суд зауважував, що відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права.

При цьому, добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що, зокрема, підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу.

Отже, законодавець, задекларувавши у тексті Цивільного кодексу України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

У межах розумної та добросовісної поведінки орган державної влади чи місцевого самоврядування як орендодавець, що представляє власника у спірних правовідносинах, може взагалі відмовити орендарю в укладенні договору, повідомивши його про наявність належних підстав для цього, зокрема про рішення орендодавця як власника більш розумно розпорядитись землею (в тому числі виставити право оренди на торги), чи вказавши на неналежне виконання орендарем умов договору.

Якщо ж власник такого рішення не прийняв, то за змістом статті 3 Цивільного кодексу України та статті 33 Закону України "Про оренду землі" землі орган державної влади чи місцевого самоврядування власник зобов`язаний провести з орендарем добросовісні переговори, тобто добросовісно спробувати досягти домовленостей з орендарем: запропонувати, наприклад, конкретний розмір орендної плати, інший строк оренди тощо.

Тому орендар, який добросовісно виконував свої обов`язки за договором оренди землі, має законодавчо передбачене переважне право перед іншими особами на продовження цих орендних правовідносин, а також право укласти договір оренди на новий строк.

Якщо орган державної влади чи місцевого самоврядування знехтував обов`язком добросовісно провести переговори (наприклад, явно безпідставно відмовив в укладенні договору), то слід виходити з того, що такий орган зловживає своїм правом, порушуючи цим законні права орендаря.

Натомість, як вбачається з відеозапису засідання постійної комісії з питань житлово-комунального господарства, регулювання земельних відносин, будівництва та охорони навколишнього середовища від 23.12.2025, на якій зокрема, було розглянуто питання укладення договору оренди землі на новий строк з ФГ «Полісся-Агро», головою та членами комісії було прийнято рішення про задоволення листа-повідомлення позивача про укладання договору оренди земельних ділянок з кадастровим номером :06:001:1504 на новий строк (хвилини 9:19-12:35 відеозапису засідання доданого до позовної заяви).

Крім того, з відеозапису пленарного засідання 58 сесії Понорницької селищної ради від 24.12.2025, на якій було розглянуто питання про поновлення договору оренди землі на новий строк ФГ «Полісся-Агро» (питання 23 порядку денного) вбачається, що жодних заперечень, зауважень або пропозицій депутатами висловлено не було (хвилини 45:18-47:45 відеозапису засідання сесії доданого до позовної заяви).

У даній спірній ситуації орган місцевого самоврядування ухилився від прямих обов`язків власника земельної ділянки, адже не повідомив про прийняте рішення, не висловив заперечень стосовно запропонованого позивачем продовження строку дії орендних відносин, зауважень стосовно необхідності узгодити нові умови договору, не висловив заперечень і після закінчення строку дії договору стосовно продовження користування ділянкою позивачем. Тобто такими діями відповідач сприяв утвердженню розумних очікувань добросовісного орендаря на продовження договірних відносин на тих самих умовах, що існували на підставі договору оренди від 23.01.2019.

Не отримавши за результатами своєчасного звернення рішення органу місцевого самоврядування, позивач позбавився можливості бути обізнаним про причини відмови в продовженні строку дії договору чи про наявність інших недоліків, перешкод у поведінці позивача, а також оскаржити рішення органу місцевого самоврядування.

Позивач дотримався вимог законодавства, які регламентують його добросовісну поведінку, необхідну для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, тому останній може вважатись таким, що набув право «правомірного очікування», а відповідач знехтував своїм обов`язком, зокрема, належним чином розглянути до закінчення дії договорів оренди листи орендаря про поновлення договорів оренди та прийняти відповідне рішення, а не залишати дане питання невирішеним.

Таким чином, зважаючи на те, що ФГ «Полісся-Агро» було дотримано процедуру укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі), а Понорницькою селищною радою не прийнято рішення про поновлення договору оренди землі або про наявність заперечень щодо такого поновлення, суд доходить висновку про обґрунтованість вимог позивача.

Також, суд зазначає, що відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним, а держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення "законів".

