ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження

14 квітня 2026 року м.Тернопіль Справа № 921/226/26
Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Андрусик Н.О.

розглянувши позовні матеріали без номера від 3 квітня 2026 року (вх.№256 від 09.04.2026) Товариства з обмеженою відповідальністю "КАЛИНА ФАРМІНГ", село Біла Чортківського району Тернопільської області

до відповідача PHOSERA DMCC, Дубай, ОАЕ

про стягнення 8 298,57 доларів США,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "КАЛИНА ФАРМІНГ село Біла Чортківського району Тернопільської області звернувся 03.04.2026 (згідно з накладною на поштове відправлення №673) до Господарського суду Тернопільської області з позовом до PHOSERA DMCC, Дубай, ОАЕ, про стягнення 8 298,57 доларів США, посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором №KFR-PHS-20250522 від 22 травня 2025 року щодо здійснення оплати вартості придбаного товару (сої врожаю 2024 року).

У позовній заяві третьою особою на стороні відповідача зазначено ТОВ «ПОРТО КАРГО», місто Хуст Закарпатської області.

Як вказує позивач, згідно укладеного 22 травня 2025 року договору купівлі-продажу ним на умовах EXW (село Білобожниця, Тернопільська область, Україна) Правил Інкотермс 2020 відпущено покупцю (відповідачу) товар сою врожаю 2024 року в кількості 1885,68 МТ за ціною 430 доларів США за метричну тонну на загальну суму 810 842,40 доларів США. Товар доставлено на зерновий склад ТОВ «ДЗВІН», обумовленій в договорі купівлі-продажу кількості, про що складено складські квитанції на зерно. Відповідач здійснив оплату товару частково на суму 802 543,83 доларів США, відтак різниця між вартістю поставленого товару та фактичною оплатою становить 8 298,57 доларів США, яку позивач просить стягнути в судовому порядку.

Щодо підсудності даного спору Господарському суду Тернопільської області, то позивачем в обґрунтування підставності звернення до господарського суду Тернопільської області, зазначено норми ст.366 ГПК України, ст.38 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» та п. 7 ч. 1 ст.76 Закону України «Про міжнародне приватне право», які дозволяють судам України розглядати справи з іноземним елементом, якщо подія, що стала підставою для позову, мала місце на території України. Також посилається на норми частини 5 статті 29 ГПК України, якою передбачено, що позови у спорах, що виникають з договорів, у яких визначено місце виконання, можуть пред`являтися за місцем виконання цих договорів, тому оскільки:

- в пункті 4.1 договору №KFR-PHS-20250522 від 22 травня 2025 року сторонами погоджено поставку товару на умовах EXW (правил Інкотермс 2020) - Білобожниця, Тернопільська область, Україна;

- ці умови EXW («франко-завод») означають передачу товару у розпорядження покупця безпосередньо на складі продавця «самовивезення»;

- договором погоджено умови поставки на конкретно визначений об`єкт, який знаходиться в Тернопільській області, відтак сторонами визначено місце виконання договору.

Позивач зазначає, що фактична передача товару відбулася на території Тернопільської області, цей юридичний факт є подією, що стала підставою для позову, відповідно дана справа є підсудною місцевому господарському суду за місцем виконання зобов`язання місцем фактичної передачі товару відправнику.

Додатково вказує, що зазначена правова позиція щодо підсудності справ наведена у постанові Верховного Суду від 15.01.2024 у справі №917/1250/23, де виснувано, що юридичний факт, який впливає на виникнення, зміну чи припинення правовідносин сторін договору у розумінні п.7 ч.1 ст.76 "Про міжнародне приватне право" є подією, що стала підставою для подання позову за місцем передачі товару за умовами договору.

Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 9 квітня 2026 року, позов розподілено на розгляд судді Андрусик Н.О.

Розглянувши матеріали позовної заяви, суд вважає, що дана справа не підлягає розгляду в господарських судах України, виходячи з такого.

Як вбачається з позовної заяви, відповідачем у справі є відповідачем у справі є іноземний суб`єкт господарювання - PHOSERA DMCC, місцем реєстрації якого є Об`єднані Арабські Емірати.

Відповідно до ч.1 ст. 365 ГПК України іноземні особи мають такі самі процесуальні права та обов`язки, що і громадяни України та юридичні особи, створені за законодавством України, крім винятків, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно з ч.1 ст. 366 ГПК України підсудність справ за участю іноземних осіб визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

За вимогами п.2 ч.1 ст. 1 Закону України "Про міжнародне право" іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.

