ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" квітня 2026 р. м. Рівне Справа № 918/1182/25

Господарський суд Рівненської області у складі судді Марач В.В., при секретарі судового засідання Мельник В.Я., розглянувши у загальному позовному провадженні матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Комтех Аутдор" (79035, м. Львів, вул. Зелена, буд. 109, кімн.316, )

до відповідача Департаменту інфраструктури та благоустрою Рівненської міської ради (33013, м. Рівне, вул. Шевченка, 45, )

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Комунальне Рівненське шляхово-експлуатаційне управління автомобільних доріг (33027, м. Рівне, вул. Данила Галицького, буд.25, ).

про відшкодування шкоди у розмірі 1584064 грн. 74 коп..

В судовому засіданні приймали участь:

від позивача: адвокат Єсіпов І.А.;

від відповідача: Єфіменко О.М.;

від третьої особи: Кулик В.А..

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Комтех Аутдор" звернулося в Господарський суд Рівненської області з позовом до Департаменту інфраструктури та благоустрою Рівненської міської ради в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача 1 584 064,74 грн. на відшкодування збитків, завданих виконанням незаконного наказу відповідача від 15.04.2024 №154/01 "Про демонтаж рекламних конструкцій", а саме: конструктивною руйнацією стаціонарних засобів зовнішньої реклами, які розміщувались у місті Рівному на підставі чинних дозволів №№16/18, 16/19, 16/22, 16/24, 16/25, 16/28, 16/29.

Даний позов обгрунтовує незаконним прийняттям Департаментом інфраструктури та благоустрою Рівненської міської ради рішення про демонтаж рекламних конструкцій, а саме: наказу від 15.04.2024 № 154/01, та організації його виконання.

Позивач зазначає, що незаконність наказу від 15.04.2024 № 154/01 полягає у тому, що на його підставі підлягали демонтажу рекламні конструкції, дозволи на розміщення яких були чинними, що встановлене судовими рішеннями у справах №№918/308/24 та 918/613/25, які набрали законної сили.

Позивач вважає, що причинний зв`язок між протиправною поведінкою і завданою шкодою прямо підтверджується актами демонтажів від 18 та від 31 травня 2024 року, в преамбулі яких зазначено, що "на виконання наказу Департаменту інфраструктури благоустрою Рівненської міської ради від 15.04.2024 №154/01 "Про демонтаж рекламних конструкцій", здійснюється демонтаж рекламної конструкції, яка розміщується з порушенням вимог чинного законодавства України".

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 23.12.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Розгляд справи призначено у підготовчому засіданні.

08.01.2026 року через систему Електронний суд Відповідачем подано відзив на позов, в якому проти позовних вимог заперечує, посилаючись на те, що термін дії дозволів №№16/18, 16/19, 16/22, 16/24, 16/25, 16/28, 16/29, на підставі яких розміщувалися демонтовані рекламні конструкції, робочим органом не продовжено, то права позивача не порушені. При цьому зазначає, що, наказ №154/01 від 15.04.2024 "Про демонтаж рекламних конструкцій" не передбачав знищення чи руйнування рекламних конструкцій, які належали позивачу, а отже демонтажем рекламних конструкцій, які тривалий час розміщувалися без відповідних дозволів, шкоду позивачу не заподіяно. Вважає, що правових підстав покладення на Департамент майнової відповідальності не має. Стверджує, що демонтаж вказаних конструкцій не позбавив позивача права власності на демонтовані конструкції.

14.01.2026 року через систему Електронний суд Позивачем подано відповідь на відзив в якій останній підтримує вимоги, викладені в позовній заяві, та підстави їх обгрунтування.

19.01.2026 року через систему Електронний суд Відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначає, що станом на 15.04.2024 - день винесення Департаментом наказу №154/01 "Про демонтаж рекламних конструкцій", а також на час фактичного проведення демонтажу 18.05.2024 та 31.05.2024 набрали законної сили рішення у справах №380/16131/21, №380/20907/23, а тому згідно з вимогами Закону України "Про рекламу", Типових та Місцевих правил рекламні конструкції, які розміщувалися на підставі дозволів №№16/22, 16/24, 16/25, 16/28, 16/29 вважаються такими, що самовільно встановлені. Посилається також на те, що зазначений наказ Департаменту позивачем не оскаржувався.

Ухвалою суду від 20.01.2026 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Комунальне Рівненське шляхово-експлуатаційне управління автомобільних доріг (33027, м. Рівне, вул. Данила Галицького, буд.25, ).

Комунальне Рівненське шляхово-експлуатаційне управління автомобільних доріг, у поданих до суду поясненнях, проти позову заперечило, з тих же мотивів що і відповідач. Крім того зазначає, що з моменту демонтажу і по даний час РШЕУ у встановленому порядку здійснює облік та тимчасове зберігання демонтованих рекламних конструкцій і позивач в будь який час може їх отримати.

Ухвалою суду від 24.02.2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Під час розгляду справи по суті представник Позивача позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позовній заяві. Натомість представник Відповідача проти позовних вимог заперечила з підстав, наведених у відзиві. Представник третьої особи підтримав позицію Відповідача.

Розглянувши документи і матеріали, які подані учасниками справи, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, безпосередньо дослідивши докази у справі, господарський суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. При цьому господарський суд керувався наступним.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Комтех Аутдор" тривалий час розміщує у місті Рівному зовнішню рекламу та сплачує до місцевого бюджету кошти за тимчасове користування місцями для її розміщення у встановленому порядку, а саме: на підставі договорів на тимчасове користування місцями для розміщення зовнішньої реклами, які укладаються з Департаментом інфраструктури та благоустрою Рівненської міської ради на поточний календарний рік в обов`язковому порядку на підставі Типового договору у формі єдиного документа.

Товариство розміщувало зовнішню рекламу у м. Рівне в рекламних конструкціях, які були встановлені на підставі дозволів на розміщення зовнішньої реклами, виданих Управлінням ЖКГ Виконавчого комітету Рівненської міської ради. Дозволи були видані на 5 років, після чого неодноразово продовжувались Управлінням ЖКГ виконавчого комітету Рівненської міської ради (Управління) та його правонаступником - Департаментом інфраструктури та благоустрою Рівненської міської ради (Департамент): від 20.07.2004 №16/31; від 05.09.2002 №16/3; від 16.07.2002 №№16/5, 16/6, 16/10, 16/11; від 27.04.2004 №№16/20, 16/23, 16/27; від 20.07.2004 №16/34; від 02.01.2003 №№16/18, 16/19; від 27.04.2004 №№16/22, 16/24, 16/25, 16/28; від 16.07.2002 №16/8; від 20.07.2004 №№16/29, 16/30; від 19.10.2000 №№16/14, 16/16; від 05.09.2002 №16/4.