Суд враховує, що згідно з усталеною прецедентною практикою Європейського Суду з прав людини основу принципу правової визначеності утворює ідея передбачуваності (очікуваності) суб`єктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає існуючим в суспільстві нормативним приписам.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 24.06.2003 у справі Стретч проти Об`єднаного Королівства Великобританії та Північної Ірландії встановлено, що особа (орендар) мала принаймні законне сподівання на реалізацію передбаченого договором права на продовження договору оренди і в цілях ст.1 Першого протоколу таке сподівання можна вважати додатковою частиною майнових прав, наданих їй муніципалітетом за орендним договором, та зазначено, що наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила.

До того ж, у рішенні Європейського суду з прав людини по справі Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії суд постановив, що ст.1 Першого протоколу Конвенції можна застосувати до захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. Правомірні очікування виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати, що таке рішення є дійсним та розраховувати на певний стан речей. З наведеного слідує висновок про те, що по-перше, особа, якій відповідним рішенням надано право користування земельною ділянкою, набуває право власності на майно у вигляді правомірних очікувань щодо набуття у майбутньому права володіння майном (право оренди) ще до укладення відповідного договору оренди на виконання даного рішення, по-друге, після укладення відповідного договору оренди у особи виникає право мирно володіти майном, яким є майнові права (право оренди) протягом певного строку. При цьому, право власності на майно у вигляді як правомірних очікувань, так і майнового права (права оренди), є об`єктом правового захисту згідно зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції та національного законодавства України.

Враховуючи, що позивач, за відсутності будь-яких заперечень зі сторони відповідача, продовжив користуватись земельною ділянкою після закінчення строку дії договору та вчинив дії, спрямовані на поновлення договору оренди землі, то у нього виникли "правомірні очікування" щодо продовження користування земельною ділянкою на праві оренди, які підлягають захисту відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод з огляду на вищевикладені обставини.

Таким чином, суд приходить до висновку, що за наявності визначених ч.6 ст.33 Закону України «Про оренду землі» підстав для поновлення спірного договору оренди землі та, з огляду на те, що відповідач зволікає в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі, яка відповідно до ч.8 ст.33 Закону України «Про оренду землі» мала бути укладена в обов`язковому порядку у місячний строк, суд вважає, що наявні підстави для визнання додаткової угоди про поновлення спірного договору оренди землі укладеною в редакції, запропонованій позивачем.

Відповідно до ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно зі ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частинами 1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного наданого доказу, а також достатність і взаємний їх зв`язок у сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Розподіл судових витрат.

Згідно з п.5 ч.1 ст. 237 ГПК України при ухваленні рішення суд вирішує питання, зокрема, про розподіл між сторонами судових витрат.

Відповідно до статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, відносяться витрати понесені учасником справи на отримання професійної правничої допомоги.

Частиною 1 ст. 124 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Згідно з ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

З огляду на викладене, відшкодування судових витрат здійснюється у разі наявності відповідної заяви сторони, яку вона зробила до закінчення судових дебатів, якщо справа розглядається з повідомленням учасників справи з проведенням дебатів, а відповідні докази надані цією стороною або до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Згідно зі ст. 16 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (ст. 124 Господарського процесуального кодексу України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст. 126 Господарського процесуального кодексу України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат (ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За змістом ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5, 6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

Отже, у розумінні положень ч. 5 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Відповідно до ч. 5 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч. 5, 6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 126, ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 126 цього Кодексу).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.

Визначаючи суму відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").

У рішенні ЄСПЛ "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Позивач навів попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, у якому зазначив, що попередній розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката становить 25 000,00 грн.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивач до позовної заяви додав договір №03/02/26/3 від 03.02.2026 про надання правової (професійної правничої) допомоги, укладений між ФГ «Полісся-Агро» (Замовник) та Адвокатським об`єднанням «ЛІГАЛ АЙК`Ю ГРУП» (Адвокатське об`єднання), згідно з умовами якого Адвокатське об`єднання зобов`язалося надавати Замовнику послуги (правову допомогу) з представництва інтересів Замовника у Господарському суді Чернігівської області, а саме: надання усних юридичних консультацій, складання та подання до Господарського суду Чернігівської області позовної заяви Фермерського господарства «Полісся-Агро» до Понорницької селищної ради про визнання укладеною Додаткової угоди до Договору оренди землі від 23.012019, складання та подання будь-яких заяв, клопотань, необхідних в процесі розгляду справи, участь у судових засіданнях у Господарському суді Чернігівської області без обмеження по їх кількості та часу, а Замовник зобов`язався прийняти та оплатити такі послуги. Вартість послуг (гонорар) за даним Договором складає 25 000,00 грн (п.3.1 Договору).

