ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22.04.2026 м. Івано-ФранківськСправа № 909/316/26

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Горпинюка І.Є., за участі секретаря судового засідання Феденько Н.М., розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу № 909/316/26 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська фабрика сталевих продуктів" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Західдорбуд" про стягнення 4 944 387,58 грн.

Суть спору.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Українська фабрика сталевих продуктів", засобами підсистеми ЄСІТС "Електронний суд", звернулося до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Західдорбуд" про стягнення 6 860 739,60 грн, з яких: 6 507 523,34 - основний борг, 199 503,13 грн - інфляційні втрати, 153 713,13 грн - три проценти річних.

З урахуванням заяви позивача (вх. № 3030/26 від 02.04.2026) про зменшення розміру позовних вимог, котру суд прийняв до розгляду ухвалою від 07.04.2026, остаточно Товариство з обмеженою відповідальністю "Українська фабрика сталевих продуктів" просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Західдорбуд" 4 944 387,58 грн, з яких: 4 507 523,34 грн - основний борг, 269 573,39 грн - інфляційні втрати, 167 290,85 грн - три проценти річних.

Стислий виклад позиції позивача.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що між первісним кредитором ТОВ Українська фабрика сталевих продуктів та новим кредитором ТОВ Західдорбуд укладено договір про часткове відступлення права вимоги № 06-ФС/2024 від 06.06.2024 (Договір цесії), за умовами якого Первісний кредитор (Позивач) відступив (передав), а Новий кредитор (Відповідач) прийняв на себе право вимоги, що належить Первісному кредитору (Позивачу) і став кредитором за Договором № 01/07 від 01 липня 2020 року (надалі Основний Договір) (копія додається), укладеним між Первісним кредитором (Позивачем) та ТОВ «Віта Констракшн», (далі Боржник).

За Договором цесії Новий кредитор (Відповідач) одержав право (замість Первісного кредитора (Позивача)) вимагати від Боржника за Основним договором належного виконання зобов`язань за Основним договором на суму 6 807 523,34 грн. (Шість мільйонів вісімсот сім тисяч п`ятсот двадцять три гривні 34 копійки) (далі Борг), що виник внаслідок неналежного виконання Боржником за Основним договором своїх зобов`язань по оплаті за товар, поставлений йому Первісним кредитором (Позивачем) на виконання Основного договору.

Згідно з умовами пункту 2.3. Договору цесії, за відступлення права вимоги за Договором Новий кредитор (Відповідач) зобов`язався сплатити Первісному кредитору (Позивачу) суму коштів, що визначена пп. 1.2. цього Договору, а саме: 6 807 523,34 грн. (Шість мільйонів вісімсот сім тисяч п`ятсот двадцять три гривні 34 копійки) у строк до 03 червня 2025 року.

Однак зобов`язання з оплати отриманого права вимоги відповідач виконав лише частково, а саме сплатив 300 000 грн 06.02.2026, а також сплатив 2 000 000 грн уже після відкриття провадження у справі 31.03.2026.

У зв`язку з порушенням строків виконання грошового зобов`язання позивач просить також стягнути з відповідача інфляційні втрати та 3% річних на підставі статті 625 ЦК України.

Стислий виклад заперечень відповідача.

Відповідач відзиву на позов не подав, проти позову не заперечив, доказів погашення заборгованості не надав.

Згідно з ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ч. 9 ст. 165 ГПК України, ч. 2 ст. 178 ГПК України, суд вирішує спір за наявними матеріалами справи.

Процесуальні дії у справі, вирішення заяв та клопотань.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Господарського суду Івано-Франківської області від 11.03.2026, для розгляду справи № 909/316/26 визначено суддю Горпинюка І.Є.

Ухвалою від 16.03.2026 Господарський суд Івано-Франківської області прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі № 909/316/26; суд ухвалив здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначив на 08.04.2026, встановив сторонам строки для подання заяв по суті справи.

17.03.2026 позивач подав до суду заяву (вх. № 4874/26 від 17.03.2026), у якій просить суд розгляд справи (проведення підготовчого засідання) здійснювати за відсутності представника позивача, за наявними матеріалами справи.

