ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" квітня 2026 р.м. ХарківСправа № 922/411/26

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Юрченко В.С.

без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу

за позовом: Квартирно-експлуатаційного відділу міста Харкова (Україна, 61024, Харківська область, місто Харків, вулиця Григорія Сковороди, будинок 61, ),

до Концерну «Військторгсервіс» (Україна, 03151, Київська область, місто Київ, вулиця Молодогвардійська, будинок 28-А, ) в особі Східного регіональне управління Концерну "Військторгсервіс" (Україна, 61034, Харківська область, місто Харків, вулиця Переможців, будинок 6-А, ),

про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Господарського суду Харківської області через систему «Електронний Суд» надійшов позов Квартирно-експлуатаційного відділу міста Харкова до Концерну «Військторгсервіс» в особі Східного регіональне управління Концерну "Військторгсервіс" про стягнення компенсації за спожиту електричну енергію з урахуванням послуги з розподілу електричної енергії і перетікання реактивної електричної енергії за період з 01.01.2025 по 31.10.2025 в сумі 136 808,01 грн.

Судові витрати позивач просить покласти на відповідача.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 922/411/26 передано на розгляд судді Юрченко В.С.

10.02.2026 позивач через систему «Електронний Суд» надав клопотання (вх.№3306) про долучення до матеріалів справи доказів сплати судового збору.

16.02.2026, ухвалою Господарського суду Харківської області, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 922/411/26. Постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Роз`яснено відповідачу, що відповідно до частини 7 статті 252 Господарського процесуального кодексу України клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач може подати в строк для подання відзиву.

Клопотання, в порядку частини 7 статті 252 ГПК України, від відповідача не надходило.

Відповідач правом на формування заперечень з приводу доводів, викладених у позовній заяві не скористався, про рух справи (зокрема, про відкриття провадження у справі) повідомлявся у відповідності до норм чинного господарського процесуального законодавства. В матеріалах справи міститься сформована довідка про доставку 16.02.2026 о (об) 12:22 Концерну «Військторгсервіс» в особі Східного регіональне управління Концерну "Військторгсервіс" в електронному вигляді ухвали Господарського суду Харківської області від 16.02.2026 по справі № 922/411/26 про відкриття провадження у справі.

У даному випадку судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання. Згідно з частин 1, 2 статті 3 названого Закону, для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень. Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (частина 1 статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з процесуальними документами у справі № 922/411/26 у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Відповідно до частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

На підставі частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України, суд застосовує практику ЄСПЛ як джерело права, зокрема, у справі «Осіпов проти України», де Суд нагадав, що стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Суд повинен лише встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента (там само). З точки зору Конвенції заявник не має доводити, що його відсутність у судовому засіданні справді підірвала справедливість провадження або вплинула на його результат, оскільки така вимога позбавила б змісту гарантії статті 6 Конвенції.

Виходячи з того, що відповідачу надано достатньо часу для формування відзиву на позовну заяву, втім він не скористався цим правом, суд вважає за можливе розглянути спір за наявними в справі матеріалами, оскільки їх цілком достатньо для правильної юридичної кваліфікації спірних правовідносин.

Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень, тощо. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.

Частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд установив наступне.

Як свідчать матеріали справи, 20.03.2025 Квартирно-експлуатаційним відділом м. Харків (далі Сторона 1, позивач) та Східним регіональним управлінням концерну "Військторгсервіс" (далі Сторона 2, відповідач) укладено Договір № 1-ХВВ/2025 про відшкодування витрат за спожиту електричну енергію та за послуги з розподілу електричної енергії / перетікання реактивної електричної енергії (далі Договір).

