ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2026 року

м. Київ

cправа № 914/3299/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Могил С. К. головуючий (доповідач), Волковицька Н. О., Мачульський Г. М.,

за участю секретаря судового засідання Амірханяна Р. К.,

та представників:

позивача не з`явився,

відповідача не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу Приватного підприємства Ярина Плюс"

на постанову Західного апеляційного господарського суду від 07.11.2024

та рішення Господарського суду Львівської області від 01.05.2024

у справі № 914/3299/23

за позовом Львівської міської ради,

до Приватного підприємства "Ярина Плюс"

про знесення самовільно збудованого нежитлового приміщення з припиненням права власності

В С Т А Н О В И В:

Львівська міська рада (далі Міськрада; позивач) звернулася до господарського суду з позовом про усунення перешкод у розпорядженні земельною ділянкою шляхом знесення самовільно збудованого нежитлового приміщення з припиненням права власності Приватного підприємства "Ярина Плюс" (далі ПП "Ярина Плюс"; відповідач) на це приміщення.

На обґрунтування позову Міськрада посилалася на те, що Фізична особа підприємець Михайлів Євген Євгенович (далі ФОП Михайлів Є. Є.) без належних документів оформив право власності на приміщення за адресою: м. Львів, вул. Кульпарківська, 158, оскільки було скасоване рішення Господарського суду Львівської області від 06.11.2008 у справі № 19/202, на підставі якого відбулася реєстрація права власності на це приміщення за ФОП Михайлів Є. Є. На думку позивача, вищевказане є перешкодою для реєстрації права власності на вказане приміщення за Приватним підприємством "Мотор" (далі ПП "Мотор"), а згодом і за ПП "Ярина Плюс". З огляду на вищевикладене та відсутність належним чином оформленого права користування земельною ділянкою на вул. Кульпарківській, 158 у м. Львові, позивач вважає, що наявні підстави для задоволення цього позову з огляду на ст. 376 Цивільного кодексу України (далі ЦК України).

Рішенням Господарського суду Львівської області від 01.05.2024 (суддя С. Б. Кітаєва), залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 07.11.2024 (головуюча суддя Г. В. Орищин, судді Н. А. Галушко, М. Б. Желік), позов задоволено. Усунуто перешкоди у розпорядженні спірною земельною ділянкою шляхом знесення самовільно збудованого нежитлового приміщення літ. "Б-1" загальною площею 68,7 кв.м за адресою: м. Львів, вул. Кульпарківська, 158, з припиненням права власності ПП "Ярина Плюс" на це нежитлове приміщення.

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що на виконання наказу Департаменту містобудування від 07.06.2023 № 162 спеціалістами управління державного контролю за використанням та охороною земель, за участю управління архітектури та урбаністики, було проведено обстеження земельної ділянки комунальної власності за адресою: м. Львів, вул. Кульпарківська, 158, за результатами якого складений акт від 25.06.2023 № 272. У ньому зафіксовано, що земельна ділянка на вул. Кульпарківська, 158 у м. Львові знаходиться в межах функціональної зони Ж-3 зона багатоповерхової житлової забудови. В ході вказаного обстеження також було встановлено, що ПП "Ярина Плюс" фактично використовує земельну ділянку орієнтовною площею 0,0065 га для обслуговування торгового павільйону на вул. Кульпарківська, 158 у м. Львові за відсутності відповідного рішення органу місцевого самоврядування про її надання в користування (оренду) та за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки.

З листа Управління архітектури та урбаністики від 09.06.2023 № 4-2401-7791 убачається, що вихідні дані на проєктування (містобудівні умови та обмеження на проєктування об`єкта будівництва) на вул. Кульпарківська, 158 у м. Львові не надавались.

Відповідно до листа Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю від 31.05.2023 № 4-0006-7262, згідно з даними з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, документи щодо виконання будівельних робіт на об`єкті за адресою: м. Львів, вул. Кульпарківська, 158, що були б зареєстровані Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю, відсутні.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів вбачається, що за адресою: м. Львів, вул. Кульпарківська, 158, зареєстровано право власності на нежитлове приміщення загальною площею 68,7 кв.м за відповідачем.

Вказаний об`єкт знаходиться на земельній ділянці, що перебуває у комунальній власності та, станом на момент подання цього позову, не передана в користування третім особам.

Первісно право власності на об`єкт на вул. Кульпарківській, 158 у м. Львові (реєстраційний номер майна 25559871) було зареєстровано 26.11.2008 за ФОП Михайлів Є. Є. на підставі рішення Господарського суду Львівської області від 06.11.2008 у справі № 19/202, за яким за ФОП Михайлівим Є. Є. було визнано право власності на нежитлове приміщення загальною площею 68,7 кв.м та зобов`язано Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" здійснити державну реєстрацію права власності.