Ухвалою від 16.03.2026 суд задовольнив заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська фабрика сталевих продуктів" від 10.03.2026 (вх. № 2164/26 від 11.03.2026) про повернення судового збору та повернув позивачу судовий збір у розмірі 3511 (три тисячі п`ятсот одинадцять) грн 54 коп., сплачений згідно з платіжною інструкцією від 03 лютого 2026 р. № 1218 на суму 106 422,63 грн.

Ухвалою від 30.03.2026 суд задовольнив заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська фабрика сталевих продуктів" (вх. № 4873/26 від 17.03.2026) про повернення судового збору та повернув позивачу судовий збір у розмірі 20 582 (двадцять тисяч п`ятсот вісімдесят дві) грн 22 коп., сплачений згідно з платіжною інструкцією від 03 лютого 2026 р. № 1218 на суму 106 422,63 грн.

02.04.2026 до суду, від керівника ТОВ "Українська фабрика сталевих продуктів", Ратовського Сергія Володимировича, через підсистему Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи "Електронний суд" (документ сформований у системі "Електронний суд" 01.04.2026) надійшли дві заяви: про зменшення розміру позовних вимог та про повернення решти судового збору у зв`язку зі зменшенням розміру позовних вимог, у яких позивач просить суд:

- прийняти та приєднати до матеріалів справи № 909/316/26 заяву про зменшення розміру позовних вимог (у порядку п. 2 ч. 2 ст. 46 ГПК України) та здійснювати подальший розгляд справи з урахуванням зменшеного розміру позовних вимог; ухвалити рішення про стягнення на користь позивача 4 944 387, 58 грн, з яких: 4 507 523,34 грн - основний борг, 167 290,85 грн - три проценти річних, 269 573,39 грн - інфляційні втрати.

- постановити ухвалу про повернення Товариству з обмеженою відповідальністю "Українська фабрика сталевих продуктів" суми судового збору у розмірі 22 996,22 грн, яка була оплачена відповідно до платіжної інструкції в національній валюті від 03 лютого 2026 року № 1218, у зв`язку із зменшення позивачем розміру позовних вимог (ціни позову).

Ухвалою від 07.04.2026 суд: заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська фабрика сталевих продуктів" (вх. № 3030/26 від 02.04.2026) про зменшення розміру позовних прийняв до розгляду; ухвалив здійснювати подальший розгляд справи № 909/316/26 з урахуванням зменшених позовних вимог; повернув позивачу судовий збір у розмірі 22 996 (двадцять дві тисячі дев`ятсот дев`яносто шість) грн 22 коп., сплачений згідно з платіжною інструкцією від 03 лютого 2026 р. № 1218 на суму 106 422,63 грн.

В підготовче засідання 08.04.2026 учасники справи не з`явились, хоча належним чином були повідомлені про дату час та місце його проведення ухвалою суду про відкриття провадження у справі від 16.03.2026, копія котрої у електронній формі доставлена до електронних кабінетів позивача та відповідача 16.03.2026 о 15:24 год., що підтверджується довідками про доставку електронного листа від 17.03.2026.

З урахуванням поданої позивачем заяви (вх. № 4874/26 від 17.03.2026), про розгляд справи (проведення підготовчого засідання) за відсутності представника позивача, за наявними матеріалами справи, а також відсутності будь-яких заяв чи клопотань зі сторони відповідача, в підготовчому засіданні 08.04.2026 суд постановив ухвалу, якою закрив підготовче провадження та призначив справу № 909/316/26 до судового розгляду по суті на 22.04.2026 об 11:40 год.

В судове засідання з розгляду справи по суті 22.04.2026 учасники справи не з`явились, хоча належним чином були повідомлені про дату час та місце його проведення ухвалою суду від 08.04.2026, копія котрої у електронній формі доставлена до електронних кабінетів позивача та відповідача 08.04.2026 о 16:12 год., що підтверджується довідками про доставку електронного листа від 09.04.2026.

Відповідно до положень ч. 3 статті 202 ГПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою.