У відповідності до пункту 1.1. Договору, предметом даного Договору є відшкодування Стороною 2 витрат Сторони 1 за електричну енергію, розподіл та перетікання реактивної електричної енергії (надалі разом - електрична енергія), спожиту за адресою: м. Харків, Кільцевий проїзд, 1, відповідно до тарифів, встановлених постачальними організаціями та оператором системи розподілу. Відшкодування витрат за спожиту електричну енергію здійснюється на підставі цього Договору та згідно умов договорів про надання послуг з постачання, розподілу електричної енергії та перетікання реактивної електричної енергії, що укладені між Квартирно-експлуатаційним відділом міста Харків та постачальниками послуг з постачання, розподілу електричної енергії та перетікання реактивної електричної енергії.

Пункт 2.2 Договору передбачає, що Сторона 2 (відповідач) відшкодовує витрати за спожиту електричну енергію згідно з рахунком та актом виконаних робіт (наданих послуг) про відшкодування витрат за спожиту електричну енергію та за послуги з розподілу електричної енергії і перетікання реактивної електричної енергії за тарифами, встановленими постачальними організаціями та оператором системи розподілу.

Пункт 2.3. Договору передбачає, що облік та розрахунки за спожиту електричну енергію здійснюються за показниками приладів обліку (лічильника). Витрати перетікань реактивної електричної енергії розраховуються пропорційно до обсягу спожитої електричної енергії.

Як-то передбачено пунктом 2.4. Договору, Сторона 2 сплачує за спожиту електричну енергію впродовж 10 (десяти) робочих днів з дати отримання від Сторони 1 рахунка та акту виконаних робіт (наданих послуг) про відшкодування витрат за спожиту електричну енергію та за послуги з розподілу електричної енергії і перетікання реактивної енергії (письмово та/або електронним листом) згідно ст. 46, 48, 49 БКУ на розрахунковий рахунок Сторони 1 (пункт 2.6.).

Договір набрав чинності з дня його підписання і діє до 31 грудня 2025 року, а в частині розрахунків - до повного виконання Сторонами зобов`язань за Договором, на підставі частини 3 статті 631 Цивільного кодексу України Сторони дійшли згоди, що умови Договору застосовуються до відносин між Сторонами, які виникли до його укладення, а саме з 01 січня 2025 року (пункт 7.1., 7.2. Договору).

У відповідності до Додаткової угоди № 1 від 14.05.2025 сторони виклали в новій редакції реквізити Сторони 2, та передбачили, що умови додаткової угоди застосовуються до відносин між сторонами, які виникли до її укладання, а саме з 01.01.2025.

Як свідчать матеріали справи, для компенсації витрат сторонами щомісячно укладались акти виконаних робіт, однак відповідачем не компенсована спожита електрична енергія за січень-жовтень 2025 року. Крім того, через несвоєчасність формування відповідачем двосторонніх актів про кількість спожитої електричної енергії за період з 01.05.2025 по 31.10.2025, позивач не мав можливості вчасно виставляти рахунки та акти виконаних робіт.

При цьому, за січень 2025 року відповідачем було фактично спожито 1140,0 кВт електричної енергії, за лютий 2025 року 1110,0 кВт електричної енергії, за березень 2025 року 1076,0 кВт електричної енергії, за квітень 2025 року 2314,0 кВт електричної енергії, за травень 2025 року 1532,0 кВт електричної енергії, за червень 2025 року 974,0 кВт електричної енергії, за липень 2025 року 1133,0 кВт електричної енергії, за серпень 2025 року 1029,0 кВт електричної енергії, за вересень 2025 року 1017,0 кВт електричної енергії, за жовтень 2025 року 2520,0 кВт електричної енергії. Отже, сума компенсації за спожиту Відповідачем електричну енергію в січні-жовтні 2025 року складає 136808,01 грн. з урахуванням розподілу електричної енергії і перетікання реактивної електричної енергії

Судом за матеріалами справи встановлено, що супровідними листами від 03.07.2025 № 583/4960, від 13.05.2025 № 583/2787 та від 27.11.2025 № 583/9234 Позивач Відповідачу надав примірники акти виконаних робіт за період з січня 2025 по жовтень 2025 та рахунки на оплату, які особисто отримані представником Східного регіональне управління Концерну "Військторгсервіс". Однак, Відповідач не підписав та не повернув на адресу Позивача другий примірник актів виконаних робіт за період з січня 2025 по жовтень 2025.

Постачальником електричної енергії для Позивача у 2025 році виступало Акціонерне товариство «Енергетична компанія України» на підставі договору про постачання електричної енергії споживачі № 232 від 26.02.2025, з урахуванням додаткових угод № 1 від 24.04.2025, № 2 від 30.04.2025, № 3 від 21.05.2025, № 4 від 02.06.2025, № 5 від 17.06.2025, № 6 від 30.06.2025, № 7 від 10.07.2025, № 8 від 29.07.2025, № 9 від 25.08.2025, № 10 від 25.08.2025, № 11 від 18.09.2025, № 12 від 18.09.2025, № 13 від 01.10.2025, № 14 від 21.10.2025, № 15 від 27.10.2025, № 16 від 29.10.2025, № 17 від 31.10.2025, № 18 від 20.11.2025, № 19 від 20.11.2025.

Договором про постачання електричної енергії споживачі № 232 від 26.02.2025 визначено, що ціна за одиницю поставленої електричної енергії без ПДВ складає 6,75149 грн./кВт*год.

Додатковою угодою № 1 від 24.04.2025 з 01.03.2025 по 31.03.2025 встановлено ціну за одиницю поставленої електричної енергії без ПДВ на рівні 7,512072 грн./кВт*год.

Крім того, додатковою угодою № 3 від 21.05.2025 з 01.04.2025 по 30.04.2025 встановлено ціну за одиницю поставленої електричної енергії без ПДВ на рівні 6,47694 грн./кВт*год.

Додатковою угодою № 5 від 17.06.2025 з 01.05.2025 по 31.05.2025 встановлено ціну за одиницю поставленої електричної енергії без ПДВ на рівні 6,50945 грн./кВт*год.

Крім того, додатковою угодою № 7 від 10.07.2025 з 01.06.2025 по 30.06.2025 встановлено ціну за одиницю поставленої електричної енергії без ПДВ на рівні 6,683124 грн./кВт*год.

Додатковою угодою № 9 від 25.08.2025 з 01.07.2025 по 31.07.2025 встановлено ціну за одиницю поставленої електричної енергії без ПДВ на рівні 7,240356грн./кВт*год.

Крім того, додатковою угодою № 11 від 18.09.2025 з 01.08.2025 по 31.08.2025 встановлено ціну за одиницю поставленої електричної енергії без ПДВ на рівні 7,447536 грн./кВт*год.

Додатковою угодою № 14 від 21.10.2025 з 01.09.2025 по 30.09.2025 встановлено ціну за одиницю поставленої електричної енергії без ПДВ на рівні 6,369696 грн./кВт*год.

Крім того, додатковою угодою № 15 від 27.10.2025 з 01.09.2025 по 30.09.2025 встановлено ціну за одиницю поставленої електричної енергії без ПДВ на рівні 6,369696 грн./кВт*год.

Позивачем сплачена сума спожитої електричної енергії в повному обсязі, що підтверджується платіжними інструкціями, які наявні в матеріалах справи (а.с. 1-5, том 1).

Враховуючи вищенаведене, позивач звернувся до суду з відповідним позовом, в якому просить стягнути з відповідача компенсацію за спожиту електричну енергію з урахуванням передачі та розподілу електричної енергії в сумі 136 808,01 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору № 1-Х-ВВ/2025 від 20.03.2025 про відшкодування витрат за спожиту електричну енергію та за послуги з розподілу електричної енергії / перетікання реактивної електричної енергії, в частині вчасної та повної компенсації витрат за спожиту електричну енергію в січні-жовтні 2025 в розмірі 136 808,01 грн.

Вказані обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку.

Судом надано сторонам достатньо часу для звернення із заявами по суті справи та з іншими заявами з процесуальних питань.

