ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2026 року

м. Київ

cправа № 910/9566/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Волковицька Н. О. - головуючий, Могил С. К., Случ О. В.,

секретар судового засідання - Мельникова Л. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Вест Кард"

на рішення Господарського суду Волинської області від 02.09.2025 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 30.12.2025 у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АС Ресурс"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вест Кард"

про стягнення 2 688 955,01 грн.

У судовому засіданні взяли участь представники: позивача - Красносільський М. І., відповідача - Кваснікевич В. В.

1. Короткий зміст позовних вимог і заперечень

1.1. У серпні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю "АС Ресурс" (далі - позивач та/або ТОВ "АС Ресурс") звернулося до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вест Кард" (далі - відповідач та/або ТОВ "Вест Кард") про стягнення 2 688 955,01 грн, із яких: 2 151 164,01 грн - збитки та 537 791 грн - штраф.

1.2. Позовні вимоги з посиланнями на положення статей 16, 22, 509, 525- 527, 530, 549- 551, 610, 611, 623, 624, 629, 664, 670, 712 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 173, 174, 179, 193, 216, 217, 224- 226, 229- 231 Господарського кодексу України в редакції, чинній до 27.08.2025 (далі - ГК України), обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки партіями з використанням паливних карток від 10.06.2021 № 040412-10/06/21-ПК2587, а саме односторонньою зміною відповідачем системи обліку пального (з товарної на грошову), внаслідок чого у позивача виник спір із його контрагентом (Державною установою "Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ України" (далі - ДУ "ЦОП МВС України")). Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.05.2024 у справі № 910/1389/23 було зобов`язано позивача зарахувати на особистий рахунок ДУ "ЦОП МВС України" пальне в кількості 35 858,71 л.

У зв`язку з наявністю зобов`язання із зарахування 35 858,71 л бензину А-95-Євро5, яке можна виконати виключно шляхом придбання такого обсягу пального в мережі АЗК "WOG" за ціною 59,99 грн, розмір збитків позивача складає 2 151 161,01 грн (35 858,71 л х 59,99 грн/л).

1.3. Господарський суд міста Києва ухвалою від 07.08.2024 позовну заяву з додатками передав за територіальною підсудністю до Господарського суду Волинської області.

2. Фактичні обставини справи, встановлені судами

2.1. Як свідчать матеріали справи та установили суди попередніх інстанцій, 10.06.2021 ТОВ "Вест Кард" (постачальник) і Товариством з обмеженою відповідальністю "Афес Ресурс" (далі - ТОВ "Афес Ресурс", покупець) уклали договір поставки партіями з використанням паливних карток № 040412-10/06/21-ПК2587, за умовами пункту 2.1 якого постачальник зобов`язується передати у власність покупця товар, а покупець приймати у власність товари та оплачувати їх вартість на умовах цього договору (далі - договір).

Відповідно до пункту 2.3 договору товари (послуги) згідно з цим договором постачаються покупцю для подальшого перепродажу третім особам, а також для виробничого споживання покупцем.

Згідно з пунктом 2.4 договору передача товарів покупцю здійснюється з використанням паливних карток.

Пунктом 3.1 договору передбачено, що передача товарів покупцю здійснюється лише за умови фактичної наявності товарів на точці обслуговування (далі - ТО) на момент проведення транзакції. Передача покупцю нафтопродуктів здійснюється шляхом заправки транспортних засобів покупця (довіреної особи покупця) в кількості та асортименті, обраних покупцем (довіреною особою) самостійно, в межах ліміту, встановленого на паливній картці та залишків ресурсів на індивідуальній картці, або лімітному рахунку.

Відповідно до пункту 3.2 договору підтвердженням фактично отриманого покупцем товару (послуг) на ТО в асортименті, кількості та ціні є чек, що видається покупцю.

За умовами пункту 3.3 договору приймання-передача товарів (послуг) по кількості та асортименті здійснюється покупцем (довіреною особою покупця) на терміналі ТО в момент передачі товарів (надання послуг) згідно кількісних показників чека, після чого претензії по кількості та асортименті товарів постачальником не приймаються.

Згідно з пунктом 3.4 договору за результатами транзакцій, що були здійснені протягом звітного періоду, постачальником складається та надається покупцю зведена видаткова накладна та зведений акт приймання-передачі. Вищезазначені документи надаються покупцю для підписання після 7 (сьомого) робочого числа місяця, наступного за звітним, покупець зобов`язується підписувати зведену видаткову накладну та зведений акт приймання-передачі протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту їх отримання. Якщо покупець до закінчення зазначеного терміну не підпише і не надішле постачальнику надіслану постачальником зведену видаткову накладну та зведений акт приймання-передачі або не надасть постачальнику свої мотивовані (обґрунтовані) та документально підтверджені заперечення проти змісту зведеної видаткової накладної та зведеного акта приймання-передачі, або не надішле постачальнику письмове повідомлення про неотримання зазначених документів від постачальника, сторони погоджуються вважати таку зведену видаткову накладну та зведений акт приймання-передачі, підписані лише постачальником, повністю узгодженими обома сторонами.

У розділі 4.1 договору сторони погодили ціну товарів (послуг) та умови оплати при використанні грошової одиниці обігу.

Так, відповідно до підпункту 4.1.1 пункту 4.1 договору передача товарів (надання послуг) покупцю по паливним карткам, які працюють з використанням грошової одиниці обліку, здійснюється відповідно до цін, встановлених на ТО на момент здійснення транзакції, якщо інший порядок формування ціни товарів (послуг) не передбачений в окремих додатках (додаткових угодах) до цього договору. В ціну товарів (послуг) включається податок на додану вартість та інші обов`язкові платежі згідно чинного законодавства. Сторони погодили, що ціна товарів (послуг) є узгодженою, коли покупець (довірена особа покупця) здійснили фактичну вибірку товарів з ТО на умовах даного договору та отримали документ, що визначений у пункті 3.2 Ціна товарів (послуг) відображається в чеку та/або спеціальній відомості, та підтверджується видатковими накладними та/або актами приймання-передачі.

У пункті (розділі) 4.2 договору сторони погодили ціну товарів (послуг) та умови оплати при використанні товарної одиниці обігу.

