ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2026 року м.Дніпро Справа № 904/4062/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Кощеєва І.М. ( доповідач )

суддів: Чус О.В., Дарміна М.О.

секретар судового засідання: Скородумова Л.В.

представники сторін:

від позивача: Кемінь В.В.

від відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні

в режимі відеоконференції апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестгруп Д"

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.10.2025 р.

( суддя Ярошенко В.Г., м. Дніпро )

у справі

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю

"Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг",

м. Київ

до

Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестгруп Д",

м. Дніпро

про стягнення основного боргу

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестгруп Д" про стягнення заборгованості за Договором постачання природного газу № 1070-ТКЕ від 26.04.2024 р. у розмірі 604 973,15 грн., з яких: основний борг, у розмірі 472 979, 29 грн., пеня у розмірі 63 534, 85 грн., 3% річних у розмірі 11 759,99 грн., інфляційні втрати, у розмірі 56 699, 02 грн..

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням Відповідачем своїх зобов`язань за договором № 1070-ТКЕ(Л24)-4 постачання природного газу від 26.04.2024 р. в частині повної та своєчасної оплати за поставлений природний газ. Позивач зазначав, що протягом квітня серпня 2024 року передав у власність Відповідача природний газ на загальну суму 472 979,29 грн, що підтверджується підписаними сторонами актами приймання-передачі природного газу, проте відповідач не здійснив оплату за поставлений газ.

2. Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 20.10.2025 р. у справі № 904/4062/25 позов задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестгруп Д" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" заборгованість, у розмірі 472 979,29 грн., пеню, у розмірі 63 534,85 грн., 3 % річних, у розмірі 11 759,99 грн. та інфляційні втрати, у розмірі 56 699,02 грн. та витрати зі сплати судового збору, у розмірі 7 259,68 грн..

3. Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, через систему "Електронний суд", Товариство з обмеженою відповідальністю "Інвестгруп Д" звернулося до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.10.2025 р. у справі № 904/4062/25 змінити в частині стягнення пені, у розмірі 63 534,85 грн., 3% річних, у розмірі 11 759,99 грн. та інфляційних втрат, у розмірі 56 699,02 грн., зменшивши розмір неустойки на 90 % від заявленої суми.

4. Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, Скаржник оскаржує рішення суду першої інстанції в частині стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Водночас, на думку Скаржника, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 236 ГПК України, оскільки суд помилково дійшов висновку про наявність підстав для стягнення штрафних санкцій у повному обсязі. При цьому Відповідач не заперечує правильність встановлення судом першої інстанції факту укладення між сторонами договору № 1070-ТКЕ(Л24)-4 постачання природного газу від 26.04.2024 р. та наявності заборгованості Відповідача перед Позивачем за цим договором.

При цьому Скаржник зазначає, що судом першої інстанції не враховані положення частини 3 ст. 551 ЦК України, яка закріплює право суду зменшити розмір неустойки з урахуванням обставин справи, а також положення частини 1 ст. 233 ГК України, відповідно до якої у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій з урахуванням ступеня виконання зобов`язання боржником, майнового стану сторін та інших інтересів сторін, що заслуговують на увагу.

Скаржник наголошує на тому, що тлумачення частини 3 ст. 551 ЦК України свідчить про відсутність вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов для зменшення неустойки, а тому достатнім може бути наявність лише однієї з них. На підтвердження цієї позиції Апелянт посилається на постанови Верховного Суду від 15.02.2018 р. у справі № 467/1346/15-ц, від 04.04.2018 р. у справі № 367/7401/14-ц та від 26.09.2018 р. у справі № 752/15421/17.

Апелянт звертає увагу суду на те, що сума неустойки є досить суттєвою для нього, а стягнення такої значної суми штрафних санкцій з ТОВ "Інвестгруп Д" призведе до вкрай скрутного матеріального стану відповідача. Відповідач вважає такий тягар невиправдано обтяжливим та непосильним, оскільки таких коштів для виплат не має, а задоволення вимог поставить під загрозу можливість існування підприємства взагалі.

Відповідач зазначає, що неустойка має на меті насамперед стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для нього і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора, посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 р. № 7-рп/2013 та постанову Верховного Суду від 04.02.2020 р. у справі № 918/116/19. Крім того, Апелянт зазначає, що неустойка не є каральною санкцією, а має компенсаційний характер, посилаючись на постанову Верховного Суду від 02.11.2022 р. у справі № 910/14591/21. При цьому, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності, добросовісності та справедливості, закріплених у ст. 3 ЦК України, та що справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності. Відповідач посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 07.09.2022 р. у справі № 910/16579/20.

Відповідач стверджує, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення, несправедливим щодо боржника та третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати працівникам та іншим кредиторам. Апелянт посилається на постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 р. у справі № 902/417/18 та від 19.01.2024 р. у справі № 911/2269/22.

Підставами для зміни рішення суду першої інстанції Апелянт вважає неврахування судом підстав для зменшення розміру неустойки, передбачених частиною 3 ст. 551 ЦК України, з огляду на неспівмірність розміру завданих кредитору збитків із розміром неустойки.

5. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.

Від Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому Товариство не погоджується з доводами апеляційної скарги, вважає її безпідставною і необґрунтованою.

Зокрема, Товариство звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що наразі наявна сформована судова практика про те, що сума інфляційних втрат та 3 % річних не підлягає зменшенню в порядку частини третьої ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України. Зокрема, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.06.2024 р. у справі № 910/14524/22 зазначила, що інфляційна складова боргу не підлягає зменшенню, оскільки інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною 2 ст. 625 ЦК України, виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення їх сплати. Позивач також посилається на постанови Верховного Суду від 05.10.2023 р. у справі № 904/4334/22, від 23.11.2023 р. у справі № 917/991/22, від 01.10.2024 р. у справі № 910/18091/23, від 24.01.2024 р. у справі № 917/991/22.

Крім того, у відзиві Товариство посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2025 р. у справі № 903/602/24, в якій зазначено, що «три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є законодавчо встановленим та мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником. Тому розмір процентів річних, який становить три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), не підлягає зменшенню судом».

Щодо зменшення пені Позивач зазначає, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки поданим учасниками справи доказам та обставинам. Позивач наголошує, що доводи Відповідача про те, що стягнення суми штрафних санкцій призведе до вкрай скрутного матеріального стану, не підтверджено жодним доказом. Матеріали справи не містять доказів про те, що сплата пені може унеможливити виконання Відповідачем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, а вся аргументація Відповідача зроблена на основі власних міркувань та припущень.

Позивач зазначає, що Відповідач не обмежений у способах та шляхах виконання своїх зобов`язань, зокрема шляхом перенесення оплати, взаємозаліку, залучення кредитних коштів, зменшення власних витрат тощо, посилаючись на постанову Верховного Суду від 12.06.2018 р. у справі № 922/1010/16.

Позивач звертає увагу, що у відсотковому співвідношенні розмір пені ( 63 534,85 грн) до суми основного боргу ( 472 979,29 грн) складає 13,4 %, що свідчить про те, що стягнення пені у такому розмірі не набуде карального характеру для відповідача та не створить для нього надмірного фінансового навантаження, а протилежних доказів відповідачем не надано.

Позивач також зауважує, що відповідно до частини першої ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання, а на позивача не покладається обов`язок з доведення спричинення йому матеріальної або іншої шкоди внаслідок несвоєчасного виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань, посилаючись на постанову Верховного Суду від 31.03.2020 р. у справі № 910/8698/19. Крім того, позивач зазначає, що з матеріалів справи не вбачається оспорювання відповідачем і визнання недійсним пункту договору, яким передбачено порядок нарахування пені, а тому обов`язок відповідача зі сплати вказаної пені підлягає виконанню в силу вимог ст. ст. 204, 612, 629 ЦК України.