Враховуючи, що сторони належно повідомлені про дату, час і місце розгляду справи ухвалою суду від 08.04.2026, явка сторін в судове засідання з розгляду справи по суті не визнавалась судом обов`язковою, позивач подав заяву (вх. № 4874/26 від 17.03.2026), про розгляд справи (проведення підготовчого засідання) за відсутності представника позивача, за наявними матеріалами справи, а також беручи до уваги відсутність будь-яких заяв чи клопотань зі сторони відповідача, відсутні передбачені законом підстави для відкладення чи оголошення перерви в розгляді справи, суд визнав за можливе розглянути справу 22.04.2026 за відсутності сторін.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється (ч. 3 статті 222 ГПК України).

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення (ч. 4 статті 240 ГПК України).

Враховуючи наведене правове регулювання, за наслідками розгляду справи у відсутності учасників справи, суд 22.04.2026 підписав скорочене рішення у справі (вступну та резолютивну частину).

Фактичні обставини справи, встановлені судом. Оцінка доказів. Норми права, які застосував суд, та інші мотиви ухваленого рішення.

Предметом доказування у даній справі є встановлення обставин укладення між сторонами та належного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором про часткове відступлення права вимоги № 06-ФС/2024 від 06.06.2024 щодо оплати за відступлення права вимоги, а також правильність розрахунків позивача щодо нарахування інфляційних втрат та 3% річних.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши відповідно до приписів статті 86 Господарського процесуального кодексу України в сукупності всі докази, які мають значення для вирішення спору по суті, суд встановив таке.

06 червня 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю Українська фабрика сталевих продуктів (у цьому рішенні також позивач, Первісний кредитор або продавець) та Товариство з обмеженою відповідальністю Західдорбуд (у цьому рішенні також відповідач або Новий кредитор) уклали Договір про часткове відступлення права вимоги № 06-ФС/2024 (у цьому рішенні також Договір цесії).

У відповідності до п. 1.1 Договору цесії, Первісний кредитор (позивач) відступає (передає), а Новий кредитор (відповідач) приймає на себе право вимоги, що належить Первісному кредитору і стає кредитором за Договором № 01/07 від 01 липня 2020 року (надалі Основний Договір), укладеним між Первісним кредитором та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВІТА КОНСТРАКШН», ідентифікаційний код за , місцезнаходження: Україна, 78593, Івано-Франківська область, місто Яремче, село Поляниця, участок Щивки, будинок 2 (далі Боржник).

Згідно з п. 1.2 Договору цесії Новий кредитор одержує право (замість Первісного кредитора) вимагати від Боржника належного виконання зобов`язань за Основним договором на суму 6 807 523,34 грн. (Шість мільйонів вісімсот сім тисяч п`ятсот двадцять три гривні 34 копійки).

Пунктом 2.1 Договору цесії сторони обумовили, що Первісний кредитор повинен передати Новому кредитору всі документи, які засвідчують права, що передаються та інформацію, яка є важливою для їх здійснення за Основним договором, в термін до 3-х календарних днів з моменту підписання даного Договору.

Як передбачено п. 2.3 Договору цесії, за відступлення права вимоги за цим Договором Новий кредитор зобов`язується сплатити Первісному кредитору суму коштів, що визначена п.п. 1.2 цього Договору, а саме: 6 807 523,34 грн. (Шість мільйонів вісімсот сім тисяч п`ятсот двадцять три гривні 34 копійки) у строк до 03 червня 2025 року.

Згідно з п. 4.1 Договору цесії, цей договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань за цим Договором.

01 вересня 2025 року позивач та відповідач підписали між собою в електронній формі акт звірки розрахунків, відповідно до якого заборгованість відповідача перед позивачем становить 6 807 523,34 грн, що відповідає сумі, яку відповідач був зобов`язаний оплатити позивачу до 03.06.2025 на підставі п. 2.3 Договору цесії.

13 січня 2026 року позивач звернувся до відповідача із вимогою-претензією № 1 від 13.01.2026, у якій покликаючись на умови укладеного між сторонами Договору цесії, вимагав сплатити 7 083 651,27 грн, з яких, за розрахунком позивача: 6 807 523,34 грн сума боргу за Договором цесії; 150 794,90 грн інфляційне збільшення боргу за період червня-грудня 2025 року, 125 333,03 грн 3% річних за період з 04.06.2025 по 13.01.2026.

Вимога-претензія № 1 від 13.01.2026 доставлена відповідачу в електронній формі через засіб електронного документообігу M.E.Doc. Дата та час доставки: 21.01.2026 в 17.03.