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України Про судоустрій і статус суддів кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.

Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Право особи на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Враховуючи положення ст. 13, 74 ГПК України, якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів і заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу по суті.

За висновками суду, в матеріалах справи достатньо доказів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними матеріалами.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає наступне.

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 22 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають із господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені законом до їх юрисдикції.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Однак це право не є абсолютним. Кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема, й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

Доступ до правосуддя здійснюється шляхом точного, послідовного і неухильного дотримання процесуального алгоритму, що передбачений Господарським процесуальним кодексом України.

Згідно зі ст. 1 ГПК України, Господарський процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч.2 ст.2 ГПК України).

За змістом ч.1 ст. 3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону про банкрутство, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (ч. 1, 2, 3 ст. 4 ГПК України).

Подання позовної заяви за правилами ГПК України означає, що позовна заява повинна бути подана за правилами предметної та суб`єктної юрисдикції справ відповідно до ст. 20 ГПК України.

За змістом ст. 20 ГПК України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 25.06.2019 у справі №904/1083/18 та висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 31.01.2024 у справі №918/479/23 ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є: наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

У справах позовного провадження учасниками справи є сторони та треті особи (ч. 1 ст. 41 ГПК України).

Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 44 ГПК України, усі фізичні і юридичні особи здатні мати процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, боржника (процесуальна правоздатність). Фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи здатні особисто здійснювати процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (процесуальна дієздатність). Юридична особа набуває процесуальних прав та обов`язків у порядку, встановленому законом, і здійснює їх через свого представника.

Приписами ч. 1, 3 ст. 45 ГПК України визначено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

З аналізу вказаних норм убачається, що сторонами в господарському процесі можуть бути юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування. Водночас, до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатись також особи, яким законом надано право звертатись до суду в інтересах інших осіб (ч. 2, 3 ст. 4 ГПК України).

Згідно витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, Східне регіональне управління концерну "Військторгсервіс" (ідентифікаційний код 38746882) є філією (іншим відокремленим підрозділом) юридичної особи Концерну "Військторгсервіс" (ідентифікаційний код 33689922), місцезнаходженням якого є: 03151, місто Київ, вул. Молодогвардійська, буд. 28-А.

У силу приписів ст. 80 Цивільного кодексу України, юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.

Згідно з ч. 4 ст. 91 Цивільного кодексу України, цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до Єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Положеннями ст. 95 Цивільного кодексу України визначено, що філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Представництвом є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх утворила, і діють на підставі затвердженого нею положення або на іншій підставі, передбаченій законодавством іноземної держави, відповідно до якого утворено юридичну особу, відокремленими підрозділами якої є такі філії та представництва. Керівники філій та представництв призначаються юридичною особою і діють на підставі виданої нею довіреності. Філія та представництво юридичної особи вважаються створеними з дня їх державної реєстрації.

Виходячи з наведених положень законодавства, юридичні особи для здійснення своїх функцій мають право створювати філії, представництва та інші відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами.

Діяльність філій та представництв, як відокремлених структурних підрозділів не є самостійною та ініціативною, оскільки здійснюється від імені юридичної особи та на визначених нею умовах, при цьому всі ризики як майнового, так і немайнового характеру покладено на юридичну особу, що створила філію (відокремлений структурний підрозділ).

Отже, відповідальність за виконання філією функцій юридичної особи несуть юридичні особи, які створили відповідну філію (відокремлений підрозділ).

З наведеного слідує, що стороною у справі має бути юридична особа, від імені якої діє філія (відокремлений підрозділ), і рішення приймається саме стосовно підприємства чи організації - юридичної особи, але в особі її відокремленого підрозділу (аналогічний висновок викладено в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.07.2020 у справі № 916/1288/19).