Так, відповідно до підпункту 4.2.1 пункту 4.2 договору ціна товарів (послуг) визначається сторонами в день виписки рахунку та підтверджується рахунком та/або видатковою накладною, якщо інший порядок формування ціни товарів (послуг) не передбачений в окремих додатках (додатковою угодою) до цього договору. В ціну товару включено податок на додану вартість. Якщо протягом 1 (одного) календарного року з моменту здійснення оплати покупець не вибере оплачені товари (послуги), то постачальник має право поставити залишок товарів за ціною постачальника, визначеного в односторонньому порядку останнім.

Згідно з пунктом 4.2.2 пункту 4.2 договору оплата товарів здійснюється покупцем на підставі виписаних постачальником рахунків, де вказується конкретний асортимент, кількість та ціна товарів. Оплата рахунку здійснюється покупцем у повному розмірі вартості товарів, вказаних у рахунку, і є підтвердженням згоди покупця на отримання відповідної кількості та асортименту товарів за вказаною ціною.

Підпунктом 4.2.3 пункту 4.2 договору передбачено, що розрахунки за товари здійснюються покупцем періодично на умовах 100 % попередньої оплати вартості товарів шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 1 (одного) календарного дня з моменту виписки рахунка. Моментом виписки рахунка вважається дата датування рахунка.

За змістом підпункту 5.3.1 пункту 5.3 договору постачальник зобов`язаний поставити товар покупцю на умовах, передбачених цим договором.

Відповідно до пунктів 12.1, 12.2 договору договір набирає силу з моменту його підписання сторонами та діє протягом 1 року, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за ним. У випадку, коли жодна зі сторін протягом одного місяця до закінчення строку дії договору не заявила про намір його розірвати та продовжує надалі виконувати його умови, договір вважається таким, що діє на кожен наступний рік на умовах, передбачених цим договором.

Згідно з пунктами 13.1, 13.2 договору сторони за взаємною згодою мають право змінити умови цього договору в порядку, передбаченому цим договором. Всі зміни, доповнення, додаткові угоди та додатки, пролонгація або дострокове розірвання цього договору вчиняються за взаємною згодою сторін у письмовому вигляді, крім випадків, передбачених цим договором, та підписуються уповноваженими представниками сторін. Всі вище перераховані документи до цього договору становлять його невід`ємну частину. Постачальник має право ініціювати внесення змін до умов цього договору, попередивши про це покупця за 20 календарних днів. У випадку відсутності письмових заперечень покупця, після закінчення вищевказаного строку, зміни вважаються прийнятими покупцем.

Відповідно до пункту 14.3 договору покупець має право передавати свої права і зобов`язання за цим договором третій стороні без письмової згоди постачальника.

Судами попередніх інстанцій також установлено, що ТОВ "Вест Кард" виставив ТОВ "Афес Ресурс" для оплати такі рахунки-фактури:

- від 27.07.2021 № 10847, у якому визначено товар: бензин автомобільний А-95-Євро5-Е5, кількістю 5000 л за ціною за одиницю 29,64 грн, на загальну суму 148 200,00 грн із ПДВ;

- від 30.08.2021 № 11001, у якому визначено товар: бензин автомобільний А-95-Євро5-Е5, кількістю 95 000 л за ціною за одиницю 28,50 грн, на загальну суму 2 707 500,00 грн із ПДВ;

- від 16.12.2021 № 7184, у якому визначено товар: бензин автомобільний А-95-Євро5-Е5, кількістю 59 000 л за ціною за одиницю 28,78 грн, на загальну суму 1 698 020,00 грн з ПДВ.

У свою чергу в липні - грудні 2021 року ТОВ "Афес Ресурс" здійснило на користь ТОВ "Вест Кард" попередню оплату товару на загальну суму 4 553 720,00 грн, що підтверджується платіжними інструкціями від 27.07.2021 № 165 на суму 148 200,00 грн, від 30.08.2021 № 8 на суму 2 707 500,00 грн та від 16.12.2021 № 175 на суму 1 698 020,00 грн.

Згідно з відомостями електронної системи обліку пального ТОВ "Вест Кард" передало у власність ТОВ "АС Ресурс" загалом 159 000 л пального: 02.08.2021 - 5000 л, 30.08.2024 - 95 000 л, 16.12.2021 - 59 000 л.

Судами установлено, що з 02.08.2021 залишок пального покупця обчислювався в літрах (розділ 4.2 договору), а з 10.03.2022 ТОВ "Вест Кард" здійснило переведення обліку пального в гривневий еквівалент (розділ 4.1 договору).

Як доводить позивач, уклавши з ТОВ "Вест Кард" договір та закупивши сукупно 159 000 л бензину автомобільного А-95-Євро5-Е5 на відповідному ID рахунку, позивач розраховував отриману кількість бензину реалізувати шляхом її продажу третім особам, що відповідає умовам пункту 2.3 договору.

Так, за результатами відкритих торгів ТОВ "Афес Ресурс" як постачальник і ДУ "ЦОП МВС України" як покупець уклали договори про закупівлю за державні кошти пального, а саме:

1) договір про закупівлю за державні кошти пального від 20.07.2021 № 240 (далі - договір від 20.07.2021 № 240), за умовами пунктів 1.1, 1.2, 3.1, 10.1 якого постачальник передає у власність покупця нафту і дистилятори за ДК 021/2015-09130000-9 (бензин А-95 в смарт-картках) у кількості 100 000 л, а покупець приймає та оплачує його вартість. Постачальник зобов`язується зарахувати у власній системі обліку пального на особистий рахунок покупця поставлене йому пальне в обсязі та марки згідно з пунктом 1.1 договору та передати покупцю смарт-картки на товар у кількості 80 шт; заправляти пальним транспортні засоби покупця шляхом використання смарт-карт у власній роздрібній мережі автозаправних станцій або автозаправних станцій партнерів постачальника, у яких діють смарт-картки. Загальна ціна договору становить 3 198 000,00 грн, у тому числі ПДВ - 533 000,00 грн. Договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та діє до 31.12.2021, а в частині розрахунків та зберігання пального постачальником - до повного їх виконання сторонами;

