ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" квітня 2026 р.м. Одеса Справа № 916/3825/25

Господарський суд Одеської області у складі судді Сулімовської М.Б., розглянувши справу

за позовом: Відділу освіти, молоді та спорту Визирської сільської ради Одеського району Одеської області (, 67541, Одеська обл., Одеський р-н, с. Причорноморське, вул. Миру, буд. 4)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Білд Констракшн Груп" (, 65033, м. Одеса, вул. Стуса Василя, буд. 2/1, оф. 8)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Південний офіс Держаудитслужби (, 65012, м. Одеса, вул. Канатна, буд. 83)

про стягнення 65067,59 грн.

Позивач Відділ освіти, молоді та спорту Визирської сільської ради Одеського району Одеської області звернувся до Господарського суду Одеської області із позовною заявою до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Білд Констракшн Груп" про стягнення 65067,59 грн.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 22.09.2025 позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк на усунення недоліків.

У встановлений господарським судом строк позивачем усунуто недоліки позовної заяви, про що подано відповідні докази.

Ухвалою від 26.09.2025 позовну заяву Відділу освіти, молоді та спорту Визирської сільської ради Одеського району Одеської області прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін; залучено Південний офіс Держаудитслужби до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача; встановлено сторонам строк на подання заяв по суті справи.

09.10.2025 Південним офісом Держаудитслужби подано до суду пояснення, відповідно до якого третя особа позов вважає обгрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

09.10.2025 до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Білд Констракшн Груп" надійшов відзив на позовну заяву.

Дослідивши матеріали відзиву, суд дійшов висновку про залишення його без руху, з огляду на відсутність доказів направлення відзиву на позовну заяву Південному офісу Держаудитслужби.

Ухвалою від 17.10.2025 відзив Товариства з обмеженою відповідальністю "Білд Констракшн Груп" залишено без руху; встановлено відповідачу строк для усунення недоліків відзиву - 5 днів з дня вручення цієї ухвали шляхом подання доказів направлення відзиву на позовну заяву з додатками Південному офісу Держаудитслужби (опис вкладення у цінний лист з поіменним переліком документів, поштову накладну, фіскальний чек) або в порядку статті 42 ГПК України; попереджено відповідача, що в разі не усунення недоліків у встановлений судом строк, відзив буде залишено без розгляду.

Ухвала суду від 17.10.2025 доставлена до електронного кабінету відповідача 20.10.2025 о 16:30, що підтверджено довідкою про доставку електронного документу.

Ні у встановлений судом строк, ні станом на дату ухвалення рішення відповідачем не усунуто недоліки відзиву на позовну заяву, доказів його направлення третій особі не надано.

Так, за приписами ст.165 ГПК України, у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. Копії відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи надсилаються (надаються) одночасно з надсиланням (наданням) відзиву до суду з урахуванням положень статті 42 цього Кодексу. До відзиву додаються: докази, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем; документи, що підтверджують надсилання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи з урахуванням положень статті 42 цього Кодексу.

Суд звертає увагу, що одним із елементів поняття справедливого судового розгляду є принцип рівності сторін, який також включає принцип змагальності процесу, що полягає у наданні рівних процесуальних можливостей сторонам у захисті їхніх прав і законних інтересів.

При цьому суд повинен не допускати процесуальних переваг однієї сторони перед іншою; однаково вимагати від сторін виконання їхніх процесуальних обов`язків; однаковим чином застосовувати до сторін заходи процесуальної відповідальності.

Принцип рівності сторін у процесі, в розумінні "справедливого балансу" між сторонами, вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону в суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

У той же час, відповідачем не подано до суду доказів направлення третій особі відзиву та доданих до нього доказів, що, в свою чергу, порушує визначені законом засади змагальності, рівності учасників процесу перед законом і судом, а також позбавляє учасника провадження можливості своєчасно ознайомитись з відповідними матеріалами, надати свої доводи і заперечення.

Отже, відповідач не виконав вимоги Господарського процесуального кодексу України в частині направлення відзиву третій особі, а також не скористався правом на усунення вказаного недоліку у встановлений судом строк.

Разом з тим, стаття 43 Господарського процесуального кодексу України зобов`язує учасників судового процесу та їх представників добросовісно користуватись процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

За таких обставин, суд долучає відповідний відзив та додані до нього докази до матеріалів справи, проте не приймає до розгляду.

