ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" квітня 2026 р. м. Рівне Справа № 918/336/26

Господарський суд Рівненської області у складі судді Марач В.В., розглянувши у спрощеному позовному провадженні матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Люкс-Компані" (03180, м. Київ, просп. Берестейський, буд. 131, кв.3, )

до відповідача Приватного підприємства "Рівне Приват Плюс" (33027, м. Рівне, вул. Д. Галицького, буд. 25, )

про стягнення в сумі 316 068 грн. 62 коп..

без повідомлення (виклику) сторін

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Євро-Люкс-Компані" звернулось в Господарський суд Рівненської області з позовом до Приватного підприємства "Рівне Приват Плюс", в якому, посилаючись на порушення умов Договору поставки №595-НП від 14.04.2025 року, просить стягнути з останнього основний борг у сумі 300 000 грн. 00 коп., 0,05% річних у розмірі 134 грн. 38 коп., інфляційних втрат у розмірі 15 934 грн. 24 коп..

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 25.03.2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі. Вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідач відзиву на позов суду не надав, причини такої не подачі суд не повідомив.

Ухвала Господарського суду Рівненської області про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі від 25.03.2023 року доставлена Відповідачу в його Електронний кабінет, що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою про доставку електронного листа від 25.03.2026 року.

Таким чином суд вважає, що Відповідач про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, відтак, керуючись статтею 165 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відзиву відповідача за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши документи і матеріали, які подані учасниками справи, з`ясувавши обставини на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, безпосередньо дослідивши докази у справі, господарський суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. При цьому господарський суд керувався наступним.

14 квітня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Євро-Люкс-Компані", як Постачальником та Приватним підприємством "Рівне Приват Плюс", як Покупцем укладено Договір поставки №595-НП (далі Договір), за яким Постачальник зобов`язався поставити товар, а Покупець - прийняти та оплатити його. Факт укладення Договору та реквізити сторін підтверджуються матеріалами справи.

Відповідно до пункту 1.1 Договору Постачальник зобов`язується в порядку та на умовах, визначених Договором, поставити та передати у власність Покупця нафтопродукти, а Покупець зобов`язується прийняти і оплатити такий товар.

Відповідно до пункту 1.6 Договору Покупець зобов`язується прийняти та оплатити товар на підставі видаткових накладних.

Згідно пункту 4.7 Договору товар вважається переданим Постачальником і прийнятим Покупцем, зокрема по кількості - відповідно до товарно-транспортних або накладних документів.

Відповідно до пункту 4.16 Договору якщо поставка проведена без дотримання окремих даних замовлення, але сторонами підписані накладні документи на товар, така поставка вважається погодженою між сторонами та такою, що здійснена належним чином.

Відповідно до пункту 5.2 Договору Покупець здійснює повну оплату товару з моменту отримання рахунку-фактури шляхом безготівкового переказу грошових коштів на поточний рахунок Постачальника.

Відповідно до пункту 5.5 Договору днем здійснення платежу за Договором вважається день, у який сума, що підлягає сплаті, зараховується на банківський рахунок Постачальника.

Пункт 5.9 Договору передбачає, що у разі наявності у Покупця заборгованості перед Постачальником грошові кошти, отримані від Покупця, зараховуються насамперед у погашення наявної заборгованості.

22 квітня 2025 року Позивач виставив Відповідачу рахунок на оплату № 889 на дизельне паливо ДП-Л-Євро5-В0 у кількості 30 000 літрів за ціною 43 гривні 00 копійок з податком на додану вартість за один літр на загальну суму 1 290 000 гривень 00 копійок, у тому числі податок на додану вартість 215 000 гривень 00 копійок.

На виконання Договору Позивач фактично поставив Відповідачу вказаний товар, що підтверджується видатковою накладною № 933 від 23 квітня 2025 року та товарно- транспортною накладною на відпуск нафтопродуктів (нафти) №933 від 23.04.2025 року) щодо відвантаження дизельного пального на загальну суму 1 290 000 гривень 00 копійок.

Відповідач частково оплатив поставлений товар на суму 990 000 гривень 00 копійок. Залишок несплаченої вартості поставленого та прийнятого товару становить 300 000 гривень 00 копійок. Зазначене також узгоджується з актом звірки взаємних розрахунків станом на 19 вересня 2025 року, який відображає поставку на 1 290 000 гривень 00 копійок, оплату на 990 000 гривень 00 копійок і залишок боргу 300 000 гривень 00 копійок.

Як встановлено судом, станом на день подання позову Відповідач основний борг у розмірі 300 000 гривень 00 копійок не оплатив.

23 вересня 2025 року Позивач направив Відповідачу претензію про сплату заборгованості з вимогою оплатити протягом 20 днів. Відповідач претензію отримав, але заборгованість не оплатив, про що свідчить відсутність платежів та відповіді.

Згідно з частиною першою та пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Частиною першою статті 14 ЦК України передбачено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частини перша статті 627 ЦК України).

Частиною першою статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною другою статті 712 ЦК України передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 525 та частини першої статті 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відтак, позовні вимоги про стягнення з Відповідача 300 000,00 грн. основного боргу за Договором поставки №595-НП від 14.04.2025 року, є обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи та такими, що підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог про стягнення з Відповідача 15 934, 24 грн. інфляційних втрат за період з травня 2025 по лютий 2026 року, 0,05% річних у розмірі 134,38 грн. за період з 25.04.2025 по 18.03.2026 року, суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 525 Цивільного кодексу України встановлена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання.

Згідно частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачено обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 6.3 Договору встановлено, що за порушення оплати Товару, поставленого згідно кожної окремої видаткової накладної, Покупець на вимогу Постачальника зобов"язується сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 0,05 відсотка річних від простроченої суми боргу, згідно зі ст.625 Цивільного кодексу України.

Судом встановлено, що 15 934 грн. 24 коп. інфляційних втрат за період з травня 2025 по лютий 2026 року нараховані арифметично вірно.

Судом також встановлено, що 0,05% річних у розмірі 134, 38 грн. за період з 25.04.2025 по 18.03.2026 року нараховані Позивачем арифметично вірно.

Відтак, позовні вимоги про стягнення з Відповідача 15 934 грн. 24 коп. інфляційних втрат за період з травня 2025 по лютий 2026 року, 0,05% річних у розмірі 134 грн. 38 коп. за період з 25.04.2025 по 18.03.2026 року є обгрунтованими, підтвердженими матеріалами справи, та такими, що підлягають задоволенню.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

У відповідності до пункту 4 частини 2 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Поняття і види доказів викладені у статті 73 ГПК України, згідно якої доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 ГПК України).

Згідно зі статтею 78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищезазначене, та те, що Позивач довів належними та допустимими доказами факт не виконання Відповідачем зобов`язань за Договором поставки №595-НП від 14.04.2025 року, а Відповідач вказаного не спростував, позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Люкс-Компані" підлягає задоволенню.

На підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

Статтею 240 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення. Відповідно до цієї ж статті датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відтак датою ухвалення даного рішення є дата складення його повного тексту.

Керуючись статтями 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд-

УХВАЛИВ:

1. Позов задоволити.

2. Стягнути з Приватного підприємства "Рівне Приват Плюс" (33027, м. Рівне, вул. Д. Галицького, буд. 25, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Люкс-Компані" (03180, м. Київ, просп. Берестейський, буд. 131, кв.3, ) основний борг у сумі 300 000 грн. 00 коп., 0,05% річних у розмірі 134 грн. 38 коп., інфляційні втрати у розмірі 15 934 грн. 24 коп. та 4741 грн. 03 коп. судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається: http://rv.arbitr.gov.ua.

Суддя Марач В.В.