РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

07.04.2026Справа № 910/11554/25
За позовом керівника Гайсинської окружної прокуратури Вінницької області в інтересах держави в особі Ладижинської міської ради Вінницької області

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР ГАЗ РЕСУРС»,

2) Комунального підприємства «Ладижинський комбінат комунальних підприємств» Ладижинської міської ради

про визнання недійсними додаткових угод та стягнення безпідставно отриманих коштів у розмірі 13 323, 72 грн

Суддя Карабань Я.А.

Секретар судових засідань Дубина Т.М.

представники учасників справи:

від прокуратури: Алфьорова А.П.;

від позивача: не з`явився;

від відповідача-1: Шевчук І.В.;

від відповідача-2: не з`явився;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Керівник Гайсинської окружної прокуратури Вінницької області звернувся до Господарського суду міста Києва в інтересах держави в особі Ладижинської міської ради Вінницької області (надалі - позивач-1) з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР ГАЗ РЕСУРС» (надалі - відповідач-1), Комунального підприємства «Ладижинський комбінат комунальних підприємств» Ладижинської міської ради (відповідач-2) про визнання недійсними додаткових угод до договору №1 від 10.01.2022 про постачання електричної енергії споживачу та стягнення безпідставно отриманих коштів у розмірі 13 323, 72 грн.

Позовні вимоги, з посиланням на ст. 203, 215, 216, 631, 632, 651 652, 670, 1212 Цивільного кодексу України, ст.5, 41 Закону України «Про публічні закупівлі», обґрунтовані тим, що додаткові угоди № 1 від 18.02.2022, № 2 від 15.08.2022, № 3 від 20.09.2022, № 4 від 27.09.2022 та № 5 від 24.10.2022 до договору №1 про постачання електричної енергії споживачу від 10.01.2022 укладені з порушенням умов договору та п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», а саме з порушенням максимально встановленого 10% ліміту підвищення ціни на товар та підлягають визнанню недійсними, а грошові кошти в сумі 13 323, 72 грн, що перераховані за електричну енергію, підлягають стягненню на користь позивача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.09.2025 дану позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з дня вручення даної ухвали.

29.09.2025 від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.10.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі №910/11554/25. Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 21.10.2025.

20.10.2025 від представника відповідача-1 надійшов відзив на позов, у якому останній заперечує проти позову та, зокрема, зазначає, що покладення відповідальності на постачальника у вигляді стягнення безпідставно сплачених грошових коштів на користь споживача або бюджету за порушення норм пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», є неправомірним, незаконним, необґрунтованим та таким, що суперечить ст. 44 Закону України «Про публічні закупівлі» та ст. 164-14 Кодексу України про адміністративні правопорушення. У свою чергу, стаття 38 КУпАП визначає строки накладення адміністративного стягнення. Тобто, на думку відповідача-1, за порушення вимог Закону України «Про публічні закупівлі» передбачена саме адміністративна відповідальність у вигляді накладення штрафу, у тому числі, за внесення змін до істотних умов договору про закупівлю у випадках, не передбачених Законом. Крім того, відповідач-1 зазначає, що частина 5 статті 41 Закону «Про публічні закупівлі» дає можливість сторонам змінити умови укладеного договору шляхом збільшення ціни за одиницю товару до 10 % пропорційно збільшенню його ціни на ринку з одночасним зменшенням обсягів закупівлі цього товару та має на меті запобігання ситуаціям, коли внаслідок істотної зміни обставин укладений договір стає вочевидь невигідним для постачальника товару. Також у відзиві відповідач-1 просив зупинити провадження у даній справі.

У підготовче засідання 21.10.2025 з`явилась прокурор, представники позивача та відповідачів 1-2 в засідання не з`явились, про дату, час та місце проведення засідання повідомлялись належним чином. Суд протокольною ухвалою долучив до матеріалів справи відзив відповідача-1 на позов від 20.10.2025. Також суд протокольною ухвалою у порядку ст. 74 ГПК України у прокуратури витребував пояснення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.10.2025 відкладено підготовче засідання в справі на 04.11.2025.

23.10.2025 від представника прокуратури надійшла відповідь на відзив, у якій прокурор не погоджується з доводами відповідача-1, викладеними у відзиві, та, зокрема, зазначає, що системний аналіз положень ст. ст. 651, 652 ЦК України та положень п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» дає підстави для висновку про те, що зміна істотних умов договору про закупівлю (збільшення ціни за одиницю товару) є правомірною виключно за таких умов: відбувається за згодою сторін; порядок зміни умов договору має бути визначений самим договором (відповідно до проєкту, який входив до тендерної документації); підстава збільшення - коливання ціни такого товару на ринку (обґрунтоване і документально підтверджене постачальником); загальна сума (ціна) договору не повинна збільшуватися (подібний висновок наведений у постановах Верховного Суду від 09.06.2022 у справі № 927/636/21, від 07.12.2022 у справі № 927/189/22, від 16.02.2023 у справі № 903/383/22). Також прокурор вказує, що правова природа повернення одержаного за недійсним правочином є іншою у порівнянні із регламентованою ст. 44 Закону України «Про публічні закупівлі» відповідальністю за порушення вимог цього Закону, тому визначене у цій статті певне коло осіб, яких може бути притягнуто до відповідальності за порушення вимог, установлених цим Законом та нормативно правовими актами, прийнятими на виконання цього Закону, не впливає на обов`язок особи, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), повернути потерпілому це майно.

29.10.2025 від представника відповідача-1 надійшла заява про участь у судових засіданнях у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

03.11.2025 від представника прокуратури надійшли письмові пояснення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.11.2025 у задоволенні заяви представника відповідача-1 про участь у судових засіданнях у режимі відеоконференції у справі відмовлено, з підстав зазначених в ухвалі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.11.2025 задоволено клопотання відповідача-1 про зупинення провадження у справі та зупинено провадження у справі до закінчення перегляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 920/19/24 та опублікування повного тексту постанови.

28.01.2026 від представника прокуратури надійшло клопотання про поновлення провадження в справі, з посиланням на те, що опубліковано повний текст постанови Великої Палати Верховного Суду по справі № 920/19/24.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.02.2026 поновлено провадження в справі та призначено підготовче засідання на 24.02.2026.