Львівський апеляційний господарський суд постановою від 02.02.2009 у справі № 19/202, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 14.05.2009, скасував рішення Господарського суду Львівської області від 06.11.2008 і прийняв нове рішення, яким відмовив у позові.

Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" 24.02.2009 було зареєстровано за ПП "Мотор" право власності на нежитлове приміщення загальною площею 68,7 кв.м, яке знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Кульпарківська, 158 (реєстраційний номер майна 25559871). Реєстрація відбулася на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між Михайлівим Є. Є. та ПП "Мотор", посвідченого приватним нотаріусом Волинською Л. В.

17.06.2009 було проведено реєстрацію права власності за ПП "Ярина Плюс", яке набуло таке право внаслідок укладення договору купівлі-продажу з ПП "Мотор", посвідченого приватним нотаріусом Стоцком Т. Л.

Предметом цього спору є знесення самовільно збудованого нежитлового приміщення з припиненням права власності ПП "Ярина Плюс" на це приміщення.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський суд, виходили з того, що об`єкт є самочинним будівництвом, оскільки земельна ділянка не відводилася для цієї мети, а дозвільні документи відсутні.

Не погоджуючись із постановою Західного апеляційного господарського суду від 07.11.2024 та рішенням Господарського суду Львівської області від 01.05.2024, ПП "Ярина Плюс" звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати та передати справу на новий розгляд.

Скаржник мотивує подання касаційної скарги на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України), а саме тим, що судами попередніх інстанцій не враховано висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 29.05.2024 у справі № 910/5808/20, від 16.10.2019 у справі № 522/23155/16-ц, від 24.07.2019 у справі № 369/8107/15-ц, від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17, від 16.06.2021 у справі № 554/4741/19, від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 27.10.2021 у справі № 202/7377/16-ц, від 08.06.2016 у справі № 6-3089с15, від 22.06.2017 у справі № 6-1047цс17, від 21.07.2021 у справі № 910/8137/19 (910/13186/20), від 13.07.2021 у справі № 1/157- 09-5588(916/2070/20) та інших.

Скаржник також посилається на те, що суди помилково підмінили віндикаційний позов негаторним, не застосували позовну давність та не врахували його статус як добросовісного набувача.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.12.2024 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою відповідача на вказані судові рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 01.07.2025.

Ухвалою Верховного Суду від 23.02.2026 поновлено провадження у справі, яке зупинялося згідно з ухвалою від 10.02.2025 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 908/2388/21.

Ухвалою Верховного Суду від 24.03.2026 повідомлено учасників справи про розгляд справи 07.04.2026.

У зв`язку із запланованою відпусткою судді Случа О. В. призначено повторний автоматизований розподіл судової справи, за результатами якого для її розгляду призначено колегію суддів у складі: Могил С.К. головуючий, Волковицька Н. О., Мачульський Г. М.

Заслухавши доповідь головуючого судді, переглянувши в касаційному порядку оскаржувані судові рішення, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Зміст права власності розкриває ст. 317 ЦК України, відповідно до якої власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Тобто зміст права власності становить "тріаду" повноважень, а саме: право володіння "jus possidendi", право користування "jus utendi" і право розпорядження "jus abutendi".

Самочинне будівництво регулює ст. 376 ЦК України. Так, законодавець у вказані статті закріпив норму, згідно з якої житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Верховний Суд у постанові від 17.03.2026 у справі № 914/3403/23, яка враховується при перегляді цієї справи з огляду на ч. 4 ст. 300 ГПК України, виснував, що наявність хоча б однієї із трьох зазначених у ч. 1 ст. 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Кожна із зазначених ознак є самостійною і достатньою для того, щоб визнати об`єкт нерухомого майна самочинним будівництвом. Тому при вирішенні спору, що виникає у зв`язку із будівництвом на земельній ділянці об`єкта нерухомості, повинні досліджуватися питання щодо наявності документів про виділення земельної ділянки, дозвільної документації на будівництво спірних об`єктів та щодо відповідності побудованого об`єкта будівельним нормам і правилам (подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18.09.2024 у справі № 915/1268/23).

Не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці. Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (п.п. 92-94), від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 (п. 35), від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22 (п. 103)).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20) дійшла висновку, що сама по собі державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності.