Згідно ст.13 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

З урахуванням наведеного, розгляд справи проводився за наявними матеріалами.

Згідно з приписами статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

При цьому, Європейський суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського Суду з прав людини у справах "Савенкова проти України" від 02.05.2013, "Папазова та інші проти України" від 15.03.2012 року).

Європейський суд, щодо тлумачення положення "розумний строк" в рішенні у справі "Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства" роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

З огляду на зазначене, з метою повного, об`єктивного та всебічного розгляду справи, враховуючи обставини, пов`язані із запровадженням в Україні воєнного стану, постійні тривалі повітряні тривоги, приймаючи до уваги навантаження суду, а також з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, справа розглянута поза межами строку, встановленого Господарським процесуальним кодексом України, але, у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій і вирішення справи.

Судове рішення підписано без його проголошення у відповідності до приписів ч.4 ст.240 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд, -

в с т а н о в и в:

Як слідує з матеріалів справи та встановлено судом, 13.04.2021 між Відділом освіти, молоді та спорту Визирської сільської ради Одеського району Одеської області (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Білд Констракшн Груп" (підрядник) було укладено договір про закупівлю робіт, за умовами п.1.1 якого підрядник зобов`язується за завданням замовника, відповідно до проектної (проектно-кошторисної) документації замовника та умов договору, на свій ризик виконати та здати в установлений договором строк закінчені будівельні роботи - Капітальний ремонт приміщення КУ "ІРЦ" за адресою вул. Учительська, 3/1, с. Першотравневе, Одеський район, Одеська область ДК 021:2015 "Єдиний закупівельний словник" "45453000-7 - Капітальний ремонт і реставрація", а замовник зобов`язується надати підряднику будівельний майданчик (фронт робіт), прийняти від підрядника закінчені роботи (об`єкт будівництва) та оплатити їх (при наявності фінансування).

Згідно п.3.1, ціна договору (договірна ціна) робіт визначається на основі кошторису та інших документів, пов`язаних із складанням і необхідних для визначення кошторисної вартості робіт та договірної ціни, що є невід`ємною частиною договору (додаток № 2), є твердою і складає 1397200,00 грн., у тому числі ПДВ 232866, 67 грн.

В розділі 13 сторони дійшли згоди щодо порядку розрахунків за виконані роботи.

Так, вартість виконаних робіт, що підлягають оплаті, визначається із урахуванням обсягів виконаних робіт та фактичних витрат підрядника, підтверджених відповідними документами. Підрядник визначає обсяги та вартість виконаних робіт, що підлягають оплаті, та готує відповідні документи і подає їх для підписання замовнику. Замовник протягом 5-ти робочих днів зобов`язаний підписати подані підрядником документи, що підтверджують виконання робіт, або письмово обґрунтувати причини відмови від їх підписання. Розрахунки за виконані роботи здійснюються поетапно окремими платежами в міру виконання робіт на підставі Актів приймання виконаних робіт по формі №КБ-2в та довідок про вартість виконаних будівельних робіт по формі №КБ-3, підписаних уповноваженими представниками сторін. Остаточний розрахунок за договором здійснюється замовником в безготівковому порядку, на підставі остаточного підписаного Акту приймання виконаних робіт (форма № КБ-2в) та довідки про вартість виконаних будівельних робіт (форма № КБ-3), протягом 10 (десяти) робочих днів з моменту їх підписання, та отримання фінансування на реєстраційний рахунок.

Згідно п.14.1 договору, приймання-передача закінчених робіт (закінченого об`єкта будівництва) буде здійснюватися відповідно до вимог нормативних актів, які регламентують прийняття закінчених об`єктів в експлуатацію.

Відповідно до п.20.1, цей договір вважається укладеним з моменту його підписання сторонами і скріплення підписів печатками і діє до 31.12.2021 року, а у частині розрахунків до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором.

Пунктом 21.5 договору обумовлено, що сторони несуть відповідальність за правильність вказаних ними в даному договорі реквізитів та зобов`язуються вчасно та у розумні строки повідомляти іншу сторону про їх заміну у письмовій формі.

Договір підписано уповноваженими представниками сторін без жодних зауважень, підписи скріплено печатками.