У Гарантійному листі № 04/02-2026 від 04.02.2026, підписаному директором ТОВ Західдорбуд, відповідач зазначив, що бере на себе зобов`язання в термін до 28.02.2026 (включно) погасити грошовий борг за Договором про часткове відступлення права вимоги № 06-ФС/2024 від 06 червня 2024 року в сумі 6 807 523,34 грн. (шість мільйонів вісімсот сім тисяч п`ятсот двадцять три гривні 34 копійки).

06.02.2026 відповідач сплатив позивачу 300 000 грн за бар`єрне огородження згідно договору переведення боргу № 06-ФС/2024 від 06.06.2024 (виписка по банківському рахунку позивача за 06.02.2026).

Крім того, після відкриття провадження у справі, а саме 31.03.2026 відповідач сплатив позивачу 2 000 000 грн за бар`єрне огородження згідно договору переведення боргу № 06-ФС/2024 від 06.06.2024 (виписка по банківському рахунку позивача за 31.03.2026). У зв`язку з проведеною частковою оплатою позивач подав суду заяву про зменшення розміру позовних вимог.

До позовної заяви позивач також додав копії документів, які підтверджують виникнення у нього права вимоги до боржника, яке він передав відповідачу за Договором цесії (копії: 1) договору № 01/07 від 01.07.2020 між позивачем та боржником, за яким позивач як продавець зобов`язався виготовити та передати у власність боржнику, як покупцю, товари, а боржник зобов`язався приймати та оплачувати товари; 2) специфікацій, якими позивач та боржник узгоджували характеристики та вартість товару; 3) видаткових накладних, за якими позивач поставляв боржнику товари на загальну вартість 7 762 746,85 грн; 4) актів звірки розрахунків між позивачем та боржником станом на 30.09.2023 та станом на 25.09.2024 (за яким заборгованість ТОВ Віта Констракшн" (боржника) перед позивачем становить 6 807 523,34 грн).

Відповідач своєї позиції щодо позовних вимог не висловив, заборгованість, яка є предметом спору не оспорював, жодних доказів на спростування позовних вимог до суду не надав.

Відповідно до вимог п. 3 частини четвертої статті 238 ГПК України, у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, висновок суду про те, яка обставина, що є предметом доказування у справі, визнається судом встановленою або спростованою з огляду на більшу вірогідність відповідних доказів.

Положеннями статей 13, 73, 76-80 ГПК України закріплено обов`язок доказування кожною стороною обставин, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Цей обов`язок слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Принцип змагальності передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/1

Положеннями статті 79 ГПК України на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Додані до позовної заяви докази (копії Договору цесії між позивачем та відповідачем, договору № 01/07 від 01.07.2020 між позивачем та боржником (ТОВ Віта Констракшн), специфікацій та видаткових накладних до Договору № 01/07 від 01.07.2020 щодо поставки позивачем товару в користь боржника, актів звірки розрахунків між позивачем та боржником, між позивачем та відповідачем, вимоги-претензії № 1 від 13.01.2026, гарантійного листа № 04/02-2026 від 04.02.2026, банківських виписок про часткову оплату відповідачем позивачу за Договором цесії грошових коштів в загальному розмірі 2 300 000 грн) узгоджуються між собою та підтверджують підстави позову та розмір заборгованості відповідача.

Відтак, з дотриманням принципів господарського судочинства, а також виходячи з критеріїв оцінки доказів, наданих суду учасниками справи, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, суд визнає встановленими наведені вище обставини, що на підставі Договору цесії у відповідача виникло зобов`язання оплатити позивачу у строк до 03.06.2025 грошові кошти в сумі 6 807 523,34 грн за відступлене право вимоги до боржника (ТОВ Віта Констракшн) в розмірі 6 807 523,34 грн, що виникло за договором № 01/07 від 01 липня 2020 року між позивачем та боржником.

Зазначене зобов`язання відповідач виконав лише частково, в сумі 2 300 000 грн (сплачено 300 000 грн 06.02.2026 та 2 000 000 грн 31.03.2026).

Залишок заборгованості за Договором цесії на час розгляду справи становить 4 507 523,34 грн.