За ст. 2 Закону України "Про міжнародне право" цей Закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом: 1) визначення застосовуваного права; 2) процесуальна правоздатність і дієздатність іноземців, осіб без громадянства та іноземних юридичних осіб; 3) підсудність судам України справ з іноземним елементом; 4) виконання судових доручень; 5) визнання та виконання в Україні рішень іноземних судів.

Законом України "Про міжнародне приватне право" встановлені підстави визначення підсудності справи з іноземним елементом судам України, що по відношенню до норм ГПК, які визначають загальні правила підвідомчості та підсудності господарських справ, є спеціальними.

За викладених обставин Закон України "Про міжнародне приватне право" закріплює право сторін відповідної угоди на вибір підсудності справи з іноземним елементом, тобто на укладення угоди, яка не лише обґрунтовує компетенцію обраного суду, але й унеможливлює вирішення такого спору в суді іншої держави.

Згідно зі ст. 43 Закону України "Про міжнародне приватне право" сторони договору згідно із статтями 5 та 10 цього Закону, можуть обрати право, що застосовується до договору, крім випадків, коли вибір права прямо заборонено законами України.

Водночас стаття 76 Закону України "Про міжнародне приватне право" передбачає й інші випадки підсудності справ з іноземним елементом судам України, зокрема, у таких випадках:

1) якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону;

2) якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача;

3) у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України;

4) якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні;

5) якщо у справі про відшкодування шкоди позивач - фізична особа має місце проживання в Україні або юридична особа - відповідач - місцезнаходження в Україні;

6) якщо у справі про спадщину спадкодавець у момент смерті був громадянином України або мав в Україні останнє місце проживання;

7) дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України;

8) якщо у справі про визнання безвісно відсутнім або оголошення померлим особа мала останнє відоме місце проживання на території України;

9) якщо справа окремого провадження стосується особистого статусу або дієздатності громадянина України;

10) якщо справа проти громадянина України, який за кордоном діє як дипломатичний агент або з інших підстав має імунітет від місцевої юрисдикції, відповідно до міжнародного договору не може бути порушена за кордоном;

11) якщо у справі про банкрутство боржник має місце основних інтересів або основної підприємницької діяльності на території України;

12) в інших випадках, визначених законом України та міжнародним договором України.

Разом з тим, на думку суду, ці підстави можуть бути визначальними лише у випадку відсутності домовленості сторін про вибір суду.

Також право на передачу спору, який відноситься до юрисдикції господарського суду, за угодою сторін на вирішення суду іншої держави передбачено у ст. 23 Господарського процесуального кодексу України.

Встановлено, що укладеним між сторонами договором №KFR-PHS-20250522 від 22 травня 2025 року, зокрема у розділі 11 "Вирішення спорів" сторонами обумовлено, що спір вирішується шляхом мирних переговорів (п.11.1).

Також з п. 11.2 договору №KFR-PHS-20250522 від 22.05.2025 вбачається, що у разi, якщо сторони не досягнуть мирного врегулювання суперечок шляхом переговорiв протягом десяти календарних днів з моменту виникнення спору і/або пред`явлення претензій, спір остаточно вирішується відповідно до правил LCIA (Лондонського міжнародного третейського суду).

Крім того, у п. 9.1 договору зазначено, що відшкодування збитків здійснюється після надання документів відповідно до Лондонського міжнародного арбітражного суду (LCIA).

Договір набрав чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і діяв до 31 грудня 2025 року. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання незавершених договірних зобов`язань (п.12.1 договору).

Відповідно до ч.1 статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, сторони домовилися про те, що спір між ними, що виникне з цього договору, підлягає розгляду в Лондонському міжнародному арбітражному суді (LCIA).

Матеріали позовної заяви не містять доказів визнання недійсним даного арбітражного застереження чи втрати ним чинності.

У статті 5 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» встановлено, що з питань, що регулюються цим Законом, ніяке судове втручання не повинно мати місця, крім як у випадках, коли воно передбачене в цьому Законі.

Відповідно до ч. 5 ст. 29 ГПК України позови у спорах, що виникають з договорів, місце виконання яких визначено, можуть пред`являтися за місцем виконання. Однак ця норма застосовується субсидіарно і не може розширювати юрисдикцію судів України у справах з іноземним елементом за відсутності підстав, передбачених ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право», яка є спеціальною нормою.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 1 Закону України "Про міжнародне приватне право" приватноправові відносини - відносини, які ґрунтуються на засадах юридичної рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності, суб`єктами яких є фізичні та юридичні особи.

Досягнення домовленості про застосування права іншої країни і визначення виключної юрисдикції компетентного суду цієї країни у правовідносинах сторін, що ґрунтуються на згаданих принципах, вказує на пріоритетний характер такої домовленості, оскільки вона не суперечить установленому законодавством порядку врегулювання таких правовідносин.

Оскільки у договорі №KFR-PHS-20250522 від 22 травня 2025 року, який є підставою позову, сторони не визначили підсудності справи судам України, натомість передбачили компетенцію Лондонського міжнародного арбітражного суду (LCIA) для вирішення спору, відповідно суд вважає, що даний спір не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства України.

Разом з тим, позивач наголошує, що підставою позову є подія, яка мала місце на території України, і такою подією вказує місце виконання ним свого обов`язку із передачі (поставки) товару на території Тернопільської області.

Стосовно цих доводів позивача суд зазначає наступне.

Факт виконання позивачем свого зобов`язання з передачі товару на умовах EXW Правил Інкотермс 2020, тобто на складі в с.Білобожниця Тернопільської області є виконанням обов`язку позивача, а не подією, що стала підставою для подання позову до відповідача. Тобто, подія, яка дає право на позов, - це порушення договірного зобов`язання відповідачем, а не виконання зобов`язання позивачем. Спір стосується стягнення грошових коштів за переданий у власність товар, що не був оплачений повністю.

Крім того, спір виник з виконання договору, зобов`язання за яким, як стверджує позивач, порушені відповідачем.

EXW вимога поставки у міжнародній торгівлі "Ex Works" або "зі складу продавця" або «Франко завод» - це комерційна вимога поставки, що використовується у міжнародній торгівлі. Вона визначає права та обов`язки продавця, покупця при постачанні товарів. При використанні умови франко-завод, продавець несе відповідальність за доставку продукції на завод або на будь-який інший конкретний об`єкт, вказаний покупцем. Водночас, продавець не несе відповідальності за витрати на транспортування, оскільки вони вже включені до вартості відправлення.

Усі витрати на транспорт вже будуть включені у вартість продукції, що реалізується. Це означає, що особа, яка реалізує продукцію, надає товар покупцю на майданчику. Замовник перебирає всі витрати, ризики на транспортування продукції від точки зберігання до місця призначення.

У даному випадку, хоча EXW-склад знаходиться в Україні, це не нівелює того, що порушення, на яке посилається позивач, вчинене іноземним суб`єктом господарювання за межами території України.

Щодо посилань позивача на постанову Верховного Суду від 15.01.2024 у справі №917/1250/23, то суд зазначає, що така не може бути застосована до спірних правовідносин у цій справі, адже висновки, наведені у ній не є релевантними. У справі №917/1250/23 сторони не передбачили арбітражного застереження, і це судами було встановлено та послугувало підставою для визначення підсудності за місцем виконання договору. Натомість у договорі №KFR-PHS-20250522 від 22 травня 2025 року сторони погодили, що у випадку, якщо сторони не досягнуть мирного врегулювання протягом 10 календарних днів з моменту виникнення спору, спір остаточно вирішується відповідно до правил LCIA (Лондонського міжнародного арбітражного суду).

Підписавши договір, позивач добровільно погодився на передачу спору до LCIA (Лондон, Англія), що відповідає також нормам ст.23 ГПК України.

Враховуючи наведене, проаналізувавши умови договору №KFR-PHS-20250522 від 22 травня 2025 року, встановивши наявність арбітражної угоди між сторонами, а також те, що така угода не визнана недійсною (п.11.2), суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КАЛИНА ФАРМІНГ» до нерезидента PHOSERA DMCC , Дубаї, ОАЕ про стягнення боргу, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 175 ГПК України.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 175 ГПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Суд також враховує, що згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та частини 4 статті 11 ГПК України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Креуз проти Польщі" від 19.06.2001 зазначено, що "право на суд" не є абсолютним. Воно може бути піддано обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх "цивільних прав та обов`язків", пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети, але в той час, коли Договірні держави мають можливість відхилення від дотримання вимог Конвенції щодо цього, остаточне рішення з дотримання вимог Конвенції залишається за судом.

Керуючись ст.3, 4, 6, 10, 11, 14, 20, 22, 27, 29, п. 1 ч. 1 ст. 175, ст.232-235, 255 Господарського процесуального кодексу України, суддя господарського суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі № 921/226/26 за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «КАЛИНА ФАРМІНГ» до PHOSERA DMCC, Дубаї, ОАЕ (третя особа - ТОВ «ПОРТО КАРГО») про стягнення 8 298,57 доларів США.

Додаток: позовна заява на 36-х аркушах.

Ухвала набирає законної сили 14.04.2026 відповідно до приписів ст.235 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржена до Західного апеляційного господарського суду в порядку та строки, передбачені статтями 255, 256 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Н.О. Андрусик