До матеріалів справи позивачем подано Договірну ціну, Зведений кошторисний розрахунок вартості об`єкта будівництва, Дефектний акт, Об`єктний кошторис №2-1, Розрахунок загальновиробничих витрат до локального кошторису №2-1-1 на капітальний ремонт приміщення КУ "ІРЦ", Підсумкову відомість ресурсів до локального кошторису №2-1-1 капітальний ремонт приміщення КУ "ІРЦ", Локальний кошторис на будівельні роботи №2-1-1 на капітальний ремонт приміщення КУ "ІРЦ", Відомість обсягів робіт.

З наявних в матеріалах справи платіжних доручень слідує, що позивачем на виконання умов укладеного між сторонами договору було проведено оплату виконаних відповідачем робіт, а саме:

- платіжне доручення №33 від 11.06.2021 на суму 434682,19 грн., в т.ч. ПДВ 72447,03 грн.;

- платіжне доручення №34 від 09.07.2021 на суму 172378,10 грн., в т.ч. ПДВ 28729,68 грн.;

- платіжне доручення №44 від 22.07.2021 на суму 399734,17 грн., в т.ч. ПДВ 66622,36 грн.;

- платіжне доручення №52 від 18.08.2021 на суму 360700,74 грн., в т.ч. ПДВ 60116,79 грн.;

- платіжне доручення №53 від 18.08.2021 на суму 29704,80 грн., в т.ч. ПДВ 4950,80 грн.

Отже, загалом за виконані відповідачем роботи за договором №58/с від 13.04.2021 сплачено 1397200,00 грн., в т.ч. ПДВ - 232866,66 грн.

Разом з тим, відповідно до листа ГУ ДПС в Одеській області від 24.10.2024 №22671/5/15-32-12-01-05, відповідач з 13.08.2021 по 26.11.2021 був позбавлений статусу платника податків на додану вартість.

Про аналогічне зазначено і Південним офісом Держаудитслужби в Акті від 22.11.2024 №151503-11/132 про результати ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Відділу освіти, молоді та спорту Визирської сільської ради Одеського району Одеської області за період з 01.01.2021 по 30.09.2024, а саме: "У період з 13.08.2021 по 26.11.2021 Відділом освіти перераховано кошти Товариству за роботи з капітального ремонту по чотирьом договорам на загальну суму 5335924,72 грн, в тому числі ПДВ - 889320,79 гривні. Таким чином, на порушення вимог п. 3.3 договорів про закупівлю робіт від 13.04.2021 №58/С, від 07.06.2021 №112, від 27.09.2021 та від 08.10.2021 №182 не внесені зміни до договорів в частині зменшення договірної ціни внаслідок анулювання реєстрації платника ПДВ, що призвело до завищення вартості виконаних робіт на загальну суму 889320,79 гривні".

З наведеного слідує, що Відділом освіти, молоді та спорту Визирської сільської ради Одеського району Одеської області помилково було здійснено оплату суми податку на додану вартість у розмірі 65067,59 грн. за договором №58/с від 13.04.2021, які були сплачені в період з 13.08.2021 по 26.11.2021 року, коли відповідач не був платником податку на додану вартість, а саме за платіжними дорученнями №52 від 18.08.2021, №53 від 18.08.2021.

Листом №1736/01-11 від 12.12.2024 позивач звернуся до відповідача з вимогою про повернення надлишково сплачених коштів у розмірі 65067,59 грн. в якості ПДВ. Означена вимога залишена відповідачем без відповіді та належного реагування, що і зумовило звернення позивача до суду із даним позовом.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, керуючись принципом верховенства права та права на судовий захист, суд дійшов наступних висновків.

За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у ст.11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї ж статті, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно зі ст.626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч.1 ст.628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як встановлено судом, 13.04.2021 між Відділом освіти, молоді та спорту Визирської сільської ради Одеського району Одеської області (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Білд Констракшн Груп" (підрядник) було укладено договір про закупівлю робіт, за умовами п.1.1 якого підрядник зобов`язується за завданням замовника, відповідно до проектної (проектно-кошторисної) документації замовника та умов договору, на свій ризик виконати та здати в установлений договором строк закінчені будівельні роботи - Капітальний ремонт приміщення КУ "ІРЦ" за адресою вул. Учительська, 3/1, с. Першотравневе, Одеський район, Одеська область ДК 021:2015 "Єдиний закупівельний словник" "45453000-7 - Капітальний ремонт і реставрація", а замовник зобов`язується надати підряднику будівельний майданчик (фронт робіт), прийняти від підрядника закінчені роботи (об`єкт будівництва) та оплатити їх (при наявності фінансування).