2) договір про закупівлю за державні кошти пального від 08.12.2021 № 483 (далі - договір від 08.12.2021 № 483), за умовами пунктів 1.1, 1.2, 3.1, 10.1 якого постачальник передає у власність покупця нафту і дистилятори за ДК 021/2015-09130000-9 (бензин А-95 в смарт-картках) у кількості 59 000 л, а покупець приймає та оплачує його вартість. Постачальник зобов`язується зарахувати у власній системі обліку пального на особистий рахунок покупця поставлене йому пальне в обсязі та марки згідно з пунктом 1.1 договору та передати покупцю смарт-картки на товар у кількості 80 шт, заправляти пальним транспортні засоби покупця шляхом використання смарт-карт у власній роздрібній мережі автозаправних станцій або автозаправних станцій партнерів постачальника, у яких діють смарт-картки. Загальна ціна договору становить 1 964 700,00 грн, у тому числі ПДВ 327 450,00 грн. Договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та діє до 31.12.2021, а в частині розрахунків та зберігання пального постачальником - до повного їх виконання сторонами.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.05.2024 у справі № 910/1389/23, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.07.2024, позовні вимоги ДУ "ЦОП МВС України" про зобов`язання ТОВ "Афес Ресурс" виконати умови договорів про закупівлю за державні кошти пального задоволено в повному обсязі; зобов`язано ТОВ "Афес Ресурс" зарахувати в електронній системі обліку пального на особистий рахунок ДУ "ЦОП МВС України" пальне бензин А-95 в кількості: 5000 л згідно з договором від 20.07.2021 № 240 та 30 858,71 л згідно з договором від 08.12.2021 № 483.

Позивач доводить, що внаслідок неналежного виконання ТОВ "Вест Кард" умов договору, що проявилось у безпідставній зміні ТОВ "Вест Кард" системи обліку пального з 10.03.2022, позивачем втрачено майно, а саме пальне бензин А-95 у кількості 35 858,71 л, а тому розмір збитків, завданих ТОВ "АС Ресурс" за період із 10.03.2022 по 01.01.2024, становить 2 151 164,01 грн, які є еквівалентом вартості 35 858,71 л бензину А-95 за ціною 59,99 грн за 1 л, що є ринковою вартістю товару на момент звернення до суду з позовом у цій справі.

Обґрунтовуючи факт та розрахунок збитків, позивач означає лише період із 10.03.2022, коли відповідачем вчинені дії щодо односторонньої зміни одиниці обліку пального бензину А-95 із товарної на грошову, чим останній допустив неналежне виконання своїх зобов`язань за договором та завдав реальних майнових збитків ТОВ "АС Ресурс" через втрату відповідної кількості закупленого товару.

Відкритими даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб -підприємців та громадських формувань підтверджено, що ТОВ "Афес Ресурс" змінило назву на ТОВ "АС Ресурс".

3. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

3.1. Справа розглядалася судами неодноразово.

3.2. За наслідками нового розгляду справи рішенням Господарського суду Волинської області від 02.09.2025 (суддя Гарбар І. О.), залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 30.12.2025 (Маціщук А. В. - головуючий, судді: Василишин А. Р., Філіпова Т. Л.) позов задоволено, вирішено стягнути з ТОВ "Вест Кард" на користь позивача збитки в розмірі 2 151 164,01 грн, а також 122 616,42 грн витрат зі сплати судового збору (в тому числі за подання позовної заяви до Господарського суду Волинської області в розмірі 32 267,46 грн, апеляційної скарги до Північно-західного апеляційного господарського суду в розмірі 38 720,96 грн та касаційної скарги до Верховного Суду в розмірі 51 628,00 грн).

3.3. Так, за результатом нового розгляду справи суд першої інстанції, із висновками якого погодився апеляційний господарський суд, задовольнив позовну вимогу про стягнення збитків та виснував, що саме неналежне виконання постачальником ТОВ "Вест Кард" умов господарського зобов`язання перед позивачем за договором, яке проявилося в односторонній, безпідставній, усупереч умовам договору зміні товарної одиниці обліку пального з 10.03.2022, що призвело до видачі пального за вищими цінами, ніж ті, які були погоджені у рахунках-фактурах, що зумовило зменшення отриманої кількості пального, тобто ТОВ "АС Ресурс" об`єктивно не змогло використати оплачений товар - бензин А-95 у кількості 159 000 л. Суди зазначили, що не існує інших умов та причин, окрім дій відповідача, що призвели до збитків.

4. Короткий зміст касаційної скарги і заперечень на неї

4.1. Не погоджуючись із рішенням Господарського суду Волинської області від 02.09.2025 та постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 30.12.2025 у справі № 910/9566/24, відповідач звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить зазначені рішення та постанову скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

4.2. Скаржник наголошує на наявності підстав касаційного оскарження рішення та постанови, визначених пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

4.3. Так, на обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник наголошує, що судами першої та апеляційної інстанцій застосовано:

положення статей 13, 14, частини третьої статті 46, частини другої статті 237 ГПК України, частин першої, п`ятої статті 269 ГПК України (щодо зміни підстав позову) без врахування висновків щодо застосування цих норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 06.12.2018 у справі № 902/1592/15, від 18.03.2019 у справі № 908/1163/17, від 18.03.2019 у справі № 908/1165/17, від 05.06.2019 у справі № 909/452/18, від 13.11.2020 у справі № 904/920/19, від 26.01.2021 у справі № 923/722/19, від 26.09.2023 у справі № 910/2392/22, від 07.11.2023 у справі № 909/869/22;

положення статей 22, 611, 623 ЦК України (у контексті стягнення збитків та їх складових елементів) без врахування висновків Верховного Суду, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.01.2022 у справі № 904/1448/20 та в постановах Верховного Суду від 28.07.2022 у справі № 911/51/21, від 06.06.2023 у справі № 911/682/21, від 25.01.2024 у справі № 910/899/23, від 26.03.2024 у справі № 916/1577/19, від 25.10.2024 у справі № 915/546/21, від 14.11.2024 у справі № 910/17582/23, від 27.05.2021 у справі № 761/12945/19, від 10.09.2024 у справі № 910/21221/21, від 10.03.2020 у справі № 908/3209/16, від 01.02.2022 у справі № 910/12472/18;

положень статті 334 ЦК України без врахування висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 08.09.2021 у справі № 913/690/20;

положення статей 79, 86 ГПК України без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 16.02.2021 у справі № 927/645/19, від 31.03.2021 у справі № 923/875/19, від 28.01.2025 у справі № 910/1052/23, від 11.03.2025 у справі № 904/62/19, від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, від 18.10.2022 у справі № 916/2519/21, від 31.03.2021 у справі № 923/875/19, від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21, від 20.01.2022 у справі № 916/2869/19;

положення статті 75 ГПК України без урахування правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 16.04.2024 у справі № 921/186/23, від 30.01.2024 у справі № 916/542/18, від 03.11.2020 у справі № 909/948/18, від 24.05.2018 у справі № 922/2391/16, від 05.09.2023 у справі № 910/8641/21, від 16.05.2023 у справі № 910/17367/20;

положення статей 2, 7, 13 ГПК України без урахування правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 23.09.2020 у справі № 907/555/14.

