УХВАЛА

15 квітня 2026 року

м. Київ

cправа № 916/3810/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Рогач Л. І. - головуючої, Краснова Є. В., Мачульського Г. М.,

перевіривши матеріали касаційної скарги ОСОБА_1

на ухвалу Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.02.2026

у справі за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дерева Раю",

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Державне підприємство "Одеський морський торговельний порт"

про стягнення 361 030,17 грн, розірвання договору та виселення,

ВСТАНОВИВ:

Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях звернулося до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дерева Раю" (далі - ТОВ "Дерева Раю", відповідач), в якому просило стягнути з відповідача до Державного бюджету України заборгованість у загальній сумі 361 030,17 грн, з яких: 342 995,15 грн заборгованості з орендної плати та 18 035,02 грн пені; розірвати укладений між сторонами договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 12.06.2013 № 69, а також виселити ТОВ "Дерева Раю" із займаного орендованого державного нерухомого майна, а саме: з нежитлових приміщень будинку пасажирського павільйону загальною площею 145 м2, розташованого за адресою: м. Одеса, пляж "Аркадія", 3/1, яке знаходиться на балансі Державного підприємства "Одеський морський торговельний порт" з метою розміщення побутових приміщень (інше використання нерухомого майна).

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 12.06.2013 № 69.

Господарський суд Одеської області рішенням від 07.11.2022, залишеним без змін Південно-західним апеляційним господарським судом у постанові від 05.04.2023, позов задовольнив частково.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , скаржник) звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою та вказував, що оскаржуване рішення порушує його права та законні інтереси в частині вирішення позовних вимог про виселення ТОВ "Дерева Раю".

Південно-західний апеляційний господарський суд ухвалою від 17.02.2026 закрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Одеської області від 07.11.2022 на підставі пункту 3 частини першої статті 264 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), зазначивши, що ОСОБА_1 не довів, яким саме чином оскаржуване рішення впливає на його права, інтереси чи обов`язки, таким чином, він не є особою, яка має право на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Одеської області від 07.11.2022 у справі.

До Верховного Суду від ОСОБА_1 через "Скриню" надійшла касаційна скарга на ухвалу Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.02.2026, у якій скаржник просить, зокрема, скасувати оскаржувану ухвалу і передати справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Перевіривши матеріали касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

Предметом касаційного оскарження є ухвала суду апеляційної інстанції про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції, поданою особою, яка не брала участі у справі.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з приписами частини першої статті 304 ГПК України ухвали судів першої та апеляційної інстанції можуть бути оскаржені в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої статті 287 цього Кодексу.

Як зазначено вище, Господарський суд Одеської області рішенням від 07.11.2022 позов задовольнив частково та ухвалив:

- стягнути з ТОВ "Дерева Раю" на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях до Державного бюджету України заборгованість по орендній платі у розмірі 94 850,75 грн та пеню у розмірі 2 102,52 грн;

- стягнути з ТОВ "Дерева Раю" на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 724,30 грн;

- закрити провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення з ТОВ "Дерева Раю" заборгованості по орендній платі у розмірі 128 000 грн;

- у задоволенні вимог про стягнення заборгованості по орендній платі у розмірі 120 144,41 грн та пені у розмірі 15 932,50 грн відмовити;

- відмовити Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях у задоволенні позовних вимог до ТОВ "Дерева Раю" про розірвання Договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 12.06.2013 № 69, укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях та ТОВ "Дерева Раю";

- виселити ТОВ "Дерева Раю" із займаного орендованого державного нерухомого майна, а саме: нежитлові приміщення будинку пасажирського павільйону, загальною площею 145,00 м2, розташованого за адресою: м. Одеса, пляж "Аркадія", 3/1, яке знаходиться на балансі ДП "Одеський морський торговельний порт", з метою розміщення побутових приміщень (інше використання нерухомого майна);

- судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 4 311,15 грн покласти на Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях.

Суд першої інстанції виходив, зокрема, з того, що укладений між сторонами договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 12.06.2013 № 69 припинив свою дію 12.06.2021, внаслідок чого підстави для його розірвання відсутні, а стягненню з відповідача підлягають заборгованість з орендної плати за період з червня місяця 2019 року по 12.06.2021 та пеня, нарахована на вказану заборгованість. При цьому суд першої інстанції врахував факт сплати ТОВ "Дерева Раю" вже після подання позову у даній справі заборгованості з орендної плати у сумі 128 000 грн, у зв`язку з чим закрив провадження у справі в цій частині. Крім того, посилаючись на безпідставність використання відповідачем орендованого майна після припинення вищенаведеного договору, місцевий господарський суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовної вимоги про виселення.

Звертаючись із апеляційною скаргою, ОСОБА_1 вважав, що судом першої інстанції неповно встановлено обставини справи, що призвело до прийняття необґрунтованого та нечіткого рішення про виселення ТОВ "Дерева Раю", в тому числі з приміщень, які перебувають в іпотеці скаржника, та які належали ТОВ "Дерева Раю" ще до моменту укладення договору оренди від 12.06.2013, а також з приміщень, які є невід`ємними поліпшеннями предмета договору іпотеки, та які відповідно до умов Договору іпотеки є предметом іпотеки.