Отже, правовідносини між сторонами у даній справі виникли з договору від 13.04.2021 №58/с, який за правовою природою є договором будівельного підряду.

Статтею 837 ЦК України визначено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. Для виконання окремих видів робіт, встановлених законом, підрядник (субпідрядник) зобов`язаний одержати спеціальний дозвіл. До окремих видів договорів підряду, встановлених параграфами 2-4 цієї глави, положення цього параграфа застосовуються, якщо інше не встановлено положеннями цього Кодексу про ці види договорів.

Відповідно до статті 875 ЦК України, за договором будівельного підряду підрядник зобов`язується збудувати і здати у встановлений строк об`єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов`язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов`язок не покладається на підрядника, прийняти об`єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх. Договір будівельного підряду укладається на проведення нового будівництва, капітального ремонту, реконструкції (технічного переоснащення) підприємств, будівель (зокрема житлових будинків), споруд, виконання монтажних, пусконалагоджувальних та інших робіт, нерозривно пов`язаних з місцезнаходженням об`єкта. До договору будівельного підряду застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Згідно статті 843, частин 1, 2 статті 844 ЦК України, у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення. Ціна у договорі підряду може бути визначена у кошторисі. Кошторис на виконання робіт може бути приблизним або твердим. Кошторис є твердим, якщо інше не встановлено договором.

Згідно п.3.1 укладеного між сторонами договору, ціна договору (договірна ціна) робіт визначається на основі кошторису та інших документів, пов`язаних із складанням і необхідних для визначення кошторисної вартості робіт та договірної ціни, що є невід`ємною частиною договору (додаток №2), є твердою і складає 1397200,00 грн., у тому числі ПДВ 232866, 67 грн.

В розділі 13 сторони дійшли згоди щодо порядку розрахунків за виконані роботи.

Так, вартість виконаних робіт, що підлягають оплаті, визначається із урахуванням обсягів виконаних робіт та фактичних витрат підрядника, підтверджених відповідними документами. Підрядник визначає обсяги та вартість виконаних робіт, що підлягають оплаті, та готує відповідні документи і подає їх для підписання замовнику. Замовник протягом 5-ти робочих днів зобов`язаний підписати подані підрядником документи, що підтверджують виконання робіт, або письмово обґрунтувати причини відмови від їх підписання. Розрахунки за виконані роботи здійснюються поетапно окремими платежами в міру виконання робіт на підставі Актів приймання виконаних робіт по формі №КБ-2в та довідок про вартість виконаних будівельних робіт по формі №КБ-3, підписаних уповноваженими представниками сторін. Остаточний розрахунок за договором здійснюється замовником в безготівковому порядку, на підставі остаточного підписаного Акту приймання виконаних робіт (форма №КБ-2в) та довідки про вартість виконаних будівельних робіт (форма №КБ-3), протягом 10 (десяти) робочих днів з моменту їх підписання, та отримання фінансування на реєстраційний рахунок.

З матеріалів справи слідує, що позивачем було здійснено повну оплату обумовлених в договорі робіт на загальну суму 1397200,00 грн., в т.ч. ПДВ - 232866,66 грн., що підтверджено платіжними дорученнями №33 від 11.06.2021 на суму 434682,19 грн., в т.ч. ПДВ 72447,03 грн.; №34 від 09.07.2021 на суму 172378,10 грн., в т.ч. ПДВ 28729,68 грн.; №44 від 22.07.2021 на суму 399734,17 грн., в т.ч. ПДВ 66622,36 грн.; №52 від 18.08.2021 на суму 360700,74 грн., в т.ч. ПДВ 60116,79 грн.; №53 від 18.08.2021 на суму 29704,80 грн., в т.ч. ПДВ 4950,80 грн.