4.4. На обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник наголошує на відсутності правового висновку Верховного Суду щодо застосування положень статей 22, 623 ЦК України з урахуванням положень статей 629, 662, частини першої статті 670, частини другої статті 693 ЦК України стосовно належного способу захисту покупця, а саме можливості стягнення з постачальника збитків у виді вартості непоставленого товару при відсутності факту поставки товару та чинного договору поставки.

4.5. На обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України скаржник вказує, що судами першої та апеляційної інстанцій порушено норми процесуального права, зокрема, положення статей 2, 7, 13, 14, 46, 73, 74, частини четвертої статті 75, статей 76, 78, 79, 86, 104, 236- 238, частин першої, п`ятої статті 269, статті 316 ГПК України, порушено принцип рівності та змагальності сторін, принцип диспозитивності, адже суди відхилили та не дослідили докази, які мають значення для правильного вирішення справи, вийшли за межі заявлених позивачем підстав позову, встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, а також не врахували висновків Господарського суду міста Києва від 07.05.2024 у справі № 910/1389/23, які мають преюдиційне значення у цій справі та вказівок Верховного Суду, сформульованих у постанові від 15.04.2025 у справі № 910/9566/24.

4.6. У відзиві позивач просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення та постанову - без змін.

Крім цього, з посиланнями на положення частини першої статті 124 ГПК України відповідач повідомив, що попередній орієнтовний розрахунок суми витрат на правову (правничу) допомогу, які він планує понести у зв`язку з розглядом справи в суді касаційної інстанції, становить 20 000,00 грн. Докази понесення судових витрат будуть подані до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

5. Позиція Верховного Суду

5.1. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

5.2. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, касаційний господарський суд переглядає оскаржувані рішення та постанову в межах доводів та вимог касаційної скарги та виключно в межах позовних вимог про стягнення збитків у сумі 2 151 164,01 грн.

5.3. Відповідно до частини другої статті 22 ЦК збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

У частині першій статті 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Статтею 623 ЦК України передбачено, що боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

За змістом статті 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Визначення поняття збитків наведене також у частині другій статті 224 ГК України, відповідно до якої під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Отже, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також у неодержаних кредитором доходах, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником.

Відповідно до частини першої статті 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.01.2022 у справі № 904/1448/20 вказано, що, вирішуючи питання щодо стягнення збитків, суд повинен встановити відповідний та повний склад правопорушень. Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, необхідна наявність повного складу правопорушення: 1) протиправної поведінки особи; 2) шкоди (збитків); 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; 4) вини особи, яка заподіяла збитки.

Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків.

Під шкодою слід розуміти, зокрема, зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Причинний зв`язок, як елемент складу цивільного правопорушення, виражає зв`язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. Також деліктна відповідальність за загальним правилом настає за наявності вини заподіювача шкоди. У разі відсутності хоча б одного з елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не настає.

Відшкодування збитків є однією з форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою наведеної статті визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

При цьому, як зазначалося вище, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів як учасника певних суспільних відносин і яке виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.

Реальні збитки - це втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Отже, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права. Тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було би відновлення свого порушеного права особою. Крім того, такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 27.05.2021 у справі № 761/12945/19, від 10.09.2024 у справі № 910/21221/21.

У свою чергу, в постанові від 28.07.2022 у справі № 911/51/21 Верховний Суд виснував про те, що для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків за порушення договірних зобов`язань, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника та збитками кредитора, вина боржника. Відсутність хоча б одного із вказаних елементів, що утворюють склад правопорушення, не дає підстави кваліфікувати поведінку боржника як правопорушення та, відповідно, не може бути підставою застосування відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності. Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і збитками є обов`язковою умовою відповідальності. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв`язку. При цьому на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. Натомість вина боржника у порушенні зобов`язання презюмується та не підлягає доведенню кредитором, тобто саме відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Схожі за змістом правові висновки наведено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.06.2023 у справі № 911/682/21 (пункт 8.51), від 25.01.2024 у справі № 910/899/23 (пункти 6- 69), від 25.10.2024 у справі № 915/546/21 (пункти 89- 91, 96, 100) і від 14.11.2024 у справі № 910/17582/23 (пункти 78- 82) у спорах про відшкодування реальних збитків, завданих порушенням договірного зобов`язання.

Водночас у постанові Верховного Суду від 26.03.2024 у справі № 916/1577/19 зазначено, що тлумачення змісту положень частини другої статті 22 ЦК України, частини другої статті 224, статті 225 ГК України свідчить про те, що фактичну вартість реальних збитків можна виявити на основі оцінки прямих майнових втрат, завданих особі.

Звернувши увагу на вказані правові висновки щодо застосування норм статей 22, 623 ЦК України та статей 224, 225 ГК України, викладені у постановах від 11.01.2022 у справі № 904/1448/20, від 28.07.2022 у справі № 911/51/21, від 06.06.2023 у справі № 911/682/21, від 25.01.2024 у справі № 910/899/23, від 26.03.2024 у справі № 916/1577/19, від 14.11.2024 у справі № 910/17582/23, Верховний Суд постановою від 15.04.2025 направив цю справу № 910/9566/24 на новий розгляд. Зокрема, у вказаній постанові від 15.04.2025 у справі № 910/9566/24 суд касаційної інстанції акцентував увагу на тому, що, обмежившись посиланням на недоведеність понесення позивачем реальних збитків у сумі 2 151 164,01 грн, що в майбутньому мають бути використані ним для закупівлі 35 858,71 л пального з метою виконання рішення Господарського суду міста Києва від 07.05.2024 у справі № 910/1389/23, суди помилково не врахували того, що в розумінні пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є не лише втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, але й витрати, які особа мусить зробити в майбутньому для відновлення свого порушеного права.