У підготовче засідання 24.02.2026 з`явилась прокурор, представники позивача та відповідачів 1-2 в засідання не з`явились, про дату, час та місце проведення засідання повідомлялись належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.02.2026 враховуючи, що судом під час підготовчого провадження, та зокрема, в підготовчому засіданні було вчинено всі дії, які необхідно вчинити до закінчення підготовчого провадження та початку судового розгляду справи по суті, сторонам надавалось достатньо часу для надання доказів та пояснень по суті спору, окрім того, не було зазначено про неможливість надання доказів чи заявлення клопотань, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 07.04.2026.

07.04.2026 від представника відповідача-1 надійшли письмові пояснення.

У судове засідання 07.04.2026 з`явились представники прокуратури та відповідача-1, представники позивача та відповідача-2 в засідання не з`явились, про дату, час та місце проведення засідання повідомлялись належним чином. Суд протокольною ухвалою, з урахуванням думки прокурора, залишив без розгляду додаткові пояснення від 07.04.2026, як такі, що подані з пропуском строку. Прокурор у судовому засіданні надав пояснення по суті позовних вимог, позов просив задовольнити, представник відповідача-1 заперечував проти задоволення позову.

Одночасно, статтею 202 Господарського процесуального кодексу України визначені наслідки неявки в судове засідання учасника справи.

Зокрема, згідно із частиною 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Суд зауважує, що він надавав можливість учасникам справи реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень.

Судом враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, у першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25.01.2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення в справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Отже, враховуючи, що явка представників позивача та відповідача-2 у судове засідання обов`язковою не визнавалась, останні повідомлені про хід розгляду справи у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку, судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції в спорі та надання відповідних доказів, суд вважає за можливе розглянути справу в цьому судовому засіданні без участі представників позивача та відповідача-2 за наявними матеріалами.

У судовому засіданні 07.04.2026 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

10.01.2022 між відповідачем-1 (надалі - постачальник) та відповідачем-2 (надалі - споживач) укладено договір №1 про постачання електричної енергії споживачу (надалі - договір), відповідно до п.2.1. якого, за цим договором постачальник продає електричну енергію - Електрична енергія (вуличне освітлення), код 09310000-5 Електрична енергія за ДК 021:2015 «Єдиний закупівельний словник» споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, включно з тарифом на послуги з передачі електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору.

Згідно з п. 3.1. договору, постачання електричної енергії споживачу здійснюється в строк з 10.01.2022 до 31.12.2022 включно.

Місце поставки електричної енергії споживачу: згідно додатку №1 до даного договору (п.3.4. договору).

Відповідно п.3.5. договору, очікуваний обсяг постачання електричної енергії протягом 2022 року становить 450 000 кВт*год. Обсяги закупівлі електричної енергії можуть бути зменшені залежно від потреб та реального фінансування споживача.

Згідно з п.5.1. договору, споживач розраховується з постачальником за електричну енергію за цінами, що визначаються відповідно до механізму визначення ціни електричної енергії, згідно з обраною споживачем комерційною пропозицією, яка є додатком до цього договору. Загальна вартість цього договору на момент його укладення становить 1 664 998, 00 грн з ПДВ. З урахуванням ст.23 та ст.49 Бюджетного кодексу України зобов`язання споживача за цим договором в частині оплати поставленої електричної енергії виникають у 2022 році та в межах асигнувань, встановлених кошторисом.

Пунктом 5.2. передбачено, що спосіб визначення ціни електричної енергії зазначається в комерційній пропозиції постачальника.

Відповідно до п.5.3. договору, ціна електричної енергії має зазначатись постачальником у рахунках про оплату електричної енергії за цим договором, у тому числі в разі її зміни.

Згідно з п.13.1. договору, він набирає чинності з дати його підписання і діє в частині постачання електричної енергії з дати, вказаної в цьому договорі, та в цілому до 31.12.2022, а в частині взятих на себе зобов`язань сторонами - до їх повного виконання.

Пунктом 13.2. договору визначено, що постачальник зобов`язаний повідомити споживача в порядку, встановленому законом, про будь-яке збільшення ціни і про право припинити дію договору без сплати будь-яких штрафних санкцій чи іншої фінансової компенсації постачальнику, якщо споживач не приймає нові умови.

Відповідно до п.13.6. договору, порядок внесення змін до договору (у разі необхідності внесення таких змін) у випадку збільшення ціни за одиницю товару до 10% пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку в разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю за даним договором не частіше ніж два рази на місяць з моменту підписання договору про закупівлю/внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару.

У разі коливання ціни за одиницю товару на ринку в межах до 10% від ціни за одиницю товару, постачальник письмово звертається до споживача щодо зміни ціни за одиницю товару. Наявність факту коливання ціни товару на ринку підтверджується офіційною інформацією, опублікованою на своєму вебсайті ДП «Оператор ринку» та/або довідкою(ами) або листом(ами) (завіреними копіями цих довідки(ок))/листа(ів) відповідних органів, установ, організацій, які уповноважені надавати відповідну інформацію щодо коливання ціни товару на ринку. До розрахунку ціни за одиницю товару приймається ціна щодо розміру ціни на товар на момент укладання договору (з урахуванням внесених раніше змін до договору) та на момент, звернення до вказаних органів, установ, організацій, що підтверджує коливання (зміни) цін на ринку товару, що є предметом закупівлі за договором. У документі, який видає відповідний уповноважений орган, установа, організація, має бути зазначена діюча (станом на момент укладення додаткової угоди) (середня) ринкова ціна на товар і її порівняння з ринковою (середньою) ціною станом на дату, з якої почали змінюватися ціни на ринку, як у бік збільшення, так і у бік зменшення (тобто наявності коливання). Кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження. Документ про зміну ціни повинен містити належне підтвердження, викладених в ньому даних, проведених досліджень коливання ринку, джерел інформації тощо. Споживач має право відмовитись від зміни ціни за одиницю товару у випадках, якщо постачальником не надано належне документальне підтвердження підвищення ціни, передбачене цим пунктом.

Згідно з п.13.7. договору, зміни до цього договору можуть бути внесені у випадках, передбачених згідно ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі».

Порядком зміни умов договору визначено, що відповідно до частини 1 статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» (надалі - Закон) договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України, з урахуванням особливостей, визначених Законом.

Умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.

Також, частиною 5 статті 41 Закону визначено, що істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків:

1) зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника;

2) збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю/внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії;

3) покращення якості предмета закупівлі, за умови що таке покращення не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю;

4) продовження строку дії договору про закупівлю та строку виконання зобов`язань щодо передачі товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі обставин непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю;

5) погодження зміни ціни в договорі про закупівлю в бік зменшення (без зміни кількості (обсягу) та якості товарів, робіт і послуг), у тому числі у разі коливання ціни товару на ринку;

6) зміни ціни в договорі про закупівлю у зв`язку зі зміною ставок податків і зборів та/або зміною умов щодо надання пільг з оподаткування - пропорційно до зміни таких ставок та/або пільг з оподаткування;

7) зміни встановленого згідно із законодавством органами державної статистики індексу споживчих цін, зміни курсу іноземної валюти, зміни біржових котирувань або показників Platts, ARGUS регульованих цін (тарифів) і нормативів, що застосовуються в договорі про закупівлю, у разі встановлення в договорі про закупівлю порядку зміни ціни;

8) зміни умов у зв`язку із застосуванням положень частини шостої цієї статті.

Таким чином, протягом строку виконання сторонами зобов`язань чи дії договору, одна із сторін договору (постачальник або споживач) у разі необхідності може ініціювати перед іншою стороною необхідність унесення змін до договору у межах можливої зміни істотних умов, визначених Законом.

Відповідно до статті 651 Цивільного кодексу України зміна умов договору допускається лише за згодою сторін. Необхідність внесення змін до договору має бути обґрунтованою та підтверджена стороною, яка ініціює такі зміни.

Комерційною пропозицією, яка є додатком №2 до договору, сторони погодили, що ціна на електричну енергію складає 3, 5 грн із врахуванням ПДВ за 1 кВт*год електричної енергії з урахуванням тарифу на послугу з передачі електричної енергії, встановленого постановою НКРЕКП від 09.12.2020 №2353 та без урахування тарифу на послуги з розподілу.

18.02.2022 відповідач-1 та відповідач-2 уклали додаткову угоду №1 до договору, відповідно до п.1 якої, сторони, зокрема, погодили, що очікуваний обсяг постачання електричної енергії протягом 2022 року становить 442 577, 55 кВт*год. Також сторони погодили, що ціна на електричну енергію складає 3, 762048 грн із врахуванням ПДВ за 1 кВт*год електричної енергії.

15.08.2022 відповідач-1 та відповідач-2 уклали додаткову угоду №2 до договору, відповідно до п.1 якої, сторони, зокрема, погодили, що очікуваний обсяг постачання електричної енергії протягом 2022 року становить 417 650, 751 кВт*год. Також сторони погодили, що ціна на електричну енергію складає 4, 09644 грн із врахуванням ПДВ за 1 кВт*год електричної енергії.

20.09.2022 відповідач-1 та відповідач-2 уклали додаткову угоду №3 до договору, відповідно до п.1 якої, сторони, зокрема, погодили, що очікуваний обсяг постачання електричної енергії протягом 2022 року становить 405 574 кВт*год. Також сторони погодили, що ціна на електричну енергію складає 4, 46424 грн із врахуванням ПДВ за 1 кВт*год електричної енергії.

27.09.2022 відповідач-1 та відповідач-2 уклали додаткову угоду №4 до договору, відповідно до п.1 якої, сторони, зокрема, погодили, що очікуваний обсяг постачання електричної енергії протягом 2022 року становить 405 282 кВт*год. Також сторони погодили, що ціна на електричну енергію складає 4, 868784 грн із врахуванням ПДВ за 1 кВт*год електричної енергії.

24.10.2022 відповідач-1 та відповідач-2 уклали додаткову угоду №5 до договору, відповідно до п.1 якої, сторони, зокрема, погодили, що очікуваний обсяг постачання електричної енергії протягом 2022 року становить 358 529 кВт*год. Також сторони погодили, що ціна на електричну енергію складає 5, 255832 грн із врахуванням ПДВ за 1 кВт*год електричної енергії.

На виконання умов договору відповідач-1 поставив відповідачу-2 електричну енергію в загальному обсязі 169 412, 200 кВт*год на загальну суму 640 147, 37 грн:

- у січні 2022 року - 59 659, 000 кВт*год на підставі акту приймання-передачі електричної енергії №УГР00000401 від 23.02.2022 на загальну суму 224 440, 02 грн з ПДВ за фактичною ціною без ПДВ - 3, 13504 грн;

- у лютому 2022 року - 47 727, 200 кВт*год на підставі акту приймання-передачі електричної енергії №УГР00000593 від 25.02.2022 на загальну суму 179 552, 02 грн з ПДВ за фактичною ціною без ПДВ - 3, 13504 грн;

- у березні 2022 року - 15 080, 000 кВт*год на підставі акту приймання-передачі електричної енергії №УГР00001472 від 31.03.2022 на загальну суму 56 731, 68 грн з ПДВ за фактичною ціною без ПДВ - 3, 13504 грн;

- у квітні 2022 року - 15 924, 00 кВт*год на підставі акту приймання-передачі електричної енергії №2090 від 20.05.2022 на загальну суму 59 906, 86 грн з ПДВ за фактичною ціною без ПДВ - 3, 13504 грн;

- у травні 2022 року - 2 710, 00 кВт*год на підставі акту приймання-передачі електричної енергії №2553 від 31.05.2022 на загальну суму 10 195, 15 грн з ПДВ за фактичною ціною без ПДВ - 3, 13504 грн;

- у червні 2022 року - 1 087, 00 кВт*год на підставі акту приймання-передачі електричної енергії №2991 від 30.06.2022 на загальну суму 4 089, 35 грн з ПДВ за фактичною ціною без ПДВ - 3, 13504 грн;

- у липні 2022 року - 0,85800 кВт*год на підставі акту приймання-передачі електричної енергії №3427 від 31.07.2022 на загальну суму 3 227, 83 грн з ПДВ за фактичною ціною без ПДВ - 3, 13504 грн;

- у серпні 2022 року - 9 534, 00 кВт*год на підставі акту приймання-передачі електричної енергії №3695 від 31.08.2022 на загальну суму 39 055, 46 грн з ПДВ за фактичною ціною без ПДВ - 3, 41370 грн;

- у вересні 2022 року - 3 683, 00 кВт*год на підставі акту приймання-передачі електричної енергії №4024 від 30.09.2022 на загальну суму 17 249, 22 грн з ПДВ за фактичною ціною без ПДВ - 3 720, 20 грн (за період з 01.09.2022 по 14.09.2022) та 4 057, 32 грн (за період з 15.09.2022 по 30.09.2022);

- у жовтні 2022 року - 4 795, 00 кВт*год на підставі акту приймання-передачі електричної енергії №4436 від 31.10.2022 на загальну суму 25 201, 72 грн з ПДВ за фактичною ціною без ПДВ - 4, 37986 грн;

- у листопаді 2022 року - 3 342, 00 кВт*год на підставі акту приймання-передачі електричної енергії №4670 від 30.11.2022 на загальну суму 17 564, 99 грн з ПДВ за фактичною ціною без ПДВ - 4, 37986 грн;

- у грудні 2022 року - 5 013, 00 кВт*год на підставі акту приймання-передачі електричної енергії №УГР00004942-П від 13.12.2022 на загальну суму 26 347, 49 грн за фактичною ціною без ПДВ - 4, 37986 грн.

Відповідач-2 перерахував відповідачу-1 кошти за поставлену електричну енергію в загальному розмірі 640 147, 37 грн, на підтвердження чого надано відповідні платіжні доручення (т.1 а.с. 89-101).

Звертаючись до суду з даним позовом в прокурор зазначає, що додаткові угоди № 1 від 18.02.2022, № 2 від 15.08.2022, № 3 від 20.09.2022, № 4 від 27.09.2022 та № 5 від 24.10.2022 укладені з порушенням умов договору та п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», а саме з порушенням максимально встановленого 10% ліміту підвищення ціни на товар та підлягають визнанню недійсними, а грошові кошти в сумі 13 323, 72 грн, що перераховані за електричну енергію, підлягають стягненню на користь позивача.

Враховуючи, що з позовом до суду звернувся прокурор в інтересах держави, суд вважає за необхідне спочатку дослідити питання щодо наявності/відсутності підстав прокурора для звернення до суду з даним позовом.

Згідно з ч. 3 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до ч. 3 ст. 41 Господарського процесуального кодексу України у господарських справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Приписами частин 3, 4, 5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України встановлено, зокрема, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, у чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 826/13768/16, від 05 березня 2020 року у справі № 9901/511/19, від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18, від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20, від 21 червня 2023 року у справі № 905/1907/21).

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Законом України «Про прокуратуру» визначено правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України. Зокрема, за змістом статті 1 зазначеного Закону Прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

Частини третя та четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» серед іншого встановлюють умови, за яких прокурор може виконувати субсидіарну роль із захисту інтересів держави за наявності органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах).

Так, згідно з частиною 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті. Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю медіа, а також політичних партій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Офісу Генерального прокурора або обласної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції.

Частиною 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Конституційний Суд України у рішенні №3-рп/99 від 08.04.1999 у справі про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді визначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

«Інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 26.07.2018 у справі № 926/1111/15, від 08.02.2019 у справі № 915/20/18).

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.

Отже, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва.

У категорії спорів щодо визнання недійсними договорів, укладених у межах публічних закупівель, пред`явлення прокурором позову в інтересах осіб, уповноважених державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, має ґрунтуватися на визначенні того, яка саме особа є суб`єктом, що має безпосередній інтерес у захисті державних фінансових ресурсів та в належному виконанні договірних зобов`язань відповідно до положень Закону № 922-VIII (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12 березня 2025 року у справі № 924/524/24).

Прокурор обґрунтував наявність у нього підстав для звернення з даним позовом до суду в інтересах держави в особі Ладижинської міської ради Вінницької області з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

За змістом частини 2 статті 2, частин 1, 4, 5 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами як безпосередньо так і через відповіднi виконавчі органи. Територіальним громадам належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, iншi кошти та об`єкти, визначенi відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» закріплено основні принципи місцевого самоврядування, серед яких зокрема поєднання місцевих і державних інтересів. Таким чином, інтереси держави у даному випадку збігаються з інтересами жителів територіальної громади.

Порушення чинного законодавства України, що стосуються коштів місцевого бюджету, підриває матеріальну основу місцевого самоврядування та завдає істотної шкоди інтересам держави всупереч ст. 7 Конституції України, відповідно до якої в Україні визнається та гарантується місцеве самоврядування.

Неналежне та нераціональне, з порушенням Закону використання бюджетних коштів є порушенням інтересів держави щодо забезпечення фінансової підтримки місцевого самоврядування.

У ст. 6 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» зазначено, що первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада села, селища, міста.

Статтею 142 Конституції України та статтями 16, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також обласних рад.

Відповідно до ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

За змістом ч. 1 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності, зокрема, на доходи місцевих бюджетів та інші кошти. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами міст як безпосередньо, так і через міські ради та їх виконавчі органи.

Згідно з ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Бюджет місцевого самоврядування (місцевий бюджет) - план утворення і використання фінансових ресурсів, необхідних для забезпечення функцій та повноважень місцевого самоврядування, що визначено ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи державної влади та місцевого самоврядування та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.

Згідно з протоколом закупівлі UA-2021-12-02-018391-с, за результатами якої було укладено договір №1 про постачання електричної енергії споживачу від 10.01.2022, джерелом фінансування даної закупівлі, є кошти місцевого бюджету. Тобто, Ладижинська міська рада є органом, який наділений повноваженнями щодо розпорядження коштами місцевого бюджету.

Отже, органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, виступає Ладижинська міська рада.

Гайсинською окружною прокуратурою, у відповідності до вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», 25.08.2025 скеровано на адресу Ладижинської міської ради відповідний лист № 51/3-1764 ВИХ-25, яким повідомлено про наявність порушень при підписанні додаткових угод до договору постачання електричної енергії.

У відповідь на лист окружної прокуратури, Ладижинською міською радою інформацію щодо здійснення даної закупівлі не надано. Намірів щодо вжиття заходів до усунення порушень не висловлено.

Враховуючи, що органом уповноваженим державою на здійснення відповідних функцій в спірних правовідносинах - Ладижинською міською радою не забезпечено належного захисту інтересів держави шляхом звернення до суду за захистом порушених прав щодо визнання недійсними додаткових угод до договору та стягнення коштів, прокурор звертається до суду в інтересах держави в особі Ладижинської міської ради, діючи в межах своєї компетенції, передбаченої ст. 131-1 Конституції України.

З урахуванням викладеного вище, суд приходить до висновку, що прокурор у даній справі підтвердив наявність підстав для представництва інтересів держави в суді та вірно визначив Ладижинську міську раду Вінницької області позивачем за пред`явленим ним до суду позовом.

Спір у справі виник у зв`язку з наявністю, на думку прокурора, підстав для визнання недійсними додаткових угод № 1 від 18.02.2022, № 2 від 15.08.2022, № 3 від 20.09.2022, № 4 від 27.09.2022 та № 5 від 24.10.2022 та стягнення грошових коштів у сумі 13 323, 72 грн, що перераховані за електричну енергію.

Щодо позовних вимог про визнання додаткових угод недійсними, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України. Аналогічні положення містить ст. 20 Господарського кодексу України (чинного на момент виникнення правовідносин).

Одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України, є визнання правочину недійсним, а загальні вимоги щодо недійсності правочину визначено статтею 215 цього Кодексу.

Згідно частини третьої статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Аналогічна позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 по справі №905/1227/17.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

У даній справі сторони уклали договір за результатами процедури відкритих торгів на виконання вимог Закону України «Про публічні закупівлі», який установлює правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади.

Метою цього вказаного Закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.

Відповідно до ч. 1 ст 41 Закону України «Про публічні закупівлі» договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України та ст. 180 Господарського кодексу України (чинного на момент виникнення правовідносин) договір вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов (предмету, визначених законом необхідних умов для договорів даного виду та визначених за заявою сторін умов).

Відповідно до положень частин першої, другої статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Стаття 652 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Через зміну істотних обставин договір може бути змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) у момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

За змістом пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, зокрема, збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю/внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії.

Отже, системний аналіз положень статей 651, 652 Цивільного кодексу України та положень пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» дає підстави для висновку про те, що зміна істотних умов договору про закупівлю (збільшення ціни за одиницю товару) є правомірною виключно за таких умов: відбувається за згодою сторін; порядок зміни умов договору має бути визначений самим договором (відповідно до проекту, який входив до тендерної документації); підстава збільшення - коливання ціни такого товару на ринку (обґрунтоване і документально підтверджене постачальником); ціна за одиницю товару може збільшуватися не більше ніж на 10%; загальна сума (ціна) договору не повинна збільшуватися (подібний висновок наведений у постановах Верховного Суду від 09.06.2022 у справі № 927/636/21, від 07.12.2022 у справі № 927/189/22, від 16.02.2023 у справі №903/383/22).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2025 у справі № 920/19/24, до якої зупинялось провадження у цій справі, зроблено висновок, що норми п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» визначають правила внесення змін до договору про закупівлю без проведення нової процедури закупівлі, зокрема, надаючи можливість внесення цих змін у разі збільшення ціни товару, однак за умови, що сукупне значення збільшення ціни при послідовних змінах до договору не має перевищувати нормативно визначеного граничного (порогового) відсоткового значення суми, визначеної в договорі про закупівлю, яке в п. 2 ч. 5 ст. 41 вказаного Закону унормовано на рівні не більше 10 %, а не застосовуватися щоразу до кожного окремого випадку внесення змін.

Зміна умов договору про закупівлю щодо збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10 % не допускається, зокрема, у випадку закупівлі бензину і дизельного пального, природного газу та електричної енергії.

Зміни та доповнення до п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону, внесені Законом № 1530-IX, стосуються лише встановлення альтернативного варіанта визначення моменту початку обчислення строку для зміни ціни за одиницю товару - 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю або 90 днів з моменту внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару та не скасовують встановлену первісною редакцією цього Закону заборону збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10 %, у тому числі й при здійсненні закупівлі бензину і дизельного пального, природного газу та електричної енергії.

Виняток з обмежень, викладений в останньому реченні п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону, стосується лише строків зміни ціни за одиницю товару у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину й дизельного пального, природного газу та електричної енергії (дотримання умови про зміну лише раз на 90 днів у цьому випадку не діє) і не визначає верхньої межі збільшення (зміни) ціни за одиницю товару.

Укладаючи 10.01.2022 договір №1 про постачання електричної енергії споживачу, сторони обумовили усі істотні умови.

Так, виходячи з умов договору, комерційною пропозицією, яка є додатком №2 до договору, сторонами (відповідачем-1 та відповідачем-2) погоджено ціну на електричну енергію в розмірі 3, 5 грн із врахуванням ПДВ за 1 кВт*год електричної енергії.

Як убачається з матеріалів справи додатковою угодою №1 від 18.02.2022, на підставі постанови НКРЕКП від 01.12.2021 №2454, сторонами збільшено вартість за 1 кВт*год електричної енергії до 3, 762048 грн, тобто на 1, 67% від початкової ціни. Ця угода розповсюдила свою дію на правовідносини, які склалися між сторонами з 10.01.2022.

Щодо збільшення вартості електричної енергії на підставі довідки постанови НКРЕКП від 01.12.2021 №2454 суд зазначає таке.

Відповідно до п.13.6. договору, порядок внесення змін до договору (у разі необхідності внесення таких змін) у випадку збільшення ціни за одиницю товару до 10% пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю за даним договором не частіше ніж два рази на місяць з моменту підписання договору про закупівлю/внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару.

У разі коливання ціни за одиницю товару на ринку в межах до 10% від ціни за одиницю товару, постачальник письмово звертається до споживача щодо зміни ціни за одиницю товару. Наявність факту коливання ціни товару на ринку підтверджується офіційною інформацією, опублікованою на своєму вебсайті ДП «Оператор ринку» та/або довідкою(ами) або листом(ами) (завіреними копіями цих довідки(ок))/листа(ів) відповідних органів, установ, організацій, які уповноважені надавати відповідну інформацію щодо коливання ціни товару на ринку. До розрахунку ціни за одиницю товару приймається ціна щодо розміру ціни на товар на момент укладання договору (з урахуванням внесених раніше змін до договору) та на момент, звернення до вказаних органів, установ, організацій, що підтверджує коливання (зміни) цін на ринку товару, що є предметом закупівлі за договором. У документі, який видає відповідний уповноважений орган, установа, організація, має бути зазначена діюча (станом на момент укладення додаткової угоди) (середня) ринкова ціна на товар і її порівняння з ринковою (середньою) ціною станом на дату, з якої почали змінюватися ціни на ринку, як у бік збільшення, так і у бік зменшення (тобто наявності коливання). Кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження. Документ про зміну ціни повинен містити належне підтвердження, викладених в ньому даних, проведених досліджень коливання ринку, джерел інформації тощо. Споживач має право відмовитись від зміни ціни за одиницю товару у випадках, якщо постачальником не надано належне документальне підтвердження підвищення ціни, передбачене цим пунктом.

Так, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг 01.12.2021 прийняла постанову № 2454, за якою ПРАТ «НЕК «УКРЕНЕРГО» встановлено тариф на послуги з передачі електроенергії та структуру тарифу.

Як установлено судом вище, договір № 1 про постачання електричної енергії споживачу було укладено 10.01.2022, а додаткова угода № 1 підписана сторонами 18.02.2022.

У свою чергу, постанова Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 2454 прийнята 01.12.2021 (у постанові вказано, що вона набирає чинності з 1 січня 2022 року).

З огляду на викладене, зміни в тарифах на електроенергію (послуги з передачі і розподілу), які внесені повноважним державним органом, набрали чинності ще до укладення договору та мали бути враховані в ньому.

Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, зокрема, зміни ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків у разі коливання ціни такого товару на ринку, за умови, що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі (п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону).

З вищезазначеного вбачається, що зміна істотних умов договору про закупівлю (збільшення ціни за одиницю товару) є правомірною лише за таких умов:

- відбувається за згодою сторін;

- порядок зміни умов договору має бути визначений самим договором (відповідно до проекту, який входив до тендерної документації);

- підстава збільшення;

- коливання ціни такого товару на ринку (обґрунтоване і документально підтверджене постачальником);

- ціна за одиницю товару може збільшуватися не більше ніж на 10%; загальна сума (ціна) договору не повинна збільшуватися.

Під коливанням ціни необхідно розуміти зміну за певний період часу ціни товару на ринку чи то в сторону зменшення, чи в сторону збільшення. І таке коливання має відбуватись саме в період після укладання договорів і до внесення відповідних змін до нього.

Тобто в разі першого внесення змін до договору додатковими угодами, збільшення ціни такого товару на ринку повинно відбутись після його укладання, а в разі наступних змін - між черговими додатковими угодами.

Саме така позиція відображена в постанові Верховного Суду від 12.09.2019 у справі № 915/1868/18.

Крім того, сторони у випадку коливання цін на ринку (як в бік зменшення, так і в бік збільшення ціни) наділені правом вносити зміни до ціни товару декілька разів, і такі зміни сторони вносять з урахуванням вже внесених попередніх змін. Для внесення змін до умов договору щодо ціни товару визначальним є не просто коливання ціни, а й те, що таке коливання сторонами не було враховано попередніми змінами.

При цьому, передбачена законодавством про публічні закупівлі норма застосовується, якщо відбувається значне коливання (зростання) ціни на ринку, яке робить для однієї сторони договору його виконання вочевидь невигідним, збитковим. Інше тлумачення відповідної норми Закону України «Про публічні закупівлі» нівелює, знецінює, робить непрозорою процедуру відкритих торгів.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.09.2022 по справі № 927/1058/21, від 22.06.2022 по справі 917/1062/21.

Постачальнику треба не лише довести підвищення ціни на певний товар на певному ринку за допомогою доказів, але й обґрунтувати для замовника самі пропозиції про підвищення ціни, визначеної у договорі. Постачальник повинен обґрунтувати, чому таке підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по запропонованій замовнику на тендері ціні, навести причини, через які виконання укладеного договору стало для нього вочевидь невигідним. Постачальник також має довести, що підвищення ціни є непрогнозованим (його неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції). Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18.06.2021 у справі № 927/491/19.

Можливість зміни ціни договору внаслідок недобросовісних дій сторін (сторони) договору робить результати закупівлі невизначеними та тягне за собою неефективне використання бюджетних коштів, що є прямим порушенням процедури закупівлі, визначених преамбулою та ст. 3 Закону (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.09.2019 у справі №915/1868/18).

Ураховуючи дату прийняття Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, постанови № 2454 від 01.12.2021 (дата набрання чинності 01.01.2022) та дату укладання договору (10.01.2022), відповідачі 1 та 2, як постачальник та споживач, були обізнані про зміни в тарифах ще до вступу у правовідносини тобто до укладення договору.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що додаткова угода №1 від 18.02.2022 підписана за відсутності визначених на те законодавчих підстав та з порушенням пункту 13.6. договору.

У подальшому додатковою угодою №2 від 15.08.2022 відповідачами 1 та 2 збільшено вартість за 1 кВт*год електричної енергії до 4, 09644 грн, тобто на 10, 71 % від початкової ціни. Ця угода розповсюдила свою дію на правовідносини, які склалися між сторонами з 01.08.2022.

Додатковою угодою №3 від 20.09.2022 відповідачами 1 та 2 збільшено вартість за 1 кВт*год електричної енергії до 4, 46424 грн, тобто на 20, 65 % від початкової ціни. Ця угода розповсюдила свою дію на правовідносини, які склалися між сторонами з 01.09.2022.

Додатковою угодою №4 від 27.09.2022 відповідачами 1 та 2 збільшено вартість за 1 кВт*год електричної енергії до 4, 868784 грн, тобто на 31, 58 % від початкової ціни. Ця угода розповсюдила свою дію на правовідносини, які склалися між сторонами з 15.09.2022.

Додатковою угодою №5 від 24.10.2022 відповідачами 1 та 2 збільшено вартість за 1 кВт*год електричної енергії до 5, 255832 грн, тобто на 42, 05 % від початкової ціни. Ця угода розповсюдила свою дію на правовідносини, які склалися між сторонами з 01.10.2022.

Отже, з викладеного вбачається, що додатковими угодами № 2 від 15.08.2022, № 3 від 20.09.2022, № 4 від 27.09.2022 та № 5 від 24.10.2022 до договору №1 про постачання електричної енергії споживачу від 10.01.2022 сторонами збільшено ціну в загальному розмірі на 42, 05 % від початкової ціни, тобто вказані додаткові угоди укладені з порушенням встановленого п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» обмеження збільшення ціни за одиницю товару в 10 %.

Крім цього, з матеріалів справи вбачається, що зміни до додаткових угод № 2 від 15.08.2022, № 3 від 20.09.2022, № 4 від 27.09.2022 та № 5 від 24.10.2022 були внесені на підставі цінових довідок Харківської торгово-промислової палати № 414/22 від 21.07.2022, № 583-2/22 від 01.09.2022, № 627-1/22 від 13.09.2022, № 692-2/22 від 23.09.2022, з яких убачається, що в одному випадку порівняння цін здійснювалось за декади місяця, у іншому за місяць у цілому. При цьому вказані висновки не підтверджують коливання ціни товару на дати укладення додаткових угоди та відповідно коливання на дати укладення додаткових угод, а також у порушення положень п.13.6. договору №1 про постачання електричної енергії споживачу від 10.01.2022 не містять інформацію про діючу (станом на момент укладення додаткової угоди) (середня) ринкову ціну на товар і її порівняння з ринковою (середньою) ціною станом на дату, з якої почали змінюватися ціни на ринку, як у бік збільшення, так і у бік зменшення (тобто наявності коливання).

Відповідач-1 не обґрунтував, чому підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по ціні, погодженій сторонами в договорі.

Отже, судом встановлено, що при укладанні додаткових угод № 1 від 18.02.2022, № 2 від 15.08.2022, № 3 від 20.09.2022, № 4 від 27.09.2022 та № 5 від 24.10.2022 до договору №1 про постачання електричної енергії споживачу від 10.01.2022 сторонами не додержано положень п.13.2. договору в частині документального підтвердження зміни ціни за одиницю товару, а також не додержано вимог Закону України «Про публічні закупівлі» про збільшення ціни за одиницю товару не більше ніж на 10%.

Як було встановлено судом вище, внаслідок укладення оспорюваних додаткових угод відбулось збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10%, а саме на 42, 05 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі, а тому такі додаткові угоди не відповідають приписам Цивільного кодексу України та Закону України «Про публічні закупівлі».

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що додаткові угоди № 1 від 18.02.2022, № 2 від 15.08.2022, № 3 від 20.09.2022, № 4 від 27.09.2022 та № 5 від 24.10.2022 до договору №1 про постачання електричної енергії споживачу від 10.01.2022 підлягають визнанню недійсними, як такі, що суперечать приписам ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі».

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача-1 на користь позивача грошових коштів у сумі 13 323, 72 грн, суд зазначає таке.

Недійсність додаткових угод № 1 від 18.02.2022, № 2 від 15.08.2022, № 3 від 20.09.2022, № 4 від 27.09.2022 та № 5 від 24.10.2022, свідчить про те, що зобов`язання сторін регулюються договором, а саме ціна за 1 кВт*год електричної енергії складає 3, 5 грн.

Згідно з актами приймання-передачі електроенергії, які містяться в матеріалах справи (т.1 а.с. 77-88) за загальний період з січня 2022 року по грудень 2022 року відповідач-1 поставив, а відповідач-2 прийняв електричну енергію в загальному обсязі 169 412, 200 кВт*год.

Враховуючи умови договору, відповідач-1 мав сплатити за отриману електричну енергію 626 824, 39 грн (3, 5 грн х 169 412, 200 кВт*год).

Як убачається з долучених до матеріалів справи платіжних доручень (т.1 а.с. 89-101) за загальний період з 01.03.2022 по 20.12.2022, відповідачем-2 сплачено за поставлену електроенергію грошові кошти в розмірі 640 147, 37 грн.

Отже, за розрахунком суду, грошові кошти в сумі 13 322, 98 грн отримані відповідачем безпідставно (640 147, 37 грн - 626 824, 39 грн).

У той же час, прокурор просить суд стягнути 13 323, 72 грн безпідставно одержаних відповідачем грошових коштів, а не 13 322, 98 грн.

Перевіривши наданий прокурором розрахунок безпідставно отриманих відповідачем-1 коштів у розмірі 13 323, 72 грн, суд встановив, що при здійсненні розрахунку прокурором не було враховано, що за лютий 2022 року відповідач-1 поставив 47 727, 200 кВт*год, а не 47 727, 00 кВт*год електричної енергії, що є менше на 0, 74 грн (0,200 кВт*год х 3, 5 грн).

Відповідно до частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2025 по справі № 920/19/24, до якої зупинялось провадження у цій справі, погодилася з висновками судів попередніх інстанцій про визнання оспорюваних додаткових угод до договору недійсними, оскільки ними передбачено підвищення цін на електричну енергію з перевищенням максимального ліміту в 10 %, а також за відсутності належного документального обґрунтування. Тож підстава для оплати електричної енергії за встановленою в них ціною відпала, а тому грошові кошти на підставі статей 216, 1212 Цивільного кодексу України в заявленому розмірі відповідач має повернути.

Отже, грошові кошти в сумі 13 322, 98 грн є такими, що були безпідставно одержані відповідачем-1, підстава їх набуття відпала, а тому відповідач зобов`язаний їх повернути, що відповідає приписам статей 216, 1212 Цивільного кодексу України та враховуючи положення ч. 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України.

Як установлено судом, відповідно до протоколу закупівлі UA-2021-12-02-018391-с, за результатами якої було укладено договір №1 про постачання електричної енергії споживачу від 10.01.2022, джерелом фінансування даної закупівлі, є кошти місцевого бюджету. У свою чергу, саме Ладижинська міська рада є органом, який наділений повноваженнями щодо розпорядження коштами місцевого бюджету.

Для захисту інтересів держави нераціонально та неефективно витрачені бюджетні кошти слід повертати (стягувати) саме на користь держави в особі уповноваженого органу як головного розпорядника бюджетних коштів, тобто на користь державного бюджету (див. постанову об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 15 березня 2024 року у справі № 904/192/22).

Враховуючи викладене, кошти у розмірі 13 322, 98 грн підлягають стягненню з Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР ГАЗ РЕСУРС» (відповідача-1) на користь Ладижинської міської ради (позивача) як головного розпорядника бюджетних коштів.

Крім цього, суд відхиляє як необґрунтовані доводи відповідача-1, що за порушення вимог Закону України «Про публічні закупівлі» передбачена саме адміністративна відповідальність у вигляді накладення штрафу, у тому числі, за внесення змін до істотних умов договору про закупівлю, з огляду на таке.

Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них.

Частиною 1 статті 44 Закону України «Про публічні закупівлі» передбачено, що за порушення вимог, установлених цим Законом та нормативно-правовими актами, прийнятими на виконання цього Закону, уповноважені особи, службові (посадові) особи замовників, службові (посадові) особи та члени органу оскарження, службові (посадові) особи Уповноваженого органу, службові (посадові) особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, службові (посадові) особи органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (обслуговуючого банку), несуть відповідальність згідно із законами України.

Відповідно до ст. 164-14 Кодексу України про адміністративні правопорушення (КУпАП) передбачено, зокрема, що внесення змін до істотних умов договору про закупівлю у випадках, не передбачених законом - тягнуть за собою накладення штрафу на службових (посадових), уповноважених осіб замовника від тисячі п`ятсот до трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Враховуючи положення п. 22 ч. 1 ст. 92 Конституції України та ст. 44 Закону України «Про публічні закупівлі», відповідальність за порушення законодавства залежить від виду відповідальності і регулюється відповідними законами.

У спірному випадку наявні порушення не тільки Закону України «Про публічні закупівлі», а й договірних правовідносин, що відповідно до ст. 41 цього Закону регулюються нормами Цивільного кодексу України, що свідчить про цивільно-правову відповідальність сторін правочину.

Норми Цивільного кодексу України регулюють цивільно-правову відповідальність (як у даній справі), а норми КУпАП - адміністративну (що не є предметом даного спору). Ці норми не містять колізії та суперечності, оскільки стосуються різних видів порушень Закону України «Про публічні закупівлі» та правочину в цілому.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

Відповідно до положень ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене вище, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду.

На підставі викладеного, враховуючи доведення позивачем своїх позовних вимог, а відповідачем не представлення суду більш вірогідних доказів, ніж ті, які надані позивачем, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог та про визнання недійсними додаткових угод № 1 від 18.02.2022, № 2 від 15.08.2022, № 3 від 20.09.2022, № 4 від 27.09.2022 та № 5 від 24.10.2022 до договору №1 про постачання електричної енергії споживачу від 10.01.2022, що укладені між відповідачем-1 та відповідачем-2, а також стягнення з відповідача на користь позивача 13 322, 98 грн грошових коштів.

За приписами ч. 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Отже, судовий збір покладається на відповідача-1 з огляду те, що спір у даній справі виник у зв`язку з неправильними діями останнього.

Керуючись ст.73, 74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати недійсною додаткову угоду № 1 від 18.02.2022 до договору № 1 від 10.01.2022 про постачання електричної енергії споживачу, що укладена між Комунальним підприємством «Ладижинський комбінат комунальних підприємств» Ладижинської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю «УКР ГАЗ РЕСУРС».

3. Визнати недійсною додаткову угоду № 2 від 15.08.2022 до договору № 1 від 10.01.2022 про постачання електричної енергії споживачу, що укладена між Комунальним підприємством «Ладижинський комбінат комунальних підприємств» Ладижинської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю «УКР ГАЗ РЕСУРС».

4. Визнати недійсною додаткову угоду № 3 від 20.09.2022 до договору № 1 від 10.01.2022 про постачання електричної енергії споживачу, що укладена між Комунальним підприємством «Ладижинський комбінат комунальних підприємств» Ладижинської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю «УКР ГАЗ РЕСУРС».

5. Визнати недійсною додаткову угоду № 4 від 27.09.2022 до договору № 1 від 10.01.2022 про постачання електричної енергії споживачу, що укладена між Комунальним підприємством «Ладижинський комбінат комунальних підприємств» Ладижинської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю «УКР ГАЗ РЕСУРС».

6. Визнати недійсною додаткову угоду № 5 від 24.10.2022 до договору № 1 від 10.01.2022 про постачання електричної енергії споживачу, що укладена між Комунальним підприємством «Ладижинський комбінат комунальних підприємств» Ладижинської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю «УКР ГАЗ РЕСУРС».

7. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР ГАЗ РЕСУРС» (04070, місто Київ, вулиця Сагайдачного Петра, будинок 25, літ. Б, офіс 5, ідентифікаційний код 41427817) на користь Ладижинської міської ради Вінницької області (24321, Вінницька область, Гайсинський район, місто Ладижин, вулиця Петра Кравчика, будинок 4, ідентифікаційний код 04325621) 13 322 (тринадцять тисяч триста двадцять дві) грн 98 коп. грошових коштів.

8. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР ГАЗ РЕСУРС» (04070, місто Київ, вулиця Сагайдачного Петра, будинок 25, літ. Б, офіс 5, ідентифікаційний код 41427817) на користь Вінницької обласної прокуратури (21050, Вінницька область, місто Вінниця, вулиця Монастирська, будинок 33, ідентифікаційний код 02909909) 18 167 (вісімнадцять тисяч сто шістдесят сім) грн 83 коп. судового збору.

9. У задоволенні іншої частини позову відмовити.

10. Після набрання рішенням суду законної сили видати наказ.

11. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Повне рішення складено та підписано 15.04.2026.

Суддя Я.А.Карабань