Крім того, позивачем додано до позовної заяви рахунок на оплату №19 від 03.02.2026 на суму 25 000,00 грн та платіжну інструкцію №2773 від 04.02.2026 про сплату ФГ «Полісся-Агро» 25 000,00 грн за надання правової (професійної правничої) допомоги.

Оцінивши надані позивачем документи на підтвердження надання правничої допомоги, суд встановив, що розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу адвоката підтверджений належними доказами та становить 25000,00 грн.

Господарський суд, беручи до уваги ступінь складності справи, характер та обсяг наданих адвокатом послуг, та керуючись частиною 4 статті 129 ГПК України за відсутності мотивованих заперечень відповідача, вирішив покласти на останнього відшкодування документально підтверджених витрат позивача на професійну правничу допомогу в сумі 25 000,00 грн.

Крім того, статтею 129 ГПК України передбачено, що судовий збір покладається: у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст. 129 ГПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог судовий збір в розмірі 2662,40 грн.

Керуючись ст.73, 74, 76, 77, 79, 86, 129, 233, 238, 241, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати укладеною додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки укладеного 23.01.2019 між Головним управлінням Держгеокадастру у Чернігівській області та Фермерським господарством «Полісся-Агро», зареєстрованого у Сосницькій селищній раді Чернігівської області 30.01.2019 за №30127558, у наступній редакції:

« 1. Замінити сторону «Орендодавець» з Головного управління Держгеокадастру Чернігівської області на Понорницьку селищну раду.

2. Пункт 2.1 Договору викласти у наступній редакції:

В оренду передається земельна ділянка загальною площею 20,6185 га, у тому числі рілля площею 20,6185 га.

3. Пункт 2.3 Договору викласти у наступній редакції:

Нормативна грошова оцінка земельної ділянки відповідно всеукраїнської нормативної грошової оцінки становить 409999,08 грн (чотириста дев`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто дев`ять гривень 08 копійок.)

4. Пункт 3.1 Договору викласти у наступній редакції:

Договір укладено на 14 (чотирнадцять) років з дати укладання. Після закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк.

5. Пункт 4.2.1 Договору викласти у наступній редакції:

Станом на момент укладання цієї Угоди сума орендної плати, що вноситься орендарем за використання земельної ділянки, складає 86 919,80 грн (вісімдесят шість тисяч дев`ятсот дев`ятнадцять гривень 80 копійок) на рік.

6. Пункт 4.2.2 Договору викласти у наступній редакції:

Орендна плата вноситься орендарем у наступних формах та розмірах: у грошовій формі безготівково, у розмірі 21,20 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки на рік.

7. Пункт 4.3 Договору викласти у наступній редакції:

Орендна плата сплачується на рахунок місцевого бюджету Понорницької селищної ради.

8. Інші умови вищевказаного Договору, не змінені цією додатковою угодою, залишаються чинними у тій редакції, в якій вони викладені Сторонами раніше, і Сторони підтверджують їх обов`язковість для себе.

9. Ця додаткова угода до договору оренди землі є невід`ємною частиною договору оренди землі та набирає чинності після її підписання та державної реєстрації права оренди та діє до моменту державної реєстрації права власності спадкоємця на земельну ділянку.

10. Додаткова угода укладена у двох примірниках, що мають юридичну силу для кожної зі сторін та органу, який провів державну реєстрацію.»

3. Стягнути з Понорницької селищної ради Новгород-Сіверського району Чернігівської області (16220, Чернігівська обл., Новгород-Сіверський р-н, сел. Понорниця, вул. Довженка, буд.18; ) на користь Фермерського господарства «Полісся-Агро» (16110, Чернігівська обл., Новгород-Сіверський р-н, с. Авдіївка, вул. Яблунева, буд.39А; ) 25 000,00 витрат на професійну правничу допомогу та 2662,40 грн судового збору.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили у строк та в порядку, встановленому ст.241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду в строк, встановлений ст.256 Господарського процесуального кодексу України та в порядку, передбаченому ст.257 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст підписаний та складений 20.04.2026.

Повідомити учасників справи про можливість одержання інформації по справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/.

Суддя В.В. Моцьор