04.01.2021, між Управлінням ЖКГ виконавчого комітету Рівненської міської ради, та ТОВ "Комтех Аутдор", як розповсюджувачем, було укладено Договір №16/2021 на тимчасове користування місцями для розміщення рекламних конструкцій, предметом якого, згідно адресної програми розміщення спеціальних конструкцій зовнішньої реклами було 25 місць тимчасового користування комунальної власності відповідно до наданих позивачу дозволів, у т.ч. №№16/3, 16/4, 16/5, 16/6, 16/8, 16/10, 16/11, 16/14, 16/16, 16/18, 16/19, 16/20, 16/22, 16/23, 16/24, 16/25, 16/27, 16/28, 16/29, 16/30, 16/31, 16/34, №16/9, №16/21, №16/26.

Відповідно до рішення Рівненської міської ради від 11.03.2021 №120 "Про утворення Департаменту інфраструктури та благоустрою Рівненської міської ради, затвердження Положення про нього та внесення змін до загальної чисельності виконавчих органів Рівненської міської ради", Управління ЖКГ виконавчого комітету Рівненської міської ради реорганізоване та 15.07.2021 припинило свою діяльність. Правонаступником прав та обов`язків Управління ЖКГ виконавчого комітету Рівненської міської ради є Департамент інфраструктури та благоустрою Рівненської міської ради.

Вищевказані факти встановлені у рішеннях Господарського суду Рівненської області від 26.09.2024 у справі №918/308/24 та від 16.09.2025 у справі № 918/613/25, у яких приймали участь ті ж самі учасники, що і у даній справі.

У січні 2024 року між сторонами виник переддоговірний спір з приводу того, на яких саме місцях Товариство має законні підстави розміщувати зовнішню рекламу у місті Рівному у 2024 році відповідно до наданих дозволів на її розміщення. Перелік цих місць фіксується в Адресній програмі, яка є додатком до договору (Типового договору) і його невід`ємною частиною, а по суті - його предметом (пункт 1.1. Додатку 1 до Правил розміщення зовнішньої реклами в місті Рівному, затверджених рішенням виконавчого комітету Рівненської міської ради від 12.11.2019 №121) (надалі - Місцеві правила).

Причина та суть даного спору полягала у розбіжностях сторін з приводу того, чи поширюється на територію міста Рівного законодавство України, на підставі якого всі документи дозвільного характеру, строк дії яких закінчився під час дії карантину та/ або воєнного стану, були автоматично продовжені на весь період карантину та воєнного стану і трьох місяців після припинення або скасування воєнного стану. Тобто, чи поширюється це законодавство на 22 дозволи позивача на розміщення зовнішньої реклами у м.Рівному, а саме: від 19.10.2000 №№ 16/14, 16/16, від 16.07.2002 №№ 16/5, 16/6, 16/8, 16/10, 16/11, від 05.09.2002 №№ 16/3, 16/4, від 02.01.2003 №№ 16/18, 16/19, від 27.04.2004 №№ 16/20, 16/22, 16/23, 16/24, 16/25, 16/27, 16/28 та від 20.07.2004 №№ 16/29, 16/30, 16/31, 16/34, - на підставі яких він розміщував зовнішню рекламу у м. Рівному на момент отримання від Департаменту проекту договору на тимчасове користування місцями для розміщення зовнішньої реклами на 2024 рік.

Оскільки сторони не дійшли згоди щодо цієї істотної умови договору через те, що Департамент заперечував продовження строку дії вищезазначених дозволів на підставі законодавства, Товариство передало 05.03.2024 цей переддоговірний спір на вирішення Господарського суду Рівненської області, який рішенням від 26.09.2024 у справі № 918/308/24 його позов про визнання договору від 02.01.2024 №16/2024 на тимчасове користування місцями для розміщення рекламних конструкцій на умовах, визначених Додатком 1 до Місцевих правил щодо Адресної програми у редакції, запропонованої позивачем, на строк з 01.01.2024 до 31.12.2024, - задовольнив повністю.

Суд виснував, що в силу п. 2-1 статті 11 Закону України "Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності" (далі Закон про дозвільну систему) та п/п. 5 п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 18.03.2022 №314 "Деякі питання забезпечення провадження господарської діяльності в умовах воєнного стану" (далі Постанова №314), всі вищезазначені дозволи є чинними до припинення воєнного стану та трьох місяців з дня його припинення чи скасування. А отже, Товариство має законне право розміщувати у місті Рівному зовнішню рекламу на підставі всіх раніше наданих дозволів, перелік яких зазначений в Адресній програмі у редакції позивача, до припинення воєнного стану та трьох місяців з дня його припинення чи скасування, а оскільки воєнний стан наразі триває, то він зобов`язаний вносити плату за користування місцями тимчасового розміщення рекламних конструкцій, які перебувають у комунальній власності, відповідно до діючих дозволів саме на підставі договору, який укладається в обов`язковому порядку відповідно до типового договору у формі єдиного документа, як це передбачено діючим законодавством, а саме: ст. 648 ЦК України, ст.ст. 179 (ч. 3), 184 (ч. 3) ГК України, п. 32 Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2003 №2067 (надалі - Типові правила), п. 3.1.8 Місцевих правил та Типового договору, який є Додатком 1 до цих Правил.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 20.01.2025 апеляційну скаргу Департаменту залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Постановою Верховного Суду від 20.05.2025 у справі № 918/308/24 касаційну скаргу Департаменту залишено без задоволення, а ухвалені у справі рішення - без змін.

Верховний Суд, зокрема, підтвердив у пунктах 67, 68 цієї постанови, що Товариство має законне право користуватись місцями для розміщення зовнішньої реклами у місті Рівному на підставі чинних дозволів, строк дії яких закінчився під час дії карантину та воєнного стану, а відтак - був продовжений до припинення або скасування воєнного стану, який наразі триває, - на підставі законодавства.

Доречно також зазначити, що так само, при укладенні такого ж договору на наступний 2025 рік, між сторонами знову виник такий самий спір.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 16.09.2025 у справі №918/613/25, залишеним без змін постановою Північно-Західного апеляційного господарського суду від 24.11.2025, так само задоволено аналогічний позов Товариства про визнання укладеним наступного Договору від 01.01.2025 №16/2025 на тимчасове користування місцями для розміщення рекламних конструкцій між Департаментом і Товариством на умовах Типового договору, затвердженого Місцевими правилами, на строк з 01.01.2025 до 31.12.2025, у редакції Товариства.