Разом з тим, відповідно до листа ГУ ДПС в Одеській області від 24.10.2024 №22671/5/15-32-12-01-05, відділом адміністрування ПДВ управління з питань виявлення та опрацювання податкових ризиків Головного управління ДПС в Одеській області прийнято рішення про анулювання реєстрації відповідача як платника ПДВ від 13.08.2021 №1163/15-32-18-03-19. В подальшому, на підставі реєстраційної заяви ТОВ "Білд Констракшн Груп" від 24.11.2021 №45888 товариство зареєстроване платником ПДВ з 26.11.2021.

Отже, відповідач з 13.08.2021 по 25.11.2021 був позбавлений статусу платника податків на додану вартість.

За умовами п.21.5 договору, сторони несуть відповідальність за правильність вказаних ними в даному договорі реквізитів та зобов`язуються вчасно та у розумні строки повідомляти іншу сторону про їх заміну у письмовій формі.

Водночас, відповідач про втрату статусу платника податків на додану вартість в період з 13.08.2021 по 25.11.2021 позивача не повідомив, протилежного суду не доведено.

При цьому, у вказаний період позивачем на рахунок відповідача було перераховано кошти платіжними дорученнями №52 від 18.08.2021 на суму 360700,74 грн., в т.ч. ПДВ 60116,79 грн. (на підставі акту №5 від 16.08.2021), №53 від 18.08.2021 на суму 29704,80 грн., в т.ч. ПДВ 4950,80 грн. (на підставі акту №4 від 16.08.2021).

Тобто, перераховані на рахунок відповідача кошти в сумі 65067,59 грн. в якості ПДВ позивач перерахував товариству, статус платника ПДВ якого був анульований.

Згідно пп.14.1.178 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України, ПДВ - непрямий податок, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу.

Відповідно до п.п.194.1.1 п.194.1 ст.194 Податкового кодексу України, ПДВ становить 20, 7 і 14 відсотків бази оподаткування та додається до ціни товарів/послуг.

Згідно з п.п.а і б п.185.1 ст.185 Податкового кодексу України, об`єктом оподаткування є операції платників податку з:

а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу у володіння та користування лізингоодержувачу/орендарю;

б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до ст.186 Податкового кодексу України.

Відповідно до п.180.1. ст.180 Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платником ПДВ є:

1) будь-яка особа, яка провадить або планує провадити господарську діяльність і реєструється за своїм добровільним рішенням як платник податку у порядку, визначеному статтею 183 цього розділу;

2) будь-яка особа, яка зареєстрована або підлягає реєстрації як платник податку;

3) будь-яка особа, яка ввозить товари на митну територію України в обсягах, які підлягають оподаткуванню, та на яку покладається відповідальність за сплату податків у разі переміщення товарів через митний кордон України відповідно до Митного кодексу України, а також: особа, на яку покладається дотримання вимог митних режимів, які передбачають повне або часткове умовне звільнення від оподаткування, у разі порушення таких митних режимів, встановлених митним законодавством; особа, яка використовує, у тому числі при ввезенні товарів на митну територію України, податкову пільгу не за цільовим призначенням та/або всупереч умовам чи цілям її надання згідно із цим Кодексом, а також будь-які інші особи, що використовують податкову пільгу, яку для них не призначено.

Норми цього пункту не застосовуються до операцій з ввезення на митну територію України фізичними особами (громадянами) чи суб`єктами підприємницької діяльності, які не є платниками податку, культурних цінностей, зазначених у пункті 197.7 статті 197 цього Кодексу;

4) особа, яка веде облік результатів діяльності за договором про спільну діяльність без утворення юридичної особи;

5) особа - управитель майна, яка веде окремий податковий облік з податку на додану вартість щодо господарських операцій, пов`язаних з використанням майна, що отримане в управління за договорами управління майном.

Для цілей оподаткування господарські відносини між управителем майна з власної господарської діяльності та його діяльності з управління майном прирівнюються до відносин на основі окремих цивільно-правових договорів. Норми цього підпункту не поширюються на управителів майна, які здійснюють управління активами інститутів спільного інвестування, фондів банківського управління, фондів фінансування будівництва та фондів операцій з нерухомістю, створених відповідно до закону;