Позивач наголошує, що нараховані штрафні санкції у вигляді пені не є надмірно великими в порівнянні із зобов`язанням за договором зі сплати поставленого природного газу, яке не виконувалось належним чином протягом дії договору, а єдиним джерелом компенсації понесених постачальником втрат є стягнення з контрагентів усіх можливих штрафних санкцій, а також 3% річних та інфляційних втрат, що передбачено законодавством України і умовами укладеного договору.

6. Рух справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.11.2025 р. для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді Кощеєв І.М. ( доповідач ), судді Чус О.В., Дармін М.О..

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 10.11.2025 р. витребувано у Господарського суду Дніпропетровської області матеріали справи/копії матеріалів справи № 904/4062/25.

Матеріали справи № 904/4062/25 надійшли до Центрального апеляційного господарського суду.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 12.11.2025 р. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестгруп Д" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.10.2025 р. у справі № 904/4062/25 залишено без руху, надано апелянту строк для усунення недоліків.

Після усунення недоліків апеляційної скарги, ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 24.11.2025 р. відкрито апеляційне провадження у справі та призначити апеляційну скаргу до розгляду в судове засідання на 11.03.2026 р..

Від представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" надійшла заява про його участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, з використанням власних технічних засобів та підсистеми відеоконференцзв`язку ЄСІТС.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 01.12.2025 р. судове засідання у справі № 904/4062/25, призначене на 11.03.2026 р., вирішено провести з представником Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" в приміщенні Центрального апеляційного господарського суду ( зал судового засідання № 511) в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів в підсистеми ЄСІТС.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 11.03.2026 р. задоволено клопотання Відповідача про відкладення розгляду апеляційної скарги. Розгляд апеляційної скарги відкладено в судове засідання на 22.04.2026р..

Відповідач не скористався своїм правом участі в судовому засіданні та не забезпечив явку уповноваженого представника, хоча про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Беручи до уваги, що неявка вказаного учасника провадження у справі, належним чином повідомленого про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, матеріали справи є достатніми для розгляду апеляційної скарги, апеляційний господарський суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності представника Відповідача.

У судовому засіданні 22.04.2026 р., проведеному в режимі відеоконференції, була оголошена вступна та резолютивна частини постанови Центрального апеляційного господарського суду.

7. Встановлені судом обставини справи.

26.04.2024 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" ( Постачальник ) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інвестгруп Д" ( Споживач ) укладено договір № 1070ТКЕ(Л24)-4 постачання природного газу, відповідно до п.п. 1.1-1.2 якого, Постачальник зобов`язується поставити Споживачеві природний газ, який є виробником теплової енергії в розумінні пп. 1) пункту 4 Положення, природний газ, а Споживач зобов`язується прийняти його та оплатити на умовах цього договору. Природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем для власних потреб або в якості сировини і не може бути використаний для перепродажу.

За цим договором може бути поставлений природний газ ( за кодом згідно з УКТЗЕД 2711 21 00 00) власного видобутку (природний газ, видобутий на території України) та/або імпортований природний газ, ввезений на митну територію України (пункт 1.3 договору).

Споживач підтверджує та гарантує, що на момент підписання цього договору у споживача є в наявності укладений договір на розподіл природного газу між споживачем та оператором газорозподільної мережі ( надалі - оператор ГРМ ) та присвоєний оператором ГРМ персональний ЕІС-код та/або укладений договір транспортування природного газу між споживачем та оператором газотранспортної системи (надалі - оператор ГТС) та присвоєний оператором ГТС персональний ЕІС-код (якщо об`єкти споживача безпосередньо приєднані до газотранспортної мережі). Відповідальність за достовірність інформації зазначеної в цьому пункті, несе споживач ( п. 1.4. договору )

Постачальник передає Споживачу у загальному потоці природний газу внутрішній точці виходу з газотранспортної системи. Право власності на природний газ переходить від постачальника до споживача після підписання актів приймання-передачі. Після переходу права власності на природний газ споживач несе всі ризики і бере на себе відповідальність, пов`язану з правом власності на природний газ ( п. 3.1. договору )

Згідно з п. 3.5 договору, приймання-передача газу, переданого Постачальником Споживачеві у відповідному розрахунковому періоді, оформлюється актом приймання-передачі газу.

Пунктом 4.1 договору передбачено, що ціна на природний газ, який постачається за цим договором, встановлюється наступним чином:

Пункті 2.1 цього договору, визначено, що постачальник передає споживачу на умовах цього договору замовлений споживачем обсяг (об`єм) природного газу у період з квітня 2024 р. по 31 серпня 2024 р. (включно), в кількості 26,97549 тис. куб. м.), в тому числі по місяцях: квітень 2024 5,95500 тис. куб. м.; травень 2024 7,50100 тис. куб. м.; червень 2024 5,00200 тис. куб. м.; липень 2024 4,10000 тис. куб. м.; серпень 2024 4,41749 тис. куб. м.

Згідно з п. 4.1 договору, ціна та природний газ, який постачається за цим договором, встановлюється наступним чином: ціна обсягів газу, визначених в пункті 2.1 цього договору як обсяг І (фіксований) за 1000 куб. м газу без ПДВ 6 183, 33 грн., крім того ПДВ за ставкою 20%, всього з ПДВ 7 420 грн.; крім того тариф на послуги транспортування природного газу для внутрішньої точки виходу з газотранспортної системи - 124, 16 грн. без ПДВ, коефіцієнт, який застосовується при замовленні потужності на добу наперед у відповідному періоді нарівні 1, 10 умовних, одиниць, всього з коефіцієнтом - 136, 576 грн., крім того ПДВ 20% - 27, 315 грн., всього з ПДВ - 163, 89 грн. за 1000 куб. м.

Всього ціна газу для обсягу І (фіксований) за 1 000 куб. м з ПДВ, з урахуванням тарифу на послуги транспортування та коефіцієнту, який застосовується при замовленні потужності на добу наперед, становить 7 583, 89 грн.

Відповідно до п. 4.1.3 договору, ціна обсягів газу, визначених в п. 2.1 цього договору як обсяг III (фіксований) за 1000 куб. м газу без ПДВ - 13 658, 33 грн., крім того ПДВ за ставкою 20%, всього з ПДВ - 16 390 грн.; крім того тариф на послуги транспортування природного газу для внутрішньої точки виходу з газотранспортної системи - 124, 16 грн. без ПДВ, коефіцієнт, який застосовується при замовленні потужності на добу наперед у відповідному періоді нарівні 1,10 умовних одиниць, всього з коефіцієнтом - 136, 576 грн., крім того ПДВ 20% - 27, 315 грн. , всього з ПДВ - 163, 89 грн. за 1000 куб. м.

Всього ціна газу для Обсягу III (фіксований) за 1000 куб. м з ПДВ, з урахуванням тарифу на послуги транспортування та коефіцієнту, який застосовується при замовленні потужності на добу наперед, становить 16 553,89 грн..

Загальна фактична вартість цього договору дорівнює вартості фактично використаного за цим договором природного газу з урахуванням вартості послуг його транспортування (п. 4.3. договору ).

Згідно п. 5.1. договору Споживач здійснює розрахунок за придбані обсяги природного газу в наступному порядку: 70 відсотків вартості фактично переданого відповідно до акту/актів приймання - передачі природного газу - до останнього числа місяця, наступного за місяцем, в якому було здійснено постачання газу; остаточний розрахунок за фактично переданий відповідно до акту/актів приймання-передачі природний газ - до 15-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем, в якому Споживач повинен був сплатити 70 відсотків грошових коштів за відповідний розрахунковий період.

У разі відсутності акту/актів приймання-передачі, фактична вартість переданого споживачу природного газу розраховується відповідно до умов пп. 3.5.3 п. 3.5 цього договору.

Цей договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підписів печаткою (за наявності) та діє до 31.08.2024., включно, а в частині розрахунків - до повного їх виконання. Продовження або припинення договору можливе за взаємною згодою сторін шляхом підписання додаткової угоди до договору (п. 13.1.).