Відмовляючи у задоволенні апеляційної скарги Департаменту на рішення суду у справі №918/613/25, апеляційний суд у постанові від 24.11.2025 зазначив, що він відхиляє доводи апеляційної скарги щодо чинності у 2025 році лише трьох дозволів, позаяк вказане фактично зводиться до того, що Департамент не визнає судових рішень у справах № 380/915/23 та № 918/308/24, які набрали законної сили, в якій він був відповідачем, оскільки у межах цієї справи, яка переглядається, він фактично намагається спростувати преюдиціальну обставину, а саме чинність дозволів протягом всього періоду дії воєнного стану та трьох місяців після його припинення або скасування.

Отже, Товариство має законне право розміщувати у місті Рівному зовнішню рекламу на підставі всіх раніше наданих дозволів, перелік яких зазначений в Адресній програмі у редакції позивача, до припинення воєнного стану та трьох місяців з дня його припинення чи скасування, а оскільки воєнний стан наразі триває, то він зобов`язаний вносити плату за користування місцями тимчасового розміщення рекламних конструкцій, які перебувають у комунальній власності, відповідно до діючих дозволів саме на підставі договору, який укладається в обов`язковому порядку відповідно до типового договору у формі єдиного документа, як це передбачено діючим законодавством, а саме: ст. 648 ЦК України, ст.ст. 179 (ч. 3), 184 (ч. 3) ГК України (діючого на момент виникнення спірних правовідносин), п. 32 Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2003 №2067 (надалі - Типові правила), п. 3.1.8 Місцевих правил та Типового договору, який є Додатком 1 до цих Правил.

Під час підготовчого засідання у справі № 918/308/24 (тобто, не чекаючи результатів вирішення даного спору у справі), Департамент видав 15.04.2024 наказ № 154/01 "Про демонтаж рекламних конструкцій", який був реалізований у період з 18 по 31 травня 2024 року шляхом примусового демонтажу засобів зовнішньої реклами Товариства, які розміщувались на підставі дозволів №№ 16/18, 16/19, 16/22, 16/24, 16/25, 16/28, 16/29 (всього: 7 рекламних конструкцій).

Подальше виконання наказу Департаменту від 15.04.2024 № 154/01 зупинив Господарський суд Рівненської області ухвалою від 04.06.2024 у справі № 918/308/24, якою у порядку забезпечення позову заборонив Департаменту, а також Комунальному підприємству "Рівненське шляхово-експлуатаційне управління автомобільних доріг" та будь-яким іншим особам, які можуть діяти за його дорученням, вчиняти дії, направлені на демонтаж решти рекламних конструкцій Товариства, розміщених у місті Рівному на підставі дозволів №№ 16/3, 16/5, 16/6, 16/8, 16/10, 16/11, 16/20, 16/23, 16/27,16/30, 16/31, 16/34, - до набрання законної сили рішенням суду у цій справі.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.07.2024 апеляційну скаргу Департаменту на ухвалу господарського суду Рівненської області від 04.06.2024 у справі №918/308/24 залишено без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.16 Закону України «Про рекламу» розміщення зовнішньої реклами у населених пунктах проводиться на підставі дозволів, що надаються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад, в порядку, встановленому цими органами на підставі типових правил, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Зовнішня реклама повинна відповідати таким вимогам: розміщуватись із дотриманням вимог техніки безпеки та із забезпеченням видимості дорожніх знаків, світлофорів, перехресть, пішохідних переходів, зупинок транспорту загального користування та не відтворювати зображення дорожніх знаків; освітлення зовнішньої реклами не повинно засліплювати учасників дорожнього руху; нижній край зовнішньої реклами, що розміщується над проїжджою частиною повинен розташовуватися на висоті не менше ніж 5 метрів від поверхні дорожнього покриття.

Забороняється розташовувати засоби зовнішньої реклами: на пішохідних доріжках та алеях; у населених пунктах на висоті менш ніж 5 метрів від поверхні дорожнього покриття, якщо їх рекламна поверхня виступає за межі краю проїжджої частини.

Із змісту п.3, п.5, п.9 Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2003р. №2067 (далі - Типові правила) вбачається, що зовнішня реклама розмішується на підставі дозволів та у порядку, встановленому виконавчими органами міських рад відповідно до цих Правил. Для регулювання діяльності з розміщення зовнішньої реклами міська рада може утворювати відділ, управління, інший виконавчий орган або покладати відповідні функції на існуючий відділ, управління (далі - робочий орган). Для одержання дозволу заявник подає робочому органу заяву, до якої додаються: фотокартка або комп`ютерний макет місця (розміром не менш як 6x9 сантиметрів), на якому планується розташування рекламного засобу, та ескіз рекламного засобу з конструктивним рішенням.

У разі прийняття рішення про відмову у видачі дозволу робочий орган надсилає заявникові вмотивовану відповідь із зазначенням підстав, передбачених законом. Строк видачі дозволу або надання письмового повідомлення про відмову у його видачі становить 10 робочих днів.

Згідно п.23 Типових правил дозвіл надається строком на п`ять років, якщо менший строк не зазначено у заяві.

Відповідно до п.29 Типових правил строк дії дозволу продовжується на підставі заяви, яка подається робочому органу розповсюджувачем зовнішньої реклами у довільній формі не пізніше ніж за один місяць до закінчення строку дії дозволу. Продовження строку дії дозволу фіксується в журналі реєстрації з внесенням відповідних змін у дозвіл. Відмова у продовженні строку дії дозволу може бути оскаржена у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до п.46, п.47 Типових правил, у разі порушення порядку розповсюдження та розміщення реклами уповноважена особа органу, який здійснює контроль за додержанням цих Правил, звертається до розповсюджувача зовнішньої реклами з вимогою про усунення порушень у визначений строк.

12.11.2019 рішенням виконавчого комітету Рівненської міської ради №121 затверджено Правила розміщення зовнішньої реклами у м. Рівному (далі - Місцеві правила).

Згідно п.4.4. Місцевих правил, строк дії дозволу продовжується на підставі заяви, яка подається розповсюджувачем зовнішньої реклами робочому органу через ЦНАП у м.Рівному з примірником дозволу не пізніше ніж за один місяць до закінчення строку дії дозволу.

Закон України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» від 06.09.2005 № 2806-IV (далі по тексту Закон № 2806-IV) визначає правові та організаційні засади функціонування дозвільної системи у сфері господарської діяльності і встановлює порядок діяльності дозвільних органів, уповноважених видавати документи дозвільного характеру, та адміністраторів.

Згідно зі ст. 1 Закону № 2806-IV дозвільна система у сфері господарської діяльності - сукупність урегульованих законодавством відносин, які виникають між дозвільними органами, адміністраторами та суб`єктами господарювання у зв`язку з видачею документів дозвільного характеру, переоформленням, анулюванням документів дозвільного характеру;

дозвільні органи - суб`єкти надання адміністративних послуг, їх посадові особи, уповноважені відповідно до закону видавати документи дозвільного характеру;

документ дозвільного характеру - дозвіл, висновок, рішення, погодження, свідоцтво, інший документ в електронному вигляді (запис про наявність дозволу, висновку, рішення, погодження, свідоцтва, іншого документа в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань), який дозвільний орган зобов`язаний видати суб`єкту господарювання у разі надання йому права на провадження певних дій щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності та/або без наявності якого суб`єкт господарювання не може проваджувати певні дії щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності.

Відповідно до Закону України "Про соціальну підтримку застрахованих осіб та суб`єктів господарювання на період здійснення обмежувальних протиепідемічних заходів, запроваджених з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" від 04.12.2020 №1071-IX, у ст. 11 Закону України "Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності" включено пункт 2-1 такого змісту: " 2-1. Документи дозвільного характеру, що не обумовлені міжнародними зобов`язаннями або іншими обмеженнями, встановленими законом, строк дії яких закінчується у період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), вважаються такими, дію яких продовжено на період карантину та обмежувальних заходів і протягом трьох місяців з дня його/їх закінчення". Вказаний Закон набрав чинності 10.12.2020.

11.03.2020 постановою Кабінету Міністрів України №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" на всій території України з 12.03.2020 до 22 травня 2020 встановлено карантин.

Дія даної постанови неодноразово продовжувалась та 27.06.2023 Кабінет Міністрів України прийняв постанову №651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", якою відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".

Судом встановлено, що на момент прийняття Закону №1071-IX, усі дозволи на розміщення зовнішньої реклами, зазначення яких у адресній програмі до Договору на тимчасове користування місцями для розміщення рекламних конструкцій на строк з 01.01.2024 до 31.12.2024 №16/2024 від 02.01.2024, були діючими.

Зважаючи на вищевикладене, дозволи на розміщення зовнішньої реклами №№16/3, 16/5, 16/6, 16/8, 16/10, 16/11, 16/18, 16/19, 16/20, 16/22, 16/23, 16/24, 16/25, 16/27, 16/28, 16/29, 16/30, 16/31, 16/34 слід вважати такими, дію яких продовжено на період карантину та обмежувальних заходів, тобто до 30.09.2023 (30.06.2023 плюс три місяці) на підставі п.2-1 ст. 11 Закону України "Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності".

Також, суд враховує, що до закінчення дії карантину, згідно Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб на території України введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався і тримає досі.

Згідно пп.5 п.1 постанови Кабінету Міністрів України №314 від 18.03.2022 "Деякі питання забезпечення провадження господарської діяльності в умовах воєнного стану", строки дії діючих строкових ліцензій та документів дозвільного характеру автоматично продовжуються на період воєнного стану та 3 місяці з дня його припинення чи скасування, а періодичні, чергові платежі за ними відстрочуються на строк, зазначений у цьому підпункті (крім строку дії ліцензій у сфері діяльності з організації та проведення азартних ігор та плати за такі ліцензії).

Оскільки на момент оголошення на всій території України воєнного стану карантин не був скасований, всі зазначені дозволи на розміщення зовнішньої реклами без винятку (№№16/3, 16/5, 16/6, 16/8, 16/10, 16/11, 16/18, 16/19, 16/20, 16/22, 16/23, 16/24, 16/25, 16/27, 16/28, 16/29, 16/30, 16/31, 16/34) підпали також під пряму дію пп.5 п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 18.03.2022 №314 "Деякі питання забезпечення провадження господарської діяльності в умовах воєнного стану", автоматично продовжені на період воєнного стану та 3 місяці, а відтак являлися діючими на момент видання наказу відповідача від 15.04.2024 №154/01 "Про демонтаж рекламних конструкцій".

Вищевказані факти встановлені у рішенні Господарського суду Рівненської області від 26.09.2024 у справі №918/308/24 у якій приймали участь ті ж самі учасники, що і у даній справі, а відтак не потребують повторного доказування.

За наведених мотивів суд доходить висновку, що відповідач протиправно прийняв наказ від 15.04.2024 №154/01 "Про демонтаж рекламних конструкцій" в частині проведення демонтаж рекламних конструкцій ТОВ «Комтех Аутдор» відповідно до переліку 1-9 додатку до наказу.

Послання Департаменту у вищезазначеному наказі від 15.04.2024 № 154/01 та у відзиві на позов на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.04.2024 у справі № 380/20907/23, якою у задоволенні позову Товариства про визнання вимоги про демонтаж було відмовлено, є безпідставною з огляду на те, що ця постанова не припинила чинність дозволів позивача, на що звернули увагу суди всіх інстанцій з Верховним Судом включно під час розгляду справи № 918/308/24.

Більше того, вказана постанова скасована постановою Верховного Суду від 29.11.2024 року.

При цьому Верховний Суд у постанові зазначив:

"Відповідно до пункту 2-1 статті 11 Закон України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» документи дозвільного характеру, що не обумовлені міжнародними зобов`язаннями або іншими обмеженнями, встановленими законом, строк дії яких закінчується у період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), вважаються такими, дію яких продовжено на період карантину та обмежувальних заходів і протягом трьох місяців з дня його/їх закінчення.

Постановою № 314 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) Кабінет Міністрів України установив, зокрема, що у період воєнного стану право на провадження господарської діяльності може набуватися суб`єктами господарювання на підставі безоплатного подання до органів ліцензування, дозвільних органів та суб`єктів надання публічних (електронних публічних) послуг декларації про провадження господарської діяльності (далі - декларація), що містить відомості згідно з додатком 1, без отримання дозвільних документів (документів дозвільного характеру, ліцензій або інших результатів надання публічних послуг), крім видів господарської діяльності за переліком згідно з додатком 2 (абзац перший підпункту 1 пункту 1).

Суб`єкти господарювання, які набули право на провадження господарської діяльності на підставі декларації, у разі відсутності відповідних дозвільних документів (документи дозвільного характеру, ліцензії та/або інші результати надання публічних послуг), невідкладно, але не пізніше трьох місяців після припинення чи скасування воєнного стану звертаються до відповідних органів ліцензування, дозвільних органів та суб`єктів надання публічних (електронних публічних) послуг і отримують відповідні дозвільні документи в порядку, строки та на умовах, передбачених законодавством, без зупинення (припинення) їх діяльності (підпункт 3 пункту 1).

Строки дії діючих строкових ліцензій та документів дозвільного характеру автоматично продовжуються на період воєнного стану та три місяці з дня його припинення чи скасування, а періодичні, чергові платежі за ними відстрочуються на строк, зазначений у цьому підпункті (крім строку дії ліцензій у сфері діяльності з організації та проведення азартних ігор та плати за такі ліцензії) (підпункт 5 пункту 1)".

Крім того Верховний суд констатував, що, як свідчить зміст ухвалених у справі судових рішень, суди попередніх інстанцій взагалі не дали оцінки вказаним вище аргументам позивача, тоді як саме з цих підстав Товариство і звернулося до суду.