6) особа, яка проводить операції з постачання конфіскованого майна, знахідок, скарбів, майна, визнаного безхазяйним, майна, за яким не звернувся власник до кінця строку зберігання, та майна, що за правом успадкування чи на інших законних підставах переходить у власність держави (у тому числі майна, визначеного у статті 243 Митного кодексу України), незалежно від того, чи досягає вона загальної суми від здійснення операцій із постачання товарів/послуг, визначеної пунктом 181.1 статті 181 цього Кодексу, а також незалежно від того, який режим оподаткування використовує така особа згідно із законодавством;

7) особа, яка уповноважена вносити податок з об`єктів оподаткування, що виникають внаслідок поставки послуг підприємствами залізничного транспорту з їх основної діяльності, що перебувають у підпорядкуванні платника податку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України;

8) особа - інвестор (оператор), який веде окремий податковий облік, пов`язаний з виконанням угоди про розподіл продукції;

9) особа, визначена у підпункті "д" підпункту 14.1.139 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу.

Відповідно до п.184.5 ст.184 Податкового кодексу України, з моменту анулювання реєстрації особи як платника податку така особа позбавляється права на віднесення сум податку до податкового кредиту, складання податкових накладних.

Згідно з п.185.1 Податкового кодексу України, об`єктом оподаткування ПДВ є операції саме платників ПДВ, яким відповідач на момент здійснення частини господарських операцій за договором не був.

За змістом позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача 65067,59 грн. надлишково сплачених коштів.

Надаючи правову кваліфікацію правовідносинам, що виникли між сторонами, суд враховує наступне.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1, 2 ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання правочину недійсним, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Суд наголошує, що застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим: (а) застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; (б) обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; (в) застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; (г) застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципу верховенства права.

Належним та ефективним способом захисту є лише той, який спрямований саме на ті правові наслідки, які захищають право.

Системний аналіз ст.16 Цивільного кодексу України, ст.5 Господарського процесуального кодексу України дає підстави для висновку, що вимога про застосування судом ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного приватного права та інтересу, який не суперечить закону, має бути викладена у позовній заяві, а саме має бути відображена (конкретно сформульована) у змісті позовних вимог, саме це є первинною підставою для застосування судом матеріально-процесуального інструментарію закону. Інакше суд позбавляється процесуальної можливості застосувати його та визначити ефективний спосіб захисту порушеного, невизнаного або оспореного приватного права та інтересу, який не суперечить закону.

В кінцевому результаті ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту).

Вказане узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 25.01.2022 у справі № 143/591/20.

Крім того, зі змісту постанови Верховного Суду від 23.09.2019 у справі №917/1739/19 вбачається, що процесуально-правовий аспект захисту права включає в себе не лише правильність обрання передбаченого законом або договором способу захисту, але й необхідність належного правового обґрунтування вимог відповідними нормами права.

При цьому, суд враховує принцип jura novit curia ("суд знає закони"). Так, відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19, застосування судом цього принципу полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus).

Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на "норму права", що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення Господарського процесуального кодексу України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах.

Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

За змістом правових висновків, наведених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17, суди, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального й процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, яким законом слід керуватися під час вирішення спору.

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін з огляду на факти, встановлені під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не приводить до зміни предмета позову та/або вибраного позивачем способу захисту.

Так, під час вирішення спору суди повинні оцінювати не лише буквальний зміст позовних вимог, а і їх спрямованість, правову суть і фактичний контекст, у якому такі вимоги заявлено.

За умови, що позовна вимога сформульована неточно або містить певну некоректність у термінологічному або змістовному сенсі, зокрема поєднує у собі елементи, властиві іншому способу захисту, проте фактично відображає суть заявленого порушення та спрямована на його усунення, суд не позбавлений можливості скоригувати формулювання таких вимог, не змінюючи при цьому їх змісту та спрямованості.

При цьому, відмова у судовому захисті з мотивів незрозумілості чи неповноти закону суперечить сенсу та призначенню регулятивного права загалом.

Завданням господарського судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Спосіб захисту цивільних прав чи інтересу має бути ефективним, тобто приводити у конкретному спорі до того результату, на який спрямована мета позивача, - до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу.

У кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути внаслідок вирішення спору.

Отже, саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Зі змісту поданого позову чітко вбачається намір позивача як особи, яка сплатила кошти в якості ПДВ особі, що була позбавлена стутусу платника ПДВ, повернути їх у зв`язку з неможливістю домогтися такого повернення від відповідача в добровільному порядку.