Водночас філії та представництва, які не є юридичними особами, не наділені цивільною процесуальною дієздатністю та не можуть виступати стороною у цивільному процесі. Тому справи, в яких стороною виступає філія чи представництво, не підлягають розгляду в порядку цивільного (господарського) судочинства, у зв`язку з відсутністю сторони у цивільному (господарському) процесі, що свідчить про неможливість вирішення цивільного спору.

Отже, у спірних правовідносинах за правилами, встановленими процесуальним законодавством, в якості позивача і відповідача може виступати юридична особа, або юридична особа в особі її філії (якщо філія наділена відповідними повноваженнями і про це є належні докази).

Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду, від 25.06.2019 у справі № 904/1083/18, постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14.06.2021 у справі №760/32455/19, у постановах Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №712/13066/18, від 10.11.2021 у справі № 552/2889/20, від 09.02.2022 у праві №607/4090/21, від 09.02.2022 у справі № 213/4206/19, від 18.05.2022 у справі №552/3667/19, від 08.03.2023 у справі № 464/4338/21, від 31.01.2024 у справі №918/479/23, від 11.12.2024 у справі № 461/5877/22, від 31.07.2024 у справі №522/2362/22.

Тож у спірних правовідносинах за правилами, встановленими процесуальним законодавством, відповідачем може виступати юридична особа або юридична особа в особі її відокремленого підрозділу (філії).

Таким чином, суд констатує, що позовна заява в цій справі позивачем подана до юридичної особи в особі філії, що узгоджується із нормами ГПК України.

Предметом доказування у справі, відповідно до частини 2 статті 76 Господарського процесуального кодексу України, є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд самостійно оцінює докази, надані сторонами у справі, у їх сукупності, керуючись принципом вірогідності, передбаченим статтею 79 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з цією статтею, наявність обставин, на які посилається сторона, вважається доведеною, якщо докази, надані на їх підтвердження, є більш вірогідними, ніж докази, надані на їх спростування. Питання про вірогідність доказів суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання, враховуючи всі обставини справи.

Предметом судового розгляду у справі є вимога позивача про стягнення з відповідача компенсації витрат за спожиту електричну енергію в січні-жовтні 2025 в розмірі 136 808,01 грн за договором № 1-Х-ВВ/2025 від 20.03.2025 про відшкодування витрат за спожиту електричну енергію та за послуги з розподілу електричної енергії / перетікання реактивної електричної енергії, а предметом доказування у справі, відповідно, є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

На підставі статті 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків виникають з договорів та інші правочинів.

Статтями 6, 627 Цивільного кодексу України визначено, що сторони є вільними в укладені договору, в виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту.

Статтями 509, 510 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Приписами статей 526-527 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України закріплено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 599 Цивільного кодексу України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Загальні положення про договір визначені статям 626-637 Цивільного кодексу України, а порядок укладення, зміна і розірвання договору статями 638-647, 649, 651-654 Цивільного кодексу України. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Матеріали справи свідчать про те, що між сторонами у справі виникли зобов`язання, які за своєю правовою природою є правовідносинами, що виникли на підставі договору № 1-Х-ВВ/2025 від 20.03.2025 про відшкодування витрат за спожиту електричну енергію та за послуги з розподілу електричної енергії/перетікання реактивної електричної енергії, умови якого відповідають вимогам статей 205, 207, 634, 638, 759 Цивільного кодексу України.

Відтак, зазначений договір є підставою для виникнення у сторін господарських зобов`язань та, з огляду на положення статті 629 ЦК України, є обов`язковим для виконання обома сторонами.

Позивач повністю виконав свої зобов`язання щодо не перешкоджання споживанню відповідачу електричної енергії та підтримування параметрів якості електричної енергії, що була надана електропостачальником.