З тих же підстав безпідставним є і посилання Відповідача на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.02.2023 у справі №380/16131/21, так як постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 14.11.2024 вказана постанова скасована з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Відтак, безпідставним є твердження відповідача про те, що починаючи із 15.02.2023 дозволи №№ 16/22, 16/24, 16/25, 16/28, 16/29 були такими, термін дії яких закінчився.

Також безпідставним є посилання Відповідача на те, що його наказ від 15.04.2024 № 154/01 позивачем не оскаржувався.

Так, у постанові від 12.03.2019 у справі № 920/715/17 (провадження № 12- 199гс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що господарський суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, оцінюючи надані сторонами докази, і посилання на необхідність попереднього судового рішення про протиправність дій/рішень державного органу є необґрунтованими (пункти 5.30, 6.2).

У постанові від 05.07.2023 по справі № 912/2797/21 Велика Палата Верховного Суду своєю чергою виснує, що вимога про визнання недійсним рішення, яке вже виконано (як у даному випадку - демонтаж), є неефективним способом захисту. Суд має виходити з принципу jura novit curia і самостійно дати правову оцінку рішенню публічного органу, виклавши її у мотивувальній частині судового рішення (пункт 8.14).

Таким чином, протиправність поведінки Департаменту доводиться не наявністю скасованого акту, а фактичною невідповідністю його дій (демонтажу) чинному матеріальному законодавству, на підставі якого суди всіх інстанцій у справах №918/308/24 та № 918/613/25 встановили безперервну чинність наданих Товариству дозволів на розміщення зовнішньої реклами по даний час.

Також суд зазначає, що у наказі від 15.04.2024 № 154/01 Департамент, як на матеріальну підставу для його прийняття, послався одночасно на пункти 9.1.1, 9.1.2 та 9.1.3 Місцевих правил. Таке "пакетне" посилання на різні підстави (самовільне встановлення, аварійність та анулювання дозволів) вказує на відсутність конкретної правової підстави для демонтажу, про яку повинно бути чітко зазначено у такого роду рішеннях, що саме по собі свідчить про необґрунтованість і свавільність прийнятого відповідачем рішення, оскільки кожна з цих норм передбачає різні фактичні обставини та різні процедури їх встановлення.

Суд зазначає, що Перший протокол до Європейської конвенції про права людини (Протокол № 1) захищає право мирного володіння майном, а законне втручання у власність має бути передбачуваним, переслідувати законну мету та бути пропорційним цій меті, як це визначено практикою Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ).

Судом з матеріалів справи встановлено, що на виконання наказу Департаменту підставі від 15.04.2024 № 154/01 у період з 18 по 31 травня 2024 року здійснено демонтаж рекламних конструкцій Позивача, які розміщувались на підставі дозволів №№ 16/18, 16/19, 16/22, 16/24, 16/25, 16/28, 16/29 (всього: 7 рекламних конструкцій), що підтверджується Актами проведення демонтажу рекламного засобу.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини першої статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (частина третя статті 22 ЦК України).

Частинами першою та другою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно дост.1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Таким чином, для відшкодування шкоди за правилами ст.1166 ЦК України необхідна наявність складу правопорушення, а саме:

- неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо заподіювач шкоди не був уповноважений на такі дії;

- наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов`язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом статті, що коментується, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі;

- причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки заподіювана шкоди;

- вина заподіювана шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

В той же час частиною 1 статті 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до частини першої статті 77 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що шкода, заподіяна юридичним і фізичним особам в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності органів місцевого самоврядування, відшкодовується за рахунок коштів місцевого бюджету, а в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності посадових осіб місцевого самоврядування - за рахунок їх власних коштів у порядку, встановленому законом.

Протиправна поведінка Департаменту полягає в прийнятті незаконного рішення про демонтаж рекламних конструкцій, а саме: наказу від 15.04.2024 № 154/01, та організації його виконання, внаслідок чого було завдано шкоду неподільним речам Товариства шляхом конструктивної руйнації семи рекламних конструкцій.

Своєю чергою, незаконність даного наказу від 15.04.2024 № 154/01 полягає у тому, що на його підставі підлягали демонтажу рекламні конструкції, дозволи на розміщення яких були чинними, що встановлене судовими рішеннями у справах №№ 918/308/24 та 918/613/25, які набрали законної сили. А отже, чинність всіх наданих Товариству дозволів на розміщення зовнішньої реклами у м.Рівне на момент видання та виконання наказу від 15.04.2024 № 154/01 є преюдиційною обставиною, що звільняє Товариство від її доказування на підставі ч. 4 ст. 75 ГПК України.

На підтвердження розміру завданої йому майнової шкоди, позивач надав проектно-кошторисну документацію (ПКД) на виконання відновлювальних робіт щодо кожної демонтованої рекламної конструкції (РК), яка є належним та допустимим доказом відновної вартості конструктивно знищених рекламних конструкцій, згідно з якими сукупна вартість відновлювальних робіт становить 1 584 064,74 грн., а також Договір від 25.07.2025 №21-КА/2025 на складання ПКД спеціалізованим підприємством - ТОВ "Сервіс Столиця Інновейшн", акт виконаних робіт №622 від 15.09.2025 та платіжну інструкцію від 15.09.2025 №622 на суму 25 200,00 грн..

Таким чином, загальна суми реальних збитків становить 1 584 064,74 грн. (=1 558 864,74 + 25 200,00).

Витрати на складання ПКД входять до складу реальних збитків - на підставі п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України, як витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права, оскільки Товариство не може самостійно скласти кошторисну документацію на відновлення (відбудову) об`єкта за відсутності у нього спеціальних знань. В той же час суд зазначає, що згідно актів демонтажів, виконані роботи полягали у "демонтажі рекламних конструкцій (без бетонних подушок)", які є їх фундаментами (основами).

У пункті 40 постанови Верховного Суду від 02.12.2020 у справі № 460/1/19 з цього приводу зазначено, що на законодавчому рівні відсутнє визначення поняття демонтажу рекламних конструкцій, Законами України «Про рекламу», «Про благоустрій населених пунктів» не визначено також і порядку здійснення демонтажу рекламних конструкцій, які розміщено з порушенням вимог законодавства.

Своєю чергою, термін «демонтаж» без розкриття його змісту вжито у п.п. 28, 38 та 49 Правил №2067 "Типові правила".

Конкретизація визначення демонтажу і порядку здійснення демонтажу спеціальних конструкцій зовнішньої реклами визначається Правилами розміщення реклами, затвердженими органами місцевого самоврядування на відповідній території."

Згідно з пунктом 2 Місцевих правил, затверджених рішенням виконавчого комітету Рівненської міської ради 12.11.2019 №121, "демонтаж - комплекс заходів, які передбачають відокремлення вивіски, таблички або рекламного засобу разом з основою від місця їх розташування та транспортування у місце подальшого зберігання".

Своєю чергою, пунктом 2 Типових правил встановлено, що "спеціальні конструкції - тимчасові та стаціонарні рекламні засоби (світлові та несвітлові, наземні та неназемні (повітряні) плоскі та об`ємні стенди, щити, панно, транспаранти, троли, таблички, короби, механічні, динамічні, електронні табло, екрани, панелі, тумби, складні просторові конструкції, аеростати, повітряні кулі тощо), які використовуються для розміщення реклами". Аналогічна норма закріплена й у пункті 2 чинних Місцевих правил.

В кожному з актів "демонтажів" від 18 і від 31 травня 2024 року зазначено перелік виконаних робіт, а саме: "розбирання на окремі частини, залучення автопідйомника, залучення транспорту для перевезення до місця зберігання, навантаження на транспорт та розвантаження з транспорту".

Таким чином, з актів "демонтажів" слідує, що насправді мав місце не демонтаж (як про це зазначено у цих актах), тобто відокремлення всієї РК як неподільної речі разом з її основою від місця її розташування, а відокремлення від основи решти конструктивних елементів РК (опори з рекламоносієм) з розбиранням їх на частини.

Інакше кажучи, мала місце конструктивна руйнація неподільних речей, оскільки жоден конструктивний елемент стаціонарної рекламної конструкції, яка складається з її фундаменту (бетонної подушки), опори та рекламної площини, будучи відокремленим від інших, не може використовуватись за її призначенням, а саме - для розміщення реклами.

У частині 2 ст. 183 ЦК України з цього приводу зазначено, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і завданою шкодою прямо підтверджується актами "демонтажів" від 18 та від 31 травня 2024 року, в преамбулі яких зазначено, що "на виконання наказу Департаменту інфраструктури і благоустрою Рівненської міської ради від 15.04.2024 № 154/01 "Про демонтаж рекламних конструкцій", здійснюється демонтаж рекламної конструкції, яка розміщується з порушенням вимог чинного законодавства України.

Суд зазначає, що кожен з цих актів складено за безпосередньої участі представників Департаменту (робочого органу), а саме: начальника управління ЖКГ Департаменту В.Пилипчук та начальника відділу зовнішньої реклами ЖКГ Департаменту Н.Савкіної, та скріплено їх власноручними підписами.

Таким чином, Департамент не тільки видав незаконний наказ про демонтаж рекламних конструкцій, дозволи на розміщення яких були чинними, а й взяв активну участь в його виконанні.

Отже, майнова шкода Позивачу була заподіяна внаслідок сукупної наявності автономних елементів протиправної поведінки відповідача (двох альтернативних гіпотез = незаконне рішення + незаконна дія), що їх передбачено статтями 1173 та 1174 ЦК України, кожна з яких є самостійною підставою для настання цивільно- правової відповідальності.

Як уже зазначалося вище, відповідно до ст.ст. 1173 та 1174 ЦК України, які є спеціальними, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями або бездіяльністю органів місцевого самоврядування або їх посадовими особами, підлягає відшкодуванню незалежно від вини цих органів (посадових осіб). А отже, наявність чи відсутність вини Департаменту в даному випадку не має правового значення.

З врахуванням наведеного суд дійшов висновку, що наявні у справі докази є достатніми для вирішення справи, а проектно-кошторисна документація, розроблена спеціалізованим підприємством на виконання відповідних робіт, є допустимим доказом розміру шкоди, завданої позивачу протиправним рішенням відповідача.

Посилання Департаменту на те, що шкоду рекламним конструкціям при виконанні наказу про їх демонтаж не завдано, і що позивач вправі витребувати рекламні конструкції у КП Рівненське шляхово-експлуатаційне управління автомобільних доріг, що на його думку є способом відшкодуванням завданих Товариству збитків, є безпідставним та не спростовує тверджень Позивача про наявність шкоди.

Суд зазначає, що, з огляду на норми статті 183 ЦК України (речі подільні та неподільні) окремі елементи рекламних конструкцій на складах КП Рівненське шляхово-експлуатаційне управління автомобільних доріг не є рекламними конструкціями (неподільним майном) у розумінні пункту 2 Типових правил, так як є поділеними з втратою їх цільового призначення і не можуть використовуватись згідно з функціональним призначенням спеціальних стаціонарних конструкцій, а саме - для розміщення зовнішньої реклами.

В аспекті вищевказаного суд звертається до обставин та рішень у справі №380/25725/21 у якій приймав участь Позивач, на які посилаються сторони у даній справі і правові висновки у якій є релевантними до справи, що розглядається даним судом.

Зокрема у п. 113 постанови Верховного Суду від 15.03.2023 у даній справі зазначено, що підстава, на якій суд апеляційної інстанції вважав недоведеним розмір заподіяної майну позивача шкоди, ґрунтується на неправильному застосуванні норм права, оскільки Восьмим апеляційним адміністративним судом до спірних правовідносин застосовано норми права, які не підлягають застосуванню, а саме - статтю 19 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», Порядок № 826 та Методику № 326, положення яких, як було з`ясовано колегією суддів, поширюють свою дію на правовідносини, що виникають у зв`язку з проведенням оцінки вартості об`єкта благоустрою, пошкодженого або знищеного внаслідок порушення фізичною або юридичною особою законодавства про благоустрій населених пунктів або внаслідок усунення балансоутримувачем (підприємство, установа або організація, відповідальна за утримання об`єктів благоустрою) аварії на власних інженерних мережах чи власних об`єктах. При цьому на оцінку розміру шкоди, заподіяної майну позивача протиправним рішенням Луцької МР, вказані акти законодавства не поширюють свою дію, оскільки демонтована рекламна конструкція не є об`єктом благоустрою у розумінні статей 13-15 Закону України «Про благоустрій населених пунктів».

В той же час у вказаному пункті постанови Верховний Суд виснував, що оцінка розміру заподіяної позивачу шкоди може бути здійснена на підставі будь-яких поданих позивачем доказів, що відповідають ознакам належності, допустимості, достовірності та достатності, а не на підставі акта обстеження об`єкта благоустрою при визначенні його відновної вартості за формою, визначеною Порядком № 826 та Методикою № 326.

Таким чином, Верховний Суд не ставив у постанові по справі №380/25725/21 під сумнів саму базу оцінки завданої засобам зовнішньої реклами шкоди (відновну вартість), а лише виснував про те, що ПКД є належним та допустимим доказом такої вартості.

За приписами статті 1192 ЦК України якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відшкодуванню за рахунок відповідача підлягає 1 584 064,74 грн. реальних збитків, завданих внаслідок прийняття незаконного наказу від 15.04.2024 № 154/01 "Про демонтаж рекламних конструкцій" та його виконання, визначених у проектно-кошторисній документації, розробленій ТОВ "Сервіс Столиця Інновейшн".

При цьому, суд враховує Рекомендацію № R(84)15 Комітету Міністрів державам-членам пов`язану з публічною відповідальністю (прийнято Комітетом міністрів 18 вересня 1984 року на 375-му засіданні заступників міністрів) (Recommendation № R(84)15 on the Committee of Ministers to Memberstates Relating to Public Liability).

Зокрема, відповідно до принципів І та ІІ, визначених у Рекомендації № R(84)15, державам слід забезпечити відшкодування збитків, заподіяних діянням внаслідок відмови державного органу поводитись так, як це можна обґрунтовано очікувати від нього щодо потерпілої особи; слід забезпечити відшкодування, оскільки явно несправедливо дозволяти потерпілій особі самостійно нести шкоду, враховуючи наступні обставини: діяння не відповідає загальним інтересам, лише одна особа або обмежена кількість осіб зазнали шкоди, і шкода стала винятковим результатом вчинення такого діяння.

Заперечення відповідача, наведені у відзиві спростовуються всім вищенаведеним, є безпідставними та необгрунтованими, і відповідно такими, що не є підставою для відмови у позові.

Крім того суд зазначає, що наданий відповідачем Висновок експерта №260112/1- ЮШ від 09.03.2026р. судової будівельно-технічної експертизи не є вірогідним доказом відсутності збитків (шкоди) завданих позивачу демонтажем рекламних конструкцій, що підтверджується наступним.

За приписами ч.1 статті 98 ГПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Відповідно до статті 104 ГПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Статтею 3 Закону України "Про судову експертизу" встановлено, що судово-експертна діяльність здійснюється на принципах законності, незалежності, об`єктивності і повноти дослідження.

Долучений відповідачем до справи Висновок експерта від 09.03.2026 №260112/1_ ЮШ цим вимогам не відповідає.

Так у Висновку №260112/1-ЮШ від 09.03.2026р. експерт при відповіді на перше, третє та четверте питання, поставлені відповідачем, надає висновок, що опорні несучі конструкції (металеві опори) та опорні подушки рекламних конструкцій - перебувають в задовільному технічному стані - експлуатація можлива, пошкодження, руйнування, пов`язані з демонтажем цих елементів відсутні.

При цьому у розділі висновку "Дослідження" зазначено на підставі яких нормативних актів здійснюється оцінювання технічного стану конструкцій та об`єкта в цілому. В той же час у висновку жодним чином не зазначено як технічний стан об`єктів дослідження співвідноситься до вимог (визначень), зазначених у вказаних актах.

В обгрунтування вказаного суд звертається до п.5.4 Висновку в якому, зокрема вказано, що оцінка технічного стану сталевих конструкцій здійснюється на основі результатів обстеження технічного стану, під час якого проводиться комплекс робіт по визначенню фактичного зносу сталевих конструкцій, уточненню властивостей сталей, перевірці відповідності проектним навантаженням та впливам, виявленню дефектів і пошкоджень. Під час обстеження технічного стану, за необхідності, проводяться роботи з оцінки несучої здатності цих сталевих конструкцій.

В п.5.5 Висновку зазначено, що для підтвердження або перевірки несучої здатності сталевих конструкцій можливо застосовувати методи оцінки, засновані на: аналізу досвіду експлуатації; використанні методів перевіреного рахунку; перевірки експериментальними методами (пробним навантаженням).

В той же час у Висновку експерт зазначає, що для відповіді на поставлені питання експертом було проведено лише натурний огляд об`єкта експертизи в місці зберігання та місцях встановлення, і що саме за результатами натурного огляду експерт дійшов до висновків, які надав на поставлені заявником експертизи, питання. При цьому експерт не здійснював обстеження технічного стану об`єктів дослідження у відповідності до порядку, який сам же зазначив у п. 5.4, 5.5 висновку.

Крім того суд зазначає, що у Висновку експерт жодним чином не зазначив яким чином він здійснював дослідження по встановленню технічного стану опорних подушок рекламних конструкцій, окрім як натурного огляду.

Також в порушення п. 4.13 Інструкції (дослідницька частина), висновок у частині, що стосується бетонних опор, не містить результатів огляду вмурованих в них анкерних болтів (шпильок), до яких прикручуються гайками опорні стійки конструкцій (опори). Якщо ці шпильки зрізані або деформовані під час демонтажу, бетонна опора втрачає свою функцію і не підлягає повторному використанню, оскільки у застиглий бетон неможливо заново "забетонувати" нові анкерні болти та й будь-що взагалі.

Отже, експертний висновок є необ`єктивним та неповним, оскільки він не підтверджує і не спростовує кошторисів на виконання відновлювальних робіт, відповідно до яких лише одна бетонна опорна подушка (РК №16/25) є придатною для використання і не потребує її демонтажу для облаштування на її місці нової відповідно до вимог проекту.

Суд зазначає, що предметом доказування у межах даної справи є не технічний стан окремих елементів демонтованих рекламних конструкцій позивача станом на певну дату або на момент дослідження, а вартість відновлення його порушеного права на розміщення зовнішньої реклами, підтверджена актом монтажу рекламних конструкцій відповідно до чинних дозволів, проектної документації та вимог ДСТУ про надійність і безпеку.

Відповідач поставив перед експертом питання лише про "технічний стан рекламних конструкцій", при цьому уникнувши відповіді на питання про "вартість усунення наслідків". Наявність при цьому "придатних деталей" не спростовує розмір витрат на відновлення речі до стану, що відповідає її призначенню.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

У відповідності до пункту 4 частини 2 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Поняття і види доказів викладені у статті 73 ГПК України, згідно якої доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 ГПК України).

Згідно зі статтею 78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.79 ГПК).

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищенаведене та те, що позивач довів належними та допустимими доказами неправомірність наказу відповідача від 15.04.2024 №154/01 "Про демонтаж рекламних конструкцій" та дій, вчинених на його виконання, а також завдання шкоди його майну вказаним рішенням та діями, а відповідач вказаного не спростував, позовні вимоги підлягають задоволенню.

На підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції покладається на Відповідача.

Щодо витрат позивача на професійну правову допомогу суд зазначає наступне.

Згідно зі ст.15 ГПК України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ст.16 ГПК України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п.12 ч.3 ст.2 ГПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 ГПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 ГПК України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;

3) розподіл судових витрат (стаття 129 ГПК України).

Згідно зі статтею 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 ГПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом з тим, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч.8 ст.129 ГПК України).

Водночас за змістом частини 4 статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.126 ГПК України).