Виходячи з встановлених обставин, суд при вирішенні спору застосовує норми права, які регулюють правовідносини сторін.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України (ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 510 ЦК України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За приписами ч. 1 ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).

Одним із випадків відступлення права вимоги є цесія правочин, який закріплює перехід права на стягнення боргу з боржника. Він не є окремим видом договору та може мати вигляд договору купівлі-продажу, міни чи дарування. Тобто, за своєю суттю цесія це договір купівлі-продажу або дарування, де товаром або дарунком виступає право вимоги, продавець (дарувальник) первісний кредитор, покупець (обдарований) новий кредитор.

Згідно зі ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 3 ст. 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру.

Умови Договору про часткове відступлення права вимоги № 06 ФС/2024 від 06 червня 2024 року передбачають відступлення позивачем в користь відповідача права вимоги до боржника (ТОВ Віта Констракшн) на суму 6 807 523, 34 грн за оплату відповідачем в користь позивача за відступлене право вимоги грошових коштів в сумі 6 807 523,34 грн.

Отже, Договір про часткове відступлення права вимоги № 06-ФС/2024 від 06 червня 2024 року (Договір), за своїм змістом є договором купівлі-продажу права вимоги в розумінні ст. 655 ЦК України.

Сторони досягли всіх суттєвих умов відносно вказаного виду договору, а тому зазначений договір є підставою для виникнення у сторін господарських зобов`язань і, відповідно до ст. 629 ЦК України, є обов`язковим для виконання Сторонами.

За приписами статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Враховуючи що строк виконання зобов`язання відповідача з оплати позивачу за Договором цесії 6 807 523,34 грн настав 03.06.2025 (п. 2.3 Договору), відповідач виконав таке зобов`язання лише в частині сплати 2 300 000 грн, позовні вимоги про стягнення з відповідача 4 507 523,34 грн основного боргу підлягають до задоволення.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 269 573,39 грн та трьох процентів річних у розмірі 167 290,85 грн, нарахованих на суму боргу за період 04.06.2025-01.04.2026, слід зазначити наступне.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 1, ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вбачається з аналізу ст.ст. 612, 625 ЦК України право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які не є штрафними санкціями, є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

За змістом ст.ст. 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Тобто правовідношення, в якому у відповідача (покупця права вимоги) виникло зобов`язання сплатити позивачу (продавцю права вимоги) грошові кошти в сумі 6 807 523,34 грн, є грошовим зобов`язанням, а тому відповідно на нього можуть нараховуватися інфляційні втрати та 3 % річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Стаття 625 розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги п`ятої ЦК України та визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Приписи розділу І книги п`ятої Цивільного кодексу України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, у тому числі як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК України), так і на недоговірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої цього Кодексу).

При цьому, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

З огляду на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія положень ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Позивач нарахував відповідачу інфляційні втрати та 3% річних за період з 04.06.2025 по 01.04.2026 (останній місяць нарахування інфляційних втрат - лютий 2026 року), тобто за період після закінчення передбаченого п. 2.3 Договору цесії строку оплати 6 807 523,34 грн за відступлення права вимоги.

Відтак, інфляційні втрати та три проценти річних нараховані правомірно, в період існування заборгованості за грошовим зобов`язанням.

Суд перевірив правильність розрахунків позивача щодо стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних та зазначає, що позивачем допущено помилку при нарахуванні інфляційних втрат за період лютого 2026 року, а саме позивач не врахував, що 06.02.2026 відповідач частково оплатив борг в сумі 300 000 грн.

За усталеним в судовій практиці підходом, методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Такий правовий висновок сформульовано, зокрема, в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19.

Оскільки часткову оплату в сумі 300 000 грн відповідач провів 06.02.2026, то сума цієї оплати мала бути врахована в розрахунку інфляційних втрат лютого 2026 року, а тому інфляційні втрати за лютий 2026 року мали нараховуватись на суму боргу без врахування частково сплаченого боргу в сумі 300 000 грн.