Державна реєстрація права власності не породжує права власності, в силу державної реєстрації право власності не виникає, вона визначає лише момент, з якого право власності виникає, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Факт набуття права власності має передувати державній реєстрації, оскільки юридичний зміст державної реєстрації полягає у визнанні і підтвердженні державою цього факту (схожий висновок викладено в п. 7 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18, у постанові Великої Палати Верховного Суд від 17.12.2025 у справі № 908/2388/21, яка враховується при перегляді цієї справи з огляду на ч. 4 ст. 300 ГПК України).

Ураховуючи положення ч.ч. 3 5 ст. 376 ЦК України, коли власник земельної ділянки не надавав згоди на будівництво на його земельній ділянці об`єкта нерухомого майна, він має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав як власника земельної ділянки (ч. 2 ст. 152 ЗК України).

Правовий порядок знесення будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майно залежить від підстав, за якими його віднесено до об`єкта самочинного будівництва (див. постанову Верховного Суду від 11.06.2024 у справі № 904/4338/21).

Обов`язковому (безальтернативному) знесенню об`єкт будівництва підлягає лише у випадках, якщо такий об`єкт збудовано на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети та/або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи. В усіх інших випадках знесенню передує встановлення можливості перебудови об`єкта будівництва (див. постанови Верховного Суду від 24.06.2020 у справах № 320/5880/18, від 19.09.2023 у справі № 911/1406/20).

Разом із тим за усталеними висновками Верховного Суду особа, яка використовувала земельну ділянку з порушенням прав іншої (власника земельної ділянки), повинна привести земельну ділянку у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд за власний кошт, оскільки відповідно до вимог чинного законодавства обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку (див. постанови від 02.06.2022 у справі № 910/14524/19, від 04.09.2024 у справі № 904/2077/23).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17.12.2025 у справі № 908/2388/21 дійшла висновку, що: "належним способом захисту прав власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, є вимога про знесення об`єкта самочинного будівництва відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦК України. Зазначений спосіб захисту відповідає характеру правопорушення, є таким, що встановлений законом, реально захищає та відновлює права та інтереси позивача. Вимога про знесення майна, яке власник земельної ділянки вважає самочинним будівництвом, є різновидом негаторного позову власника земельної ділянки з усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своєю земельною ділянкою…. Обов`язок знести об`єкт самочинного будівництва має розглядатися в контексті правового захисту права власності на земельну ділянку. Отже, відповідачем за вимогою про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва має бути особа, яка чинить перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою (останній набувач)".

Верховний Суд у релевантних справах справі, яка переглядається, також неодноразово зазначав таке:

оскільки в ході розгляду цієї справи суди попередніх інстанцій установили, що рішення про надання земельної ділянки для розміщення спірного нежитлового приміщення по вул. Городоцькій, 291а у м. Львові Міськрадою ніколи не приймалося, будь-яких дозвільних документів на його будівництво компетентні органи не видавали, висновок судів про те, що зареєстроване за ПП "Ярина Плюс" приміщення є самочинним будівництвом судом касаційної інстанції визнається таким, що зроблений з неухильним додержанням наведених норм матеріального права та висновків касаційного суду щодо них" (див. постанову від 05.02.2025 у справі № 914/2511/23 за позовом Львівської міської ради до Приватного підприємства "Ярина Плюс" про знесення самовільно збудованого нежитлового приміщення з припиненням права власності);

встановлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини цієї справи свідчать, що будівництво на спірній земельній ділянці проведено за відсутності правовстановлюючих документів на земельну ділянку, дозвільних документів, які надають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, тому зареєстроване за ПП "Ярина Плюс" спірне нежитлове приміщення є самочинним будівництвом. Водночас Львівська міська рада, яка представляє інтереси власника земельної ділянки, не надавала згоди на визнання права власності за ПП "Ярина Плюс" на самочинно збудоване майно і заперечує проти його перебування на землі комунальної власності, у зв`язку з чим звернулася до суду з позовом у цій справі. За наведеного та враховуючи, що розміщення спірного майна на земельній ділянці комунальної власності порушує права власника земельної ділянки, задоволення позову в частині знесення такого майна узгоджується із положеннями ст. 152 ЗК України та приписами ч. 4 ст. 376 ЦК України (див. постанову від 17.03.2026 у справі № 914/3403/23 за позовом Львівської міської ради до Приватного підприємства "Ярина Плюс" про усунення перешкод у розпорядженні земельною ділянкою шляхом знесення самовільно збудованого нежитлового приміщення з припиненням права власності).

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (ст. 8 Конституції України).

Принцип "правової (юридичної) визначеності" (від анг. legal certainty) є одним із суттєвих елементів верховенства права.