У розумінні положень частини 5 статті 126 ГПК України, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 ГПК України).

Крім того слід зазначити, що відповідно до правової позиції, викладеної у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, за змістом п.1 ч.2 ст.126, ч.8 ст.129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п.1 ч.2 ст.126 ГПК України).

Як вбачається з матеріалів, позивачем на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції до справи надано копію договору №20-05/19/1 про надання професійної правової допомоги від 21.05.2019 року; копію додаткової угоди №24-10/25-КА від 24.10.2025р. до договору №20-05/19/1 про надання професійної правової допомоги від 21.05.2019 року, рахунок №1/24-10/25-КА від 24.10.2025р. за послуги професійної правничої допомоги, платіжна інструкція кредитового переказу коштів №741 від 24.10.2025 року.

Так судом встановлено, що 21 травня 2019 року між адвокатом Єсіповим Ігорем Анатолійовичем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Комтех Аутдор" укладено Договір №20-05/19/1 про надання професійної правової допомоги.

Пунктом 2.1 Договору сторони передбачили, що адвокат зобов`язується надати Товариству правничу допомогу протягом дії договору, а Товариство зобов`язується оплатити її вартість, а також відшкодувати адвокату фактичні витрати необхідні для виконання договору.

Предмет правничої допомоги визначено у п.1.1. договору.

Пунктом 4.1. Договору сторони узгодили, що розмір гонорару, який Клієнт сплачує Адвокату за надану правову допомогу, порядок його обчислення та сплати, а також зміст конкретного доручення Клієнта за виконання якого повинен бути сплачений гонорар, визначаються сторонами в окремих додаткових угодах.

Відповідно до п.5.2 цей Договір дії протягом невизначеного часу.

Додатковою угодою №24-10/25-КА від 24.10.2025р. до договору №20-05/19/1 про надання професійної правової допомоги від 21.05.2019 року сторони погодили, що гонорар обчислюється за фіксованою ставкою з урахуванням рекомендованих мінімальних ставок гонорару, визначених Рішенням Ради адвокатів Харківської області від 21.07.2021 №13/17 (п.3.1).

У п. 3.2 додаткової угоди сторони визначили, що розмір гонорару становить 7 розмірів мінімальної заробітної плати (МЗП) у суді кожної інстанції, - незалежно від кількості та обсягу підготовлених процесуальних документів та часу, витраченого на їх підготовку та подання, а також від кількості та тривалості судових засідань тощо.

Крім того, згідно з підпунктом "б" цього ж пункту, Товариство повинно буде сплатити додатково фіксований гонорар у розмірі одного розміру МЗП у суді кожної інстанції у межах судових проваджень, не пов`язаних з розглядом справи по суті (забезпечення позову, зупинення провадження у справі, вирішення питань, пов`язаних з виконанням судових рішень тощо).

Пунктом 3.4 Додаткової угоди при цьому встановлено, що розмір МЗП визначається відповідно до п.8 ч. 1 ст. 40 Бюджетного кодексу станом на день виставлення рахунку (п. 3.3.1). Станом на момент укладення даної Угоди він становить 8 000,00 грн..

На виконання пункту 3.3.1 Додаткової угоди, адвокат позивача виставив рахунок від 24.10.2025 №1/24-10/25-КА за послуги професійної правничої допомоги, а саме: за правову допомогу в суді першої інстанції згідно Додаткової угоди №24-10/25-КА від 24.10.2025 на суму 56000,00 грн. (= 7 МЗП х 8000), який був оплачений Товариством 24.10.2025 платіжною інструкцією №741.

Таким чином, Товариство понесло судові витрати на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції на суму 56 000,00 грн. за фіксованою ставкою.

Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар. Так, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Адвокатський гонорар може існувати в двох формах: фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення. Так, при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (п.28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц; п.19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №910/12876/19).

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (правова позиція Верховного Суду, викладена в постановах від 13.08.2019 у справі №908/1654/18, від 12.09.2019 у справі №910/9784/18 та від 19.11.2019 у справі №5023/5587/12).

У постанові від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у ст.627 ЦК України.

У постанові від 20.11.2020 Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі №910/13071/19 звернуто увагу на те, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень ч.4 ст.126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу "pacta sunt servanda" та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

Чинним процесуальним законодавством не передбачено обов`язку сторони, яка заявляє клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, доводити обґрунтованість їх ринкової вартості.

У даній справі вартість правових послуг, що надаються замовнику встановлена сторонами договору у фіксованому розмірі, який не залежить від обсягу послуг та витраченого представником позивача часу, а отже розмір таких витрат є визначеним, та становить 56 000,00 грн..

При цьому суд зазначає, що відповідач не довів неспівмірності витрат позивача на оплату професійної правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами.

Відтак суд доходить висновку, що витрати позивача на професійну правову допомогу у розмірі 56 000, 00 грн. є пов`язаними з розглядом справи, розмір таких витрат є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову.

Відповідно до частини 4 статті 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на встановлені судом обставини у системному взаємозв`язку з правовими положеннями ГПК України та Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", оцінивши подані позивачем докази у підтвердження понесених ним витрат, виходячи з критеріїв реальності та розумності таких витрат, їх обґрунтованості та пропорційності, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, суд дійшов висновку про те, що сума відшкодування витрат позивача на професійну правничу допомогу, пов`язана з розглядом справи у суді першої інстанції в розмірі 56000 грн. 00 коп. є співмірною, і, відповідно, покладається на відповідача.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Комтех Аутдор" задоволити.

2. Стягнути з Департаменту інфраструктури та благоустрою Рівненської міської ради (33013, м. Рівне, вул. Шевченка, 45, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Комтех Аутдор" (79035, м. Львів, вул. Зелена, буд. 109, кімн.316, ) 1 584 064,74 грн. на відшкодування збитків, завданих виконанням незаконного наказу відповідача від 15.04.2024 №154/01 "Про демонтаж рекламних конструкцій", а саме: конструктивною руйнацією стаціонарних засобів зовнішньої реклами, які розміщувались у місті Рівному на підставі чинних дозволів №№16/18, 16/19, 16/22, 16/24, 16/25, 16/28, 16/29.

3. Стягнути з Департаменту інфраструктури та благоустрою Рівненської міської ради (33013, м. Рівне, вул. Шевченка, 45, ) в Дохід державного бюджету України 23 760 грн. 97 коп. судового збору.

4. Стягнути з Департаменту інфраструктури та благоустрою Рівненської міської ради (33013, м. Рівне, вул. Шевченка, 45, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Комтех Аутдор" (79035, м. Львів, вул. Зелена, буд. 109, кімн.316, ) 56 000 грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

5. Накази видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення підписано 16 квітня 2026 року.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається: http://rv.arbitr.gov.ua.

Суддя Марач В.В.