За приписами статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у разі порушення його цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки визначаються як втрата, яку особа отримала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила чи повинна зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально отримати при звичайних обставинах, якщо б його право не було порушено (упущена вигода).

Статтею 225 Господарського кодексу України (чинний на час виникнення спірних правовідносин) визначений вичерпний перелік складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, зокрема: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково втрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства.

Проте, позивачу потрібно довести суду факт заподіяння йому збитків, розмір зазначених збитків та докази невиконання зобов`язань, причинно-наслідковий зв`язок між невиконанням зобов`язань та заподіяними збитками.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків за порушення договірних зобов`язань та/або відшкодування позадоговірної шкоди потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника та збитками кредитора, вина боржника.

Відсутність хоча б одного із вище перелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Суд зазначає, що саме на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. При цьому, важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такої протиправної поведінки.

Істинність твердження позивача щодо наявності підстав для стягнення збитків, зокрема, в контексті наявності збитків та їх розміру, протиправності поведінки заподіювача збитків та існування причинного зв`язку такої поведінки із заподіяними збитками, ураховуючи принципи змагальності, диспозитивності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, підлягає доведенню позивачем перед судом.

У свою чергу відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

З урахуванням встановлених у справі обставин, наявні у матеріалах справи докази у своїй сукупності підтверджують факт завдання позивачу збитків у розмірі 65067,59 грн., внаслідок бездіяльності відповідача, яка полягала у неповідомленні про анулювання реєстрації товариства як платника ПДВ, в результаті чого в період, коли товариство не було зареєстровано платником ПДВ, а саме з 13.08.2021 по 25.11.2021, позивач на підставі платіжних доручень №52 від 18.08.2021 та №53 від 18.08.2021 безпідставно перерахував відповідачу грошові кошти у якості ПДВ.

Вказані обставини відповідачем не спростовані, доказів добровільного повернення коштів на рахунок позивача до суду не подано.

За наведених обставин, вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За приписами ст.16 цього Кодексу, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.4 ГПК України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Відмова від права на звернення до господарського суду є недійсною.

Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.

Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За приписами ст.ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.ст.76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ст.86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, господарський суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

У відповідності до ч. 1 ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За змістом ч.1 ст.4 Закону України "Про судовий збір", судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

За приписами статті 4 Закону України "Про судовий збір", за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір в розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру - 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Як вбачається з прохальної частини позовної заяви, позивачем заявлено 1 вимогу майнового характеру в загальній сумі 65067,59 грн., за подання цієї позовної заяви повинно бути сплачено судовий збір у загальному розмірі 3028,00 грн.

Разом з цим, позовна заява подана через підсистему Електронний суд, у зв`язку з чим при розрахунку судового збору застосовано понижуючий коефіцієнт 0,8. З урахуванням вказаного, сума судового збору, що підлягає сплаті за подання позовної заяви, становить 2422,40 грн. (3028 х 0,8).

При цьому, при зверненні з позовом до суду через систему Електронний суд позивач сплатив судовий збір в розмірі 3028,00 грн. згідно з платіжною інструкцією №137 від 11.09.2025, замість 2422,40 грн. Таким чином, позивач надмірно сплатив судовий збір в розмірі 605,60 грн.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Відповідне клопотання позивачем до суду подано не було, тому наразі судом не вирішується питання щодо повернення позивачу надмірно сплаченого судового збору в розмірі 605,60 грн.

Згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача і підлягають стягненню на користь позивача в розмірі 2422,40 грн.

Керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Білд Констракшн Груп" (, 65033, м. Одеса, вул. Стуса Василя, буд. 2/1, оф. 8) на користь Відділу освіти, молоді та спорту Визирської сільської ради Одеського району Одеської області (, 67541, Одеська обл., Одеський р-н, с. Причорноморське, вул. Миру, буд. 4) - 65067 (шістдесят п`ять тисяч шістдесят сім) грн. 59 коп. збитків, 2422

(дві тисячі чотириста двадцять дві) грн. 40 коп. судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням суду законної сили.

Суддя М.Б. Сулімовська

Згідно з ч. ч.1, 2 ст.241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення у порядку, передбаченому ст. 257 ГПК України.

Рішення складено і підписано 20 квітня 2026 р.