Вказаний принцип вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності як самих правових норм, так і того, як ці норми мають бути застосовані судами у подібних правовідносинах. Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Саме така діяльність суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

Надавши оцінку наявним у матеріалах справи документам відповідно до вимог ст. 86 ГПК України, встановивши, що будівництво на спірній земельній ділянці проведено за відсутності правовстановлюючих документів на земельну ділянку, дозвільних документів, які надають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що зареєстроване за ПП "Ярина Плюс" спірне нежитлове приміщення є самочинним будівництвом. Водночас Львівська міська рада, яка представляє інтереси власника земельної ділянки, не надавала згоди на визнання права власності за ПП "Ярина Плюс" на самочинно збудоване майно і заперечує проти його перебування на землі комунальної власності, у зв`язку з чим звернулася до суду з позовом у цій справі. За наведеного та враховуючи, що розміщення спірного майна на земельній ділянці комунальної власності порушує права власника земельної ділянки, задоволення позову в частині знесення такого майна узгоджується із положеннями ст. 152 ЗК України та приписами ч. 4 ст. 376 ЦК України.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення судів попередніх інстанцій в частині вирішення спору про знесення самовільно збудованого нежитлового приміщення літ. "Б-1" загальною площею 68,7 кв.м за адресою: м. Львів, вул. Кульпарківська, 158 є законними, узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 05.02.2025 у справі № 914/2511/23, від 17.03.2026 у справі № 914/3403/23. Отже, судові рішення в цій частині вирішення спору є ухваленими з дотриманням ст. 236 ГПК України.

Щодо аргументів касаційної скарги про порушення судами вимог ст. 256 ЦК України, то вони є безпідставними, оскільки цей негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення (див. також постанову Верховного Суду від 05.02.2025 у справі № 914/2511/23).

Колегія суддів також визнає безпідставними аргументи скаржника про те, що саме помилки та бездіяльність органу місцевого самоврядування призвели до виникнення спору у цій справі, що суди передчасно втрутилися у право власності відповідача на мирне володіння своїм майном, оскільки, судами попередніх інстанцій у цій справі не встановлено обставин вчинення Міськрадою будь-яких дій щодо надання комунальної земельної ділянки під самочинним будівництвом в користування чи надання дозволів на забудову комунальної землі, а також, як уже зазначалося, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього, а тому і правомочністю розпорядження таким майном як об`єктом нерухомості не наділена.

Водночас колегія суддів не погоджується із висновком судів в частині вирішення спору щодо припиненням права власності ПП "Ярина Плюс" на нежитлове приміщення літ. "Б-1" загальною площею 68,7 кв.м за адресою: м. Львів, вул. Кульпарківська, 158 (реєстраційний номер майна 25559871) з огляду на таке.

Гл. 3 роз. I кн. 1 ЦК України регулюється захист прав та інтересі осіб. Так, за змістом ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Реалізація права на захист цивільних прав здійснюється за допомогою способів захисту, якими є закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц, від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18).

Обрання способу захисту це прерогатива позивача. Водночас свобода в обрані способу захисту передбачає й несення позивачем ризику відмови в задоволенні позовних вимог у зв`язку із неналежністю чи неефективністю заявленого захисту (див. постанову Верховного Суду від 18.09.2025 у справі № 922/82/20).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17.12.2025 у справі № 908/2388/21 виснувала таке: "за обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстроване за певною особою без дотримання визначеного ст. 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна. У категорії справ, за обставинами яких певна особа неправомірно зареєструвала право власності на самочинно побудоване майно, неналежною є як вимога про скасування рішення (запису) про реєстрацію права власності, так і вимога про припинення права власності (п. 154 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справi № 916/1174/22)".

Верховний Суд у постанові від 05.02.2025 у справі № 914/2511/23 дійшов висновку про те, що: "коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного ст. 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна. Враховуючи наведені норми матеріального права, а також висновки Великої Палати Верховного Суду щодо них, колегія суддів висновує, що належним та ефективним способом захисту прав територіальної громади міста Львова у спірних правовідносинах є лише вимога Міськради про знесення самовільно збудованого приміщення і задоволення цієї вимоги саме по собі остаточно вирішить юридичну долю самочинного будівництва по вул. Городоцькій, 291 а у м. Львові у встановленому законом порядку. Водночас колегія суддів частково погоджується з доводами касаційної скарги про те, що у задоволенні позовної вимоги Міськради про припинення права власності відповідача на самочинне будівництво належало відмовити за неефективністю".