Верховний Суд зазначив, що висновок судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для відшкодування збитків у повному обсязі суперечить як висновку судів про доведеність протиправної поведінки відповідача як контрагента за договором поставки від 10.06.2021, так і наведеним висновкам Верховного Суду щодо застосування положень статей 22, 623 ЦК України та статей 224, 225 ГК України.

Верховний Суд також виснував, що всупереч вимогам статей 86, 104, 269, 282 ГПК України суди першої та апеляційної інстанцій передчасно відхилили наявний у матеріалах справи висновок судової економічної експертизи від 01.05.2024 № 17/02/1-24 як безпідставний, обмежившись посиланням на надання такого висновку позивачем на обґрунтування наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та завданою шкодою, тоді як зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач надав експертний висновок передусім з метою доведення розміру завданих збитків, розрахованих виходячи з вартості недопоставленого пального в обсязі 35 858,71 л станом на 01.01.2024, тобто вже після неправомірного одностороннього переведення постачальником системи обліку пального з товарного в грошовий (гривневий) еквівалент (починаючи з 10.03.2022).

Так, як вбачається з оскаржених судових рішень, суди попередніх інстанцій на виконання вказівок Верховного Суду, викладених у постанові від 15.04.2025 у справі № 910/9566/24, встановили, що укладений між ТОВ "Вест Кард" і ТОВ "Афес Ресурс" договір поставки партіями з використанням паливних карток від 10.06.2021 № 040412-10/06/21-ПК2587 є змішаним договором та містить елементи, зокрема, договору поставки та договору зберігання.

До того ж умовами договору визначено дві одиниці обліку - грошова та товарна.

Суди також чітко з`ясували, що позивачем виставлено такі рахунки-фактури на оплату: від 27.07.2021 № 10847, в якому визначено товар: бензин автомобільний А-95-Євро5-Е5, кількістю 5000 л, ціною за одиницю 29,64 грн, на загальну суму 148 200,00 грн із ПДВ; від 30.08.2021 № 11001, в якому визначено товар: бензин автомобільний А-95-Євро5-Е5, кількістю 95000 л, ціною за одиницю 28,50 грн, на загальну суму 2 707 500,00 грн із ПДВ; від 16.12.2021 № 7184, в якому визначено товар: бензин автомобільний А-95-Євро5-Е5, кількістю 59000 л, ціною за одиницю 28,78 грн, на загальну суму 1 698 020,00 грн з ПДВ.

У свою чергу, виставлені відповідачем рахунки-фактури позивач оплатив повністю шляхом попередньої оплати на загальну суму 4 553 720,00 грн, що підтверджується платіжними інструкціями: від 27.07.2021 № 165 на суму 148 200,00 грн; від 30.08.2021 № 8 на суму 2 707 500,00 грн; від 16.12.2021 № 175 на суму 1 698 020 грн.

Ураховуючи наведене, суди попередніх інстанцій виснували, що сторони із самого початку спірних договірних правовідносин для визначення (формування) ціни товарів (послуг) та умов оплати сторони погодили і використовували саме товарну одиницю обліку (в літрах), яка вказана у відповідних рахунках, у яких зазначено конкретний асортимент, кількість та ціну.

При цьому суди встановили, що з 02.08.2021 залишок пального покупця обчислювався з використанням товарної одиниці обліку в літрах, а з 10.03.2022 постачальником здійснено переведення обліку пального в гривневий еквівалент, тобто з використанням грошової одиниці обліку.

Іншими словами, відповідач у порушення умов договору та взятих на себе зобов`язань змінив одиницю обліку з літрів на гривні, що призвело до видачі пального за вищими цінами, ніж ті, які були погоджені у рахунках-фактурах, що, відповідно, зумовило зменшення фактично отриманої позивачем кількості пального.

Суди установили, що переведення 10.03.2022 залишку незаправленого пального (бензин А-95) в особистому кабінеті покупця та довіреної особи покупця ДУ "ЦОП МВС України" за ID рахунком "МВД #164840027" на вебсайті ТОВ "Вест Кард" з літрів у гривні та подальша заправка транспортних засобів покупця за цінами, встановленими на ТО на дату відповідної заправки, які перевищують договірну ціну, спричинило зменшення кількості придбаного та оплаченого позивачем пального згідно з умовами пункту 4.2 договору для ДУ "ЦОП МВС України" станом на 01.01.2024 загалом на 35 858,71 л.

Відповідно до аналітичних даних особистого кабінету позивача за покупцем (довіреною особою) ДУ "ЦОП МВС України" за період із 20.07.2021 по 01.01.2024 заправлено пального (бензин А-95) на ТО за паливними картками у кількості 74 969,54 л - станом на кінець дня 10.03.2022 за період із 20.07.2021 по 10.03.2022 включно, а за період із 20.07.2021 по 01.01.2024 заправлено пального (бензин А-95) у кількості 123 141,29 л (74 969,54 л + 48 171,75 л) - станом на кінець дня 01.01.2024.

За результатами неналежного виконання відповідачем умов договору, що проявилось у безпідставній зміні одиниці обліку пального з 10.03.2022, позивачем втрачено майно, а саме пальне бензин А-95 у кількості 35 858,71 л, через що виник майновий спір із ДУ "ЦОП МВС України", обґрунтований неналежним виконанням позивачем умов похідних договорів від 20.07.2021 № 240 та від 08.12.2021 № 483.

Так, судами попередніх інстанцій установлено, що за наслідками розгляду Господарським судом міста Києва справи № 910/1389/23 за позовом ДУ "ЦОП МВС України" до ТОВ "Афес Ресурс", за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ТОВ "Вест Кард", рішенням місцевого господарського суду від 07.05.2024, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.07.2024, позовні вимоги задоволено в повному обсязі та зобов`язано ТОВ "Афес Ресурс" зарахувати на особистий рахунок ДУ "ЦОП МВС України" в електронній системі пального пальне (бензин А-95) загальною кількістю 35 858,71 л (5000 л за договором від 20.07.2021 № 240 та 30 858,71 л за договором від 08.12.2021 № 483).

Під час вирішення Господарським судом міста Києва справи № 910/1389/23 встановлено, що ДУ "ЦОП МВС України" виявлено факт безпідставного перерахування в роздрібній мережі АЗК партнера постачальника (АЗК "WOG") пального з обсягів (кількості) та марки на залишок грошових коштів, внаслідок чого відповідні заправлення пальним відбувалися за збільшеними цінами за одиницю товару (пального).

Суди встановили, що згідно з даними господарських операцій, проведених між ТОВ "АС Ресурс" та ТОВ "Вест Кард" за спірним договором, відомостями особистого кабінету обліку пального та обставинами, установленими із висновку судової економічної експертизи від 01.05.2024 № 17/02/1-24, постачальник у порушення умов договору (пунктів 1.22, 2.1, 2.2, 3.1, 3.2, 4.2.1, 4.2.2, 4.2.3, 5.3.1, 5.3.3, 9.1, 9.8, 9.9) вчинив дії щодо односторонньої зміни одиниці обліку пального бензину А-95 з товарної на грошову, чим допустив неналежне виконання зобов`язань за договором, що призвело до втрати відповідної кількості закупленого товару, відповідно, завдало майнових збитків ТОВ "АС Ресурс" у виді витрат, які особа мусить зробити в майбутньому для відновлення свого порушеного права, а саме витрат, необхідних для повторного (додаткового) придбання товару з метою виконання зобов`язання перед ДУ "ЦОП МВС".

Таким чином, у цій справі господарські суди попередніх інстанцій, врахувавши вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції від 15.04.2025 у цій cправі № 910/9566/24, та відповідну судову практику щодо застосування положень статей 22, 623 ЦК України, статей 224, 225 ГК України, виснували про наявність повного складу правопорушення, зокрема, що є підтвердженою протиправна поведінка відповідача, яка проявилася в порушенні постачальником умов договору та взятих на себе зобов`язань шляхом односторонньої зміни одиниці обліку з 10.03.2022, що призвело до перерахунку залишку товару (пального), які рахувалися за позивачем в товарній одиниці обліку, в грошову одиницю обліку (гривню), тобто подальшого використання товару з визначенням його ціни, яка фактично є більшою, ніж попередньо узгоджена сторонами.

При цьому суди врахували, що відповідно до пункту 2.3 договору товари (послуги) згідно з цим договором постачаються покупцю для подальшого перепродажу третім особам, а також для виробничого споживання покупцем. Тобто позивач внаслідок протиправної поведінки відповідача не зміг використати пальне у достатній кількості, на яку він розраховував, уклавши договір. Неможливість використання позивачем достатньої кількості пального, яка була попередньо узгоджена сторонами, за висновками судів попередніх інстанцій, перебуває у причинно-наслідковому зв`язку та є наслідком протиправної поведінки відповідача.

Суди акцентували, що витрати, які позивач мусить зробити для відновлення свого порушеного права у цьому спорі, є реальними збитками, які полягають як у втраченому майні, так і у додаткових витратах, які слід провести у майбутньому.

Стосовно розміру збитків суди зауважили, що позивачем заявлено вимоги про стягнення збитків у виді вартості непереданого (недопоставленого) пального (бензин А-95) в тій кількості, яку позивач мав би передати третій особі на виконання договорів від 20.07.2021 № 240, від 08.12.2021 № 483 та на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 07.05.2024 у справі № 910/1389/23, яким встановлено обов`язок ТОВ "Афес Ресурс" передати ДУ "ЦОП МВС України" 35 858,71 л бензину.

Крім цього, врахувавши вказівки, що сформульовані у постанові суду касаційної інстанції від 15.04.2025 у цій cправі № 910/9566/24, суди попередніх інстанцій зазначили, що на підтвердження розміру збитків позивач надав суду висновок експерта.

Так, судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що на замовлення позивача за зверненням від 14.02.2024 та відповідно до договору від 17.02.2024 виконана судова економічна експертиза, і висновком експерта від 01.05.2024 № 17/02/1-24 за результатами дослідження документально підтверджено первинними й обліковими документами господарські операції ТОВ "Афес Ресурс" із придбання пального (паливних карток) у ТОВ "Вест Кард" на виконання умов договору за період із 10.06.2021 по 01.12.2023 на загальну суму 7 424 489,14 грн, у тому числі підтверджено оплату ТОВ "Афес Ресурс" на рахунок ТОВ "Вест Кард" грошових коштів у сумі 4 553 720,00 грн за придбання бензину А-95 (паливних карток) у кількості 159 000 л за договором для продажу ДУ "ЦОП МВС України" на виконання договорів від 20.07.2021 № 240 та від 08.12.2021 № 483.

Судовий експерт за результатами дослідження звернув увагу на те, що залишок незаправленого ДУ "ЦОП МВС України" пального (бензин А-95) за паливними картками, придбаними у позивача станом на кінець дня 10.03.2022, становить 84 030,46 л, а станом на кінець дня 01.01.2024 - 35 858,71 л.

Суди зауважили, що першочергово замовлення судової експертизи виконане для подання результатів цієї експертизи під час розгляду Господарським судом міста Києва справи № 910/1389/23, проте остання була виготовлена й отримана вже після проголошення судового рішення судом і під час розгляду справи № 910/1389/23 до суду не подавалася й ним не оцінювалася. Разом із тим суди попередніх інстанцій наголосили, що чинне процесуальне законодавство не встановлює заборону щодо можливості використання під час розгляду справи доказів, отриманих в межах інших проваджень. Достовірність і достатність таких доказів оцінюється судом з урахуванням обставин конкретної справи.

Таким чином, суди попередніх інстанцій виснували, що висновок експерта є належним і допустим доказом у цій справі з урахуванням предмета позову і спірних правовідносин, оскільки зі змісту позовної заяви вбачається надання позивачем висновку судової економічної експертизи від 01.05.2024 № 17/02/1-24 передусім з метою доведення розміру завданих збитків, розрахованих з огляду на варість недопоставленого пального в обсязі 35 858,71 л станом на 01.01.2024, тобто вже після неправомірного одностороннього переведення постачальником системи обліку пального з товарного в грошовий (гривневий) еквівалент (починаючи з 10.03.2022).

Суди попередніх інстанцій зауважили, що висновок судової економічної експертизи від 01.05.2024 № 17/02/1-24 не містить будь-яких порушень норм законодавства та методології при його складенні, відповідає нормам статті 98 ГПК України. При цьому експерт, який виконував дослідження, що оформлено висновком, обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Тому суди попередніх інстанцій вказали, що висновок експертизи є належним та допустимим доказом у справі, який узгоджується з іншими долученими до справи доказами як окремо, так і у їх сукупності та підтверджує як розмір збитків, так і причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача і завданими втратами.

При цьому суди врахували, що згідно з відкритими даними щодо вартості пального у мережі АЗК "WOG" вартість бензину А-95 у розмірі 59,99 грн/л була незмінною з травня по жовтень 2024 року, тобто упродовж часу подачі позову, що підтверджується даними вебсайту "auto.ria.com/uk/toplivo/wog".

Тому, заявлений позивачем розмір збитків 2 151 161,01 грн (35 858,71 л х 59,99 грн/л) є арифметично правильним.

Таким чином, з огляду на підстави для направлення справи № 910/9566/24 на новий розгляд, суди встановили ключові обставини, на які звертав увагу Верховний Суд у постанові від 15.04.2025. Отже, колегія суддів не убачає підстав вважати, що судами в цій частині не дотримано приписів статті 316 ГПК України щодо обов`язковості вказівок Верховного Суду.

Як слідує із оскаржуваних рішень, суди здійснили аналіз вказаних вище висновків Верховного Суду, оцінили подані сторонами докази, у тому числі висновок судової економічної експертизи від 01.05.2024 № 17/02/1-24.

Одним із ключових мотивів задоволення позовних вимог став той факт, що позивач довів наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення. Тобто, суди встановили наявність обов`язкових умов для притягнення відповідача до відповідальності у виді відшкодування збитків у розумінні приписів цивільного законодавства.

Такий висновок судів обґрунтований у контексті як доводів позивача, так і доводів відповідача, а також оцінки доказів, на які вони посилалися. Водночас жодних правових підстав на спростування цих висновків скаржник не наводить, натомість всі його доводи зводяться до необхідності переоцінки доказів, на підставі яких суди задовольнили позовні вимоги про стягнення 2 151 164,01 грн збитків.

Водночас Суд звертає увагу на те, що суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.09.2020 у справі № 908/1795/19).

Суд акцентує увагу на тому, що, переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", а не "факту", отже, відповідно до статті 300 ГПК України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.

Колегія суддів зауважує, що оскільки суди попередніх інстанцій встановили наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення та відсутність доказів того, що суди не надали оцінку доказам, які дійсно впливають на такий висновок, Верховний Суд не убачає підстав вважати, що суди допустили неправильне застосування норм матеріального права. Без доведення вказаних обставин інші доводи скарги не є такими, що можуть бути підставою для скасування оскаржених рішень.

У свою чергу, загальне посилання скаржника на те, що судами не враховано висновки щодо застосування положень статей 22, 611, 623 ЦК України, статей 224, 225 ГК України, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.01.2022 у справі № 904/1448/20 та постановах Верховного Суду від 28.07.2022 у справі № 911/51/21, від 06.06.2023 у справі № 911/682/21, від 25.01.2024 у справі № 910/899/23, від 26.03.2024 у справі № 916/1577/19, від 25.10.2024 у справі № 915/546/21, від 14.11.2024 у справі № 910/17582/23, від 27.05.2021 у справі № 761/12945/19, від 10.09.2024 у справі № 910/21221/21, від 10.03.2020 у справі № 908/3209/16, від 01.02.2022 у справі № 910/12472/18, також не підтверджує необхідності скасування рішень судів попередніх інстанцій. Відповідне посилання не містить тверджень, у чому саме полягає неправильне застосування відповідних висновків і яким чином рішення не узгоджуються із цими постановами. Більше того, судами враховано деякі з цих висновків Верховного Суду, а також інші висновки Верховного Суду щодо застосування вказаних норм матеріального права, зокрема, і ті, на які звертав увагу суд касаційної інстанції направляючи цю справу на новий розгляд.

Аналогічно, обґрунтовуючи касаційну скаргу посиланнями на неврахування судами попередніх інстанцій при вирішенні цієї справи правових висновків щодо застосування положень статей 2, 7, 13, 79, 86 ГПК України, викладених у постановах від 16.02.2021 у справі № 927/645/19, від 31.03.2021 у справі № 923/875/19, від 28.01.2025 у справі № 910/1052/23, від 11.03.2025 у справі № 904/62/19, від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, від 18.10.2022 у справі № 916/2519/21, від 31.03.2021 у справі № 923/875/19, від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21, від 20.01.2022 у справі № 916/2869/19 та від 23.09.2020 у справі № 907/555/14, скаржник посилається лише на узагальнені висновки щодо вірогідності доказів, їх належності та допустимості, а також стандартів доказування та дотримання засад змагальності й рівності сторін, диспозитивності судочинства, щодо підстав для тлумачення правочину, без обґрунтування, у чому полягає подібність правовідносин у цих справах, з правовідносинами у справі, що розглядається, а також обставин застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права всупереч цим висновкам Верховного Суду.

Безпідставним є також посилання в касаційній скарзі на незастосування апеляційним судом правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 08.09.2021 у справі № 913/690/20, оскільки ця справа містить інші встановлені обставини, інший предмет спору (про визнання недійсним договору поставки від 19.12.2017 № 10), а також нормативно-правове регулювання правовідносин, тобто правовідносини у ній не є подібними з правовідносинами у справі, що переглядається.

Не можуть бути враховані й доводи скаржника про те, що господарські суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, неправильно застосували приписи статті 75 ГПК України та не врахували висновків щодо застосування цієї норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 16.04.2024 у справі № 921/186/23, від 30.01.2024 у справі № 916/542/18, від 03.11.2020 у справі № 909/948/18, від 24.05.2018 у справі № 922/2391/16, від 05.09.2023 у справі № 910/8641/21, від 16.05.2023 у справі № 910/17367/20, оскільки в кожній із наведених справ Верховний Суд сформував висновки на підставі конкретних обставин, які встановлювалися господарськими судами під час дослідження питання щодо наявності або відсутності підстав для застосування приписів статті 75 ГПК України.

Верховний Суд виходить із того, що неврахуванням висновку Верховного Суду є саме неврахування висновку щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

Суд звертає увагу на те, що посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних у матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судом апеляційної інстанції у цій справі норм права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

Висновки у зазначених скаржником справах та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними. У кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. Скаржником не доведено, що рішення судів попередніх інстанцій суперечать висновкам Верховного Суду.

Водночас варто звернути увагу на те, що під час розгляду справи судами попередніх інстанцій враховано обставини, встановлені у рішенні Господарського суду міста Києва від 07.05.2024 у справі № 910/1389/23. При цьому преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Також не можуть бути прийняті доводи касаційної скарги про порушення судами норм процесуального права положення частини третьої статті 46, частини другої статті 237 ГПК України, частин першої, п`ятої статті 269 ГПК України із посиланнями на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 06.12.2018 у справі № 902/1592/15, від 18.03.2019 у справі № 908/1163/17, від 18.03.2019 у справі № 908/1165/17, від 05.06.2019 у справі № 909/452/18, від 13.11.2020 у справі № 904/920/19, від 26.01.2021 у справі № 923/722/19, від 26.09.2023 у справі № 910/2392/22, від 07.11.2023 у справі № 909/869/22, адже під час розгляду справи у судах попередніх інстанцій відповідачем такі доводи не заявлялися, суди попередніх інстанцій положення, зокрема, частини третьої статті 46 ГПК України не застосували, а у суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

З урахуванням встановлених фактичних обставин у справі доводи скаржника про неправильне застосування судами попередніх інстанцій наведених норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими, отже, підстава касаційного оскарження судових рішень, передбачена пунктами 1, 4 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження під час розгляду справи.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, що стосуються процесу доказування, оцінки доказів судом, фактично спрямовані на спонукання Суду до необхідності переоцінки поданих сторонами доказів і встановлення нових обставин справи, проте відповідно до норм статті 300 ГПК України зазначене виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Крім цього, варто звернути увагу на те, що пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Зміст наведеної норми права свідчить про те, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.

Отже, умовами касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень із зазначеної підстави є: 1) відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин; 2) відсутність такого висновку саме у подібних правовідносинах.

При касаційному оскарженні судових рішень із підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема, зазначення норми права, щодо якої відсутній висновок про її застосування, із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.

Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.08.2022 у справі № 908/2287/17 та постановах Верховного Суду від 04.02.2025 у справі № 909/996/22, від 10.12.2024 у справі № 904/5475/23, від 08.08.2024 у справі № 906/446/23, від 08.08.2024 у справі № 906/497/23.

Водночас у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 04.02.2025 у справі № 909/996/22, від 08.08.2024 у справі № 906/446/23, від 08.08.2024 у справі № 906/497/23, від 19.03.2024 у справі № 910/6141/22, від 12.09.2023 у справі № 916/1828/22, від 30.05.2023 у справі № 918/707/22.

Колегія суддів звертає увагу на те, що правові висновки суду, у тому числі касаційної інстанції, формулюються з огляду на конкретні обставини справи. Тобто на відміну від повноважень законодавчої влади до повноважень суду не належить формулювання абстрактних правил поведінки для всіх життєвих ситуацій, які підпадають під дію певних норм права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц).

Формування Верховним Судом висновку має стосуватися спірних конкретних правовідносин, ураховуючи положення чинного законодавства та встановлені судами під час розгляду справи обставини. При цьому формування правового висновку не може здійснюватися поза визначеними статтею 300 ГПК України межами розгляду справи судом касаційної інстанції.

Натомість у касаційній скарзі (пункт 4.4 цієї постанови) скаржник наголошує на відсутності правового висновку Верховного Суду щодо застосування положень статей 22, 623 ЦК України, з урахуванням положень статей 629, 662, частини першої статті 670, частини другої статті 693 ЦК України щодо належного способу захисту покупця, а саме можливості стягнення з постачальника збитків у виді вартості непоставленого товару при відсутності факту поставки товару та чинного договору поставки.

Дослідивши вказані доводи, Верховний Суд зазначає, що обставини, які стали підставами для відкриття касаційного провадження відповідно до пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, у цьому випадку не можуть слугувати підставами для скасування оскаржуваних судових рішень господарських судів попередніх інстанцій, адже скаржник у касаційній скарзі не обґрунтував необхідності застосування зазначених ним норм права до спірних правовідносин, а лише наводить питання, які, на його думку, має вирішити суд касаційної інстанції під час перегляду оскаржуваних судових рішень. Касаційна скарга в наведеній частині за своїм змістом фактично є цитуванням норм права та зводиться до незгоди з наданою судами першої та апеляційної інстанцій оцінкою встановлених фактичних обставин справи, що не є можливим з огляду на визначені в статті 300 ГПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені обставини свідчать про відсутність у Верховного Суду підстав для формування висновку у цій справі щодо питання застосування наведених положень чинного законодавства.

При цьому посилання скаржника на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання про застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 4.4 цієї постанови) визнаються суто декларативними, необґрунтованими та відхиляються.

Колегія суддів також враховує, що відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, встановлення обставин справи є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Верховний Суд є судом права, а не факту, тому, діючи у межах повноважень та порядку, визначених статтею 300 ГПК України, він не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку (постанови Верховного Суду від 03.02.2020 у справі № 912/3192/18, від 12.11.2019 у справі № 911/3848/15, від 02.07.2019 у справі № 916/1004/18).

Саме лише прагнення скаржника здійснити перевірку обставин цієї справи з урахуванням його власних висновків не є підставою для зміни чи скасування оскаржуваних судових рішень.

Зважаючи на викладене, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, також не отримала підтвердження під час касаційного провадження.

Інші доводи касаційної скарги заявлені не в межах підстави касаційного оскарження, не спростовують вказаних вище обставин, а тому Верховний Суд не вбачає підстав для скасування оскаржених рішень із цих мотивів.

Зважаючи на викладене, оскільки доводи скаржника щодо неправильного застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права не знайшли підтвердження, колегія суддів не убачає підстав для скасування рішення та постанови у цій справі.

6. Висновки Верховного Суду

6.1. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

6.2. Згідно з положеннями статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

6.3. Враховуючи викладене, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення місцевого господарського суду та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

7. Розподіл судових витрат

7.1. З огляду на висновок Верховного Суду про залишення касаційної скарги без задоволення судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи в суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Вест Кард" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Волинської області від 02.09.2025 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 30.12.2025 у справі № 910/9566/24 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Волковицька

Судді С. К. Могил

О. В. Случ