Провівши власний розрахунок інфляційних втрат, не виходячи за межі періоду червня 2025 року лютого 2026 року, визначеного позивачем, суд визнає що до стягнення підлягають інфляційні втрати в загальному розмірі 266 573,39 грн (з яких: а) 199 503,13 грн нараховані на суму боргу 6 807 523,34 грн за період 04.06.2025-05.02.2026 (враховуються індекси інфляції місяців червень 2025 - січень 2026 року); б) 67 070,26 грн, нараховані за період 06.02.2026-01.04.2026 (враховано індекс інфляції лютого 2026 року) з урахуванням частково сплаченого боргу 300 000 грн.

В задоволенні вимог про стягнення 3000 грн інфляційних втрат суд відмовляє (сума частково сплаченого боргу в лютому 2026 року 300 000 грн, індекс інфляції у лютому 2026 року 1,01, безпідставно нарахована сума інфляційних втрат 3000 грн).

В решті нарахування інфляційних втрат, а також нарахування трьох процентів річних, позивач провів арифметично та методологічно вірно, в розрахунках враховано як періоди інфляції, так і дефляції, при нарахуванні 3% річних враховано часткові оплати боргу 06.02.2026 300 000 грн, 31.03.2026 2 000 000 грн.

Відповідач проти правильності нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних не заперечував, власних контррозрахунків не надавав.

Тому позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат підлягають до часткового задоволення в розмірі 266 573,39 грн, а позовні вимоги про стягнення трьох процентів річних в сумі 167 290,85 грн суд задовольняє повністю. В частині стягнення 3 000 грн інфляційних втрат суд відмовляє в позові.

Судові витрати.

Згідно з приписами п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України до основних засад (принципів) господарського судочинства віднесено, зокрема, відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Склад та порядок розподілу судових витрат визначено главою 8 розділу I ГПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України передбачено, що судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подання до суду позовної заяви позивач сплатив 106 422,63 грн відповідно до платіжної інструкції від 03 лютого 2026 р. № 1218.

З даної суми, у зв`язку із внесенням судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, а також у зв`язку зі зменшенням розміру позовних вимог, суд ухвалами від 16.03.2026, від 30.03.2026 та від 07.04.2026 повернув позивачу загалом 47 089,98 грн.

До розподілу між сторонами належить судовий збір в сумі 59 332,65 грн за розгляд позовних вимог, що залишились після зменшення їх розміру (на загальну суму 4 944 387,58 грн).

Оскільки позов суд задовольнив частково в розмірі 4 941 387,58 грн (4 507 523,34 грн основного боргу, 266 573,39 грн інфляційних втрат та 167 290,85 грн трьох процентів річних), суд стягує з відповідача в користь позивача 59 296,65 грн витрат на оплату судового збору, тобто пропорційно розміру задоволених позовних вимог (4 941 387,58 грн х 1,5% х 0,8 = 59 296,65 грн).

Витрати зі сплати судового збору в частині 36 грн, тобто пропорційно розміру вимог, в яких суд відмовив (3000 грн х 1,5% х 0,8 = 36 грн) суд покладає на позивача.

Дата складення повного судового рішення: 27.04.2026.

Керуючись ст. 13, 73, 74, 86, 129, 236, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська фабрика сталевих продуктів" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Західдорбуд" про стягнення 4 944 387,58 грн задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Західдорбуд" (вул. Майданська, будинок 2, м. Надвірна, Надвірнянський р-н, Івано-Франківська обл., 78405; ідентифікаційний код юридичної особи: 42836751) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська фабрика сталевих продуктів" (вул. Коновальця, будинок 3, м. Стрий, Львівська обл., 82400, ідентифікаційний код юридичної особи: 36012686) 4 507 523 (чотири мільйони п`ятсот сім тисяч п`ятсот двадцять три) грн 34 коп. основного боргу, 266 573 (двісті шістдесят шість тисяч п`ятсот сімдесят три) грн 39 коп. інфляційних втрат, 167 290 (сто шістдесят сім тисяч двісті дев`яносто) грн 85 коп. трьох процентів річних та 59 296 (п`ятдесят дев`ять тисяч двісті дев`яносто шість) грн 65 коп. витрат зі сплати судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення 3 000,00 грн інфляційних втрат.

Витрати зі сплати судового збору в частині 36,00 грн залишити за позивачем.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Західного апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Вебадреса, за якою можна знайти текст судового рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя І.Є. Горпинюк