Верховний Суд у постанові від 17.03.2026 у справі № 914/3403/23 зазначив: "отже, у цьому спорі про знесення об`єкта самочинного будівництва заявлена Львівською міською радою позовна вимога про припинення права власності відповідача на спірне нежитлове приміщення є неналежною та такою, що не спрямована на реальний захист прав та інтересів позивача. У справі, що розглядається, належним та ефективним способом захисту прав власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, є вимога про знесення об`єкта самочинного будівництва відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦК України. Зазначений спосіб захисту відповідає характеру правопорушення, є таким, що встановлений законом, реально захищає та відновлює права та інтереси позивача".

Законодавець у ч. 4 ст. 236 ГПК України закріпив норму, відповідно до якої при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судові рішення в частині вирішення спору про припинення права власності ПП "Ярина Плюс" на нежитлове приміщення літ. "Б-1" загальною площею 68,7 кв.м за адресою: м. Львів, вул. Кульпарківська, 158 (реєстраційний номер майна 25559871) не відповідають вищенаведеним висновкам Верховного Суду.

За змістом п. 3 ч. 1 ст. 300 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте у передбачених ст. 300 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосовуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (ч.ч. 1, 3 ст. 311 ГПК України)

Отже, здійснивши аналіз оскаржуваних рішень і доводів касаційної скарги, колегія суддів вважає, що в межах здійснення касаційного провадження у цій справі знайшли своє підтвердження доводи касаційної скарги відповідача щодо неправильного застосування та порушення судами попередніх інстанцій приписів ст.ст. 15, 16 ЦК України, 5 ГПК України, які полягають у помилковому задоволенні позовних вимог Міськради про припинення права власності ПП "Ярина Плюс" на самочинно збудоване майно. З огляду на вказане, а також керуючись ч. 4 ст. 300 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржені рішення і постанова судів попередніх інстанцій у цій частині (в частині вирішення спору про припинення права власності ПП "Ярина Плюс" на самочинно збудоване майно) підлягають скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у позові. В іншій частині оскаржені рішення і постанова прийняті з правильним застосуванням та дотриманням правових норм, з урахуванням висновків Верховного Суду щодо них, а тому вони підлягають залишенню без змін.

З огляду на скасування постанови апеляційного господарського суду та рішення суду першої інстанції у частині задоволення позовних вимог про припинення права власності ПП "Ярина Плюс" на нежитлове приміщення літ. "Б-1" загальною площею 68,7 кв.м за адресою: м. Львів, вул. Кульпарківська, 158 (реєстраційний номер майна 25559871) з прийняттям у цій частині нового рішення, яким у позові відмовити необхідно змінити здійснений судами попередніх інстанцій розподіл судового збору. Стягнути з ПП "Ярина Плюс" на користь позивача 2684,00 грн судового збору за подання позовної заяви. Стягнути з позивача на користь відповідача 3220,80 грн судового збору за розгляд апеляційної скарги (з урахуванням застосування коефіцієнту 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору у разі подання апеляційної скарги в електронній формі).

Відповідно до ст. 129 ГПК України на Львівську міську раду необхідно покласти витрати скаржника зі сплати судового збору за подання касаційної скарги у сумі 4294,40 грн.

Керуючись ст. ст. 300, 301, 308, 311, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Касаційну скаргу Приватного підприємства "Ярина Плюс" задовольнити частково.

2. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 07.11.2024 та рішення Господарського суду Львівської області від 01.05.2024 у справі № 914/3299/23 у частині вирішення спору про припинення права власності Приватного підприємства "Ярина Плюс" на нежитлове приміщення літ. "Б-1" загальною площею 68,7 кв.м за адресою: м. Львів, вул. Кульпарківська, 158 (реєстраційний номер майна 25559871) скасувати. Прийняти у цій частині нове рішення, яким у позові відмовити.

3. В решті постанову Західного апеляційного господарського суду від 07.11.2024 та рішення Господарського суду Львівської області від 01.05.2024 у справі № 914/3299/23 залишити без змін.

4. Змінити здійснений Західним апеляційним господарським судом та Господарським судом Львівської області розподіл судових витрат за подання позовної заяви, розгляд апеляційної скарги.

Стягнути з Приватного підприємства "Ярина Плюс" () на користь Львівської міської ради () 2684,00 грн судового збору за подання позовної заяви.

Стягнути з Львівської міської ради () на користь Приватного підприємства "Ярина Плюс" () 3220,80 грн судового збору за розгляд апеляційної скарги.

5. Стягнути з Львівської міської ради () на користь Приватного підприємства "Ярина Плюс" () 4294, 40 грн судового збору за розгляд касаційної скарги.

6. Доручити Господарському суду Львівської області видати наказ.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Могил С. К.

Судді: Волковицька Н. О.

Мачульський Г.М.