Враховуючи, що матеріалами справи доведено виконання з боку позивача покладених на нього договором обов`язків, у відповідача виникає зустрічний обов`язок здійснити відшкодування за електричну енергію, розподілу та перетікання реактивної електричної енергії, встановлений договором. Відповідно, породжуючи для сторін взаємні права і обов`язки по виконанню його умов з метою досягнення результату компенсування позивачу витрат за спожиту електричну енергію, зокрема для відповідача - обов`язок по здійсненню такої оплати у передбачений договором строк 10 робочих днів з дати отримання від позивача рахунку та акту виконаних (наданих послуг) про відшкодування витрат за спожиту електричну енергію та за послуги з розподілу електричної енергії / перетікання реактивної енергії.

Факт споживання відповідачем електричної енергії, її вартість, підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами.

Як встановлено судом, супровідним листом від 03.07.2025 № 583/4960, від 13.05.2025 № 583/2787 та від 27.11.2025 № 583/9234 позивач надав представнику відповідачу акти виконаних робіт, в той же час відповідач не підписав та не повернув на адресу позивачу підписані примірники зазначених актів.

Строк оплати витрат Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків по сплаті електроенергії, відповідно Договору № 1-Х-ВВ/2025 від 20.03.2025 про відшкодування витрат за спожиту електричну енергію та за послуги з розподілу електричної енергії / перетікання реактивної електричної енергії та ч. 1 ст. 530 ЦК України, є таким, що настав.

Доказів того, що відповідач вчасно та в повному обсязі виконав свої зобов`язання договором № 1-Х-ВВ/2025 від 20.03.2025 про відшкодування витрат за спожиту електричну енергію та за послуги з розподілу електричної енергії / перетікання реактивної електричної енергії, матеріали справи не містять.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано належним доказів на підтвердження оплати за договором № 1-Х-ВВ/2025 від 20.03.2025 про відшкодування витрат за спожиту електричну енергію та за послуги з розподілу електричної енергії / перетікання реактивної електричної енергії орендованого майна. За таких обставин, оскільки відповідач не здійснив своєчасно на користь позивача сплату платежів з компенсації за спожиту електричну енергію за період з 01.01.2025 по 31.10.2025, суд дійшов висновку про те, що відповідачем були порушені права та законні інтереси позивача, за захистом яких він звернувся до суду, а тому задовольняє позовні вимоги про стягнення за договором № 1-Х-ВВ/2025 від 20.03.2025 про відшкодування витрат за спожиту електричну енергію та за послуги з розподілу електричної енергії / перетікання реактивної електричної енергії суму заборгованості в розмірі 136808,01 грн.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів

Суд, ураховуючи встановлені фактичні обставини справи, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, повно та всебічно дослідивши обставини справи, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах, дійшов висновку про задоволення позову.

У відповідності до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя має ґрунтуватись на повному з`ясуванні того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у справі, якими доказами вони підтверджуються та чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин. У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 "Справа "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04) Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, пункт 36, від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", №49684/99, пункт 30, від 27.09.2001). Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

З огляду на вищевикладене, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Здійснюючи розподіл судових витрат за наслідками розгляду справи, враховуючи вимоги статті 129 Господарського процесуального кодексу України, а також висновки суду про задоволення позову, судові витрати (сплачений судовий збір), понесені позивачем, покладаються на відповідача.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 1-5, 8, 10-12, 20, 41-46, 73-80, 86, 123, п. 2 ч. 1 ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Концерну «Військторгсервіс» (Україна, 03151, Київська область, місто Київ, вулиця Молодогвардійська, будинок 28-А, ) в особі Східного регіональне управління Концерну "Військторгсервіс" (Україна, 61034, Харківська область, місто Харків, вулиця Переможців, будинок 6-А, ) на користь Квартирно-експлуатаційного відділу міста Харкова (Україна, 61024, Харківська область, місто Харків, вулиця Григорія Сковороди, будинок 61, ) компенсацію за спожиту електричну енергію з урахуванням послуги з розподілу електричної енергії і перетікання реактивної електричної енергії за період з 01.01.2025 по 31.10.2025 в сумі 136 808,01 грн, а також судовий збір в сумі 2662,40 грн.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "16" квітня 2026 р.

СуддяВ.С. Юрченко