На виконання умов договору Постачальником протягом квітня 2024 р. по серпень 2024 р. передано у власність Споживача природний газ, на загальну суму 472 979,29 грн., що підтверджується підписаними сторонами актами приймання-передачі природного газу: від 30.04.2024 р. ( обсяг переданого газу 0,77274 тис. м. куб, вартістю 12 791,86 грн. ); від 31.05.2024 р. ( обсяг переданого газу 10,07513 тис. м. куб, вартістю 166 782,56 грн. ); від 30.06.2024 р. ( обсяг переданого газу 7,17072 тис. м. куб., вартістю 118 703,29 грн. ); від 31.07.2024 р. ( обсяг переданого газу 4,47233 тис. м. куб., вартістю 74 034,44 грн. ); від 31.08.2024 р. ( обсяг переданого газу 1,56343 тис. м. куб., вартістю 26 430,08 грн. ); від 31.08.2024 р. ( обсяг переданого газу 4,48457 тис. м. куб., вартістю 74 237,06 грн.).

Як зазначає Позивач, Відповідачем не виконані договірні зобов`язання щодо своєчасної оплати за надані послуги з постачання природнього газу, у зв`язку з чим заборгованість відповідача за надані послуги з постачання природнього газу станом на час розгляду справи складають 472 979,29 грн.

Вищезазначені обставини і стали причиною звернення Позивача з позовом до суду. В якому Позивач просить стягнути основну заборгованість, у розмірі 472 979,29 грн., пеню у розмірі 63 534,85 грн., 3% річних, у розмірі 11 759,99 грн., інфляційні втрати, у розмірі 56 699,02 грн..

За наслідками розгляду позову господарським судом прийнято оскаржуване рішення у даній справі.

Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що укладений між сторонами договір № 1070-ТКЕ(Л24)-4 постачання природного газу від 26.04.2024 р. за своєю правовою природою є договором поставки. На виконання умов договору позивачем протягом квітня серпня 2024 р. передано у власність Відповідача природний газ, на загальну суму 472 979,29 грн., що підтверджується підписаними сторонами актами приймання-передачі природного газу. Відповідач в порушення умов договору своїх зобов`язань щодо оплати не виконав, у зв`язку з чим у нього утворилась заборгованість у зазначеному розмірі. Суд першої інстанції, посилаючись на положення ст. ст. 525, 526, 530, 610, 612, 629, 655, 691, 692, 712 ЦК України та ст. 193 ГК України, дійшов висновку про обґрунтованість вимог щодо стягнення основного боргу. Щодо стягнення пені суд зазначив, що відповідно до п. 7.2 договору у разі прострочення Споживачем строків остаточного розрахунку Споживач зобов`язується сплатити Постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, та визнав розрахунок пені, за загальний період з 18.06.2024 р. по 07.07.2025 р., у розмірі 63 534,85 грн. арифметично правильним. Щодо 3% річних та інфляційних втрат суд, керуючись ч.2 ст. 625 ЦК України, перевірив розрахунки Позивача та визнав їх арифметично правильними. Відповідач не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на позов, у зв`язку з чим суд вирішив справу за наявними матеріалами.

8. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника Позивача, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення господарського суду в оскаржуваній частині залишити без змін, виходячи з наступного.

Зважаючи на те, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" оскаржує рішення місцевого господарського суду виключно у частині стягнення: пеня у розмірі 63 534, 85 грн., 3% річних у розмірі 11 759,99 грн., інфляційні втрати, у розмірі 56 699, 02 грн., щодо наявності підстав для зменшення розміру вказаних сум на 90 % від заявленого розміру, колегія суддів здійснює апеляційний перегляд судових рішень лише у межах зазначених позовних вимог.

Отже, предметом апеляційного перегляду є наявність підстав для зменшення судом, зокрема встановленого законом розміру 3 % річних та інфляційних втрат на 90 % від заявленого розміру.

Відповідно до пункту 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із стятими 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно з частиною 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Судами встановлено, що зобов`язання Відповідача щодо сплати заборгованості виникло на підставі Договору та станом на день ухвалення рішення 20.10.2025 р., основний борг становив 472 979,29 грн.

Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

До того ж у силу вимог частини 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних є правом кредитора, яким останній наділений у силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Такий висновок наведено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 р. у справі № 905/600/18.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 р. у справі № 910/4590/19 звернула увагу на те, що інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги.

Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.04.2024 р. у справі № 657/1024/16-ц зауважила, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Суд перевіривши нарахування Позивачем відсотків річних та інфляційних втрат зробив обґрунтований висновок про правильність нарахування Позивачем вказаних складових.

Разом з тим, не спростовуючи правильність розрахунку стягнутих сум, Скаржник наголошує на наявності підстав для зменшення нарахованих сум 3 % річних та інфляційних втрат на 90 % від заявленого розміру, що не відповідає приписам чинного законодавства та сталої судової практики Верховного Суду.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2025 р. у справі № 903/602/24 конкретизовано правовий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 р. у справі № 902/417/18 (щодо застосування положень ст. 625 ЦК України) та зазначено, що три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є законодавчо встановленим та мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником. Тому розмір процентів річних, який становить три проценти річних ( якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом ), не підлягає зменшенню судом.

При цьому, апеляційний суд відхиляє посилання Скаржника на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 18.03.2020 р. у справі № 902/417/18, щодо права суду зменшувати розмір процентів річних, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки, обставини даної справи є відмінними від обставин у справі № 902/417/18. У зазначеній постанові Великою Палатою Верховного Суду було надано оцінку правовідносинам, в яких сторонами в договорі було збільшено розмір відсотків річних за статтею 625 ЦК України, в той же час як у цій справі, сторонами у Договорі не збільшувався розмір відсотків річних, порівняно з визначеним законодавством.

За наслідками розгляду справи № 917/991/22, у постанові від 24.01.2024 р., Верховний Суд зазначив таке:

"7.47. Інфляційні втрати (індекс споживчих цін) - це показник, який характеризує зміни загального рівня цін на товари і послуги, які купує населення для невиробничого споживання (постанова Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 341/915/16-ц).

7.48. Верховний Суд неодноразово наголошував, що за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, постанови Верховного Суду від 04.10.2019 у справі № 915/880/18, від 26.09.2019 у справі № 912/48/19, від 18.09.2019 у справі № 908/1379/17 на які посилається скаржник).

7.49. Таким чином вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції та 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу. Такі висновки викладено і у постанові Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18 (на яку посилається скаржник).

7.50. Визначені частиною другою статті 625 ЦК України право стягнення інфляційних втрат і 3% річних є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які, через інфляційні процеси, матимуть іншу цінність, порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані (у тому числі у вигляді прострочення оплати відповідних товарів та послуг).

7.57. При цьому суд, апеляційної інстанції правильно застосувавши загальний висновок Великої Палати щодо права суду за певних умов зменшити розмір процентів річних, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, не звернув увагу, що Велика Палата Верховного Суду не зазначала про можливість зменшення інфляційних втрат.".

Висновок щодо неможливості зменшення інфляційних втрат в порядку частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України, відповідають висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 24.01.2024 р. у справі № 917/991/22.

Колегія суддів враховує вищезазначені висновки Великої Палати Верховного Суду відповідно до положень частини четвертої ст. 236 ГПК України, оскільки правовідносини у справах є подібними за змістовим критерієм.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає безпідставними доводи Скаржника про наявність підстав для зменшення розміру інфляційних втрат та 3 % річних в порядку частини 3 ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України.

Щодо доводів апеляційної скарги пов`язаних із зменшенням стягнутої суми пені у розмірі 63 534,85 грн. на 90 % від заявленої суми, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ст. 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Схоже правило міститься в частині 3 ст. 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, за змістом наведених норм суд має право зменшити розмір санкцій зокрема з таких підстав, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора; якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин. Такий перелік не є вичерпним, оскільки частина 3 ст. 551 ЦК України визначає, що суд має таке право і за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки судом поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін.

Встановивши відповідні обставини, суд вирішує стосовно можливості зменшення розміру заявленої до стягнення пені, що є правом суду, яке реалізується ним на власний розсуд (відповідний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі №917/1068/17, від 22.01.2019 у справі №908/868/18, від 24.05.2021 у справі №910/10675/21 ).

Верховний Суд у низці постанов зазначав про те, що, вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки), майновий стан сторін ( постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, постанови Верховного Суду від 23.09.2019 у справі № 920/1013/18, від 26.03.2020 у справі № 904/2847/19, від 14.07.2021 у справі № 916/878/20, від 08.09.2021 у справі № 914/416/20, від 21.10.2021 у справі № 914/2153/20, від 18.11.2021 у справі № 921/395/20, від 09.03.2023 у справі № 902/317/22.

З урахуванням наведених вище висновків, Суд зауважує, що у даній справі Скаржник в апеляційній скарзі вказує на неправильне застосування судом першої інстанції положень статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України, в яких визначено право суду на зменшення штрафу заявленого до стягнення. Водночас Скаржник не враховує, що таке право суду реалізується судами зважаючи на відповідні положення процесуального законодавства з урахуванням фактичних встановлених судами обставин.

Так, у справі, що розглядається вбачається, що Відповідач під час розгляду справи в суді першої інстанції не заявляв клопотання про зменшення суми пені, відповідно не було надано суду доказів того чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, майновий стан сторін.

В той же час, у відсотковому співвідношенні розміру пені ( 63 534,85 грн. ) до суми основного боргу ( 472 979,29 грн ) складає 13,4 %. Тобто, стягнення пені у такому розмірі не набуває карального характеру для Відповідача та не створює для нього надмірного фінансового навантаження ( протилежних доказів Відповідачем не надано ).

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, від 04.12.2018 р. у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 р. у справі № 917/791/18, від 22.10.2019 р. у справі № 904/5830/18, від 13.01.2020 р. у справі № 902/855/18, від 27.01.2020 р. у справі № 916/469/19.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 26.05.2020 р. у справі № 918/289/19, приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому надмірне зменшення розміру пені фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін ( пункт 8.28 ).

Отже, приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним з завдань застосування таких санкцій до боржника є стимулювання належного виконання ним договірних зобов`язань, при цьому надмірне зменшення розміру пені та/або штрафу фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.

У питаннях підстав для зменшення розміру неустойки не може бути однакових умов, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій: Верховний Суд не надавав висновків, які б певним чином додатково обмежували умови здійснення розсуду суду у питаннях зменшення розміру пені так, щоб тільки один варіант реалізації розсуду суду можна було вважати правильним. Тому відсутні підстави вважати, що у тих випадках, коли Верховний Суд дійшов висновку про відсутність порушення норм процесуального права чи неправильного застосування норм матеріального права при застосуванні судами власної дискреції, Верховний Суд зробив висновок про те, що тільки такий варіант реалізації дискреції слід вважати законним. Подібний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.10.2021 р. у справі № 910/6471/20.

Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи Скаржника щодо неправильного застосування судом першої інстанції положень ст. 551 ЦК України, на підставі яких встановлена можливість зменшення розміру штрафних санкцій.

Підсумовуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що викладені в апеляційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування в оскаржуваній частині судового рішення місцевого господарського суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на неправильному тлумаченні Скаржником норм матеріального та процесуального права, що в сукупності виключає можливість задоволення апеляційної скарги.

9. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

У справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" ( Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 р. ).

Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі суд дійшов висновку, що Скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

З огляду на приписи ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 р." Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.

Отже, доводи заявника апеляційної скарги про порушення норм матеріального та процесуального права судом попередньої інстанцій під час прийняття оскаржуваного процесуального документу не знайшли свого підтвердження.

За змістом ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин та з урахуванням меж розгляду апеляційної скарги в порядку ст. 269 ГПК України, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду в оскаржуваній частині підлягає залишенню без змін.

10. Судові витрати.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, згідно вимог ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на Скаржника.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 269, 270, 273, 275 - 285, 287 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестгруп Д" - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.10.2025 р. у справі № 904/4062/25 - залишити без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено ст. ст. 286-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 23.04.2026 р.

Головуючий суддя І.М. Кощеєв

Суддя О.В. Чус

Суддя М.О. Дармін