Водночас, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вирішення у справі питання щодо виселення ТОВ "Дерева Раю" з нежитлових приміщень будівлі пасажирського павільйону жодним чином не впливає на права, інтереси чи обов`язки ОСОБА_1 , як іпотекодержателя належного ТОВ "Дерева Раю" нерухомого майна, а саме - кафе "Ітака", що розташоване за адресою: м. Одеса, пляж "Аркадія", загальною площею 1 151,9 м2, адже спірне у даній справі нерухоме майно знаходиться в державній власності та воно не передавалося в іпотеку ні ОСОБА_1 , ні іншим особам.

Крім того, суд апеляційної інстанції вказав, що місцевий господарський суд ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині рішення від 07.11.2022 у справі № 916/3810/21 не вирішував питання про права, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 і жоден висновок суду першої інстанції не створює будь-яких прав або обов`язків для скаржника.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції серед іншого зазначила, що не приймає до уваги посилання скаржника на те, що оскаржуваним рішенням у відповідача було витребувано майно, яке належить на праві власності іпотекодавцю ТОВ "Дерева Раю" та знаходиться у нього (апелянта) в іпотеці, з огляду, зокрема, на те, що майно, яке є предметом спору у цій справі, є відмінним від майна, яке знаходиться в іпотеці у ОСОБА_1 .

Суд апеляційної інстанції також не взяв до уваги посилання скаржника на те, що спірне майно у цій справі та майно, яке йому було передано в іпотеку, частково є одним і тим же майном, адже колегія суддів встановила, що це майно є різним, зокрема спірне майно є державною власністю та не передавалося в іпотеку, тоді як передане в іпотеку ОСОБА_1 майно знаходиться у приватній власності ТОВ "Дерева Раю". Більше того, як вказав суд, спірне нерухоме майно та майно, яке знаходиться в іпотеці у апелянта, знаходиться за різними адресами.

За правилами статті 17 ГПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 254 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

Тобто цією нормою визначено право особи подати апеляційну скаргу на рішення, яким, зокрема, розглянуто і вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких є скаржник, або містяться судження про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи у відповідних правовідносинах, виходячи з предмета та підстав позову. Одночасно ця стаття визначає коло осіб, наділених процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення прийнято щодо їх прав, інтересів та (або) обов`язків. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок; такий правовий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 264 ГПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Отже, ГПК України передбачає необхідність з`ясування апеляційним господарським судом наявності правового зв`язку між скаржником і сторонами у справі; чи вирішено місцевим господарським судом питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи оскаржуваним судовим рішенням. Якщо скаржник лише зазначає про те, що оскаржуване рішення може вплинути на його права та/або інтереси, та/або обов`язки, або лише зазначає (констатує), що рішенням вирішено його права та/або обов`язки чи інтереси, то такі посилання, виходячи з вищенаведеного, не можуть бути достатньою та належною підставою для розгляду апеляційної скарги.

Особа, яка звертається з апеляційною скаргою в порядку статей 17, 254 ГПК України, повинна довести, що оскаржуване судове рішення прийнято про її права, інтереси та (або) обов`язки, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним, що означає, що скаржник в апеляційній скарзі має чітко зазначити, в якій частині оскаржуваного ним судового рішення (в мотивувальній та/або резолютивній) прямо вказано про його права, інтереси та (або) обов`язки, та про які саме.

Рішення є таким, що прийнято про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення наявні висновки суду про права та обов`язки цієї особи або у резолютивній частині рішення суд прямо зазначив про права та обов`язки цієї особи. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не приймається до уваги.

Такі правові висновки є усталеними у практиці Верховного Суду та викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 921/730/13-г/3, Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15.05.2020 у справі № 904/897/19, Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 910/9016/16, від 21.07.2020 у справі № 914/1971/18, від 22.03.2023 у справі № 905/1397/21, від 11.03.2024 у справі № 922/5628/14.

Таким чином, першочергово суд апеляційної інстанції має з`ясувати, чи зачіпає оскаржуване судове рішення безпосередньо права та обов`язки скаржника, та лише після встановлення таких обставин, вирішити питання про залучення такої особи у якості третьої особи та про скасування судового рішення, а у випадку встановлення, що права заявника оскаржуваним судовим рішенням не порушені та питання про його права і обов`язки стосовно сторін у справі судом першої інстанції не вирішувалися - закрити апеляційне провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду. Такі правові висновки викладено Верховним Судом, зокрема, у постановах від 10.05.2018 у справі № 910/22354/15, від 19.06.2018 у справі № 910/18705/17, від 11.07.2018 у справі № 911/2635/17, від 04.10.2018 у справі № 5017/461/2012, від 29.11.2018 у справі № 918/115/16, від 04.12.2018 у справі № 906/1764/15, від 06.12.2018 у справі № 910/22354/15, від 10.04.2019 у справі № 9/189/2011/5003, від 16.04.2019 у справі № 12/91, від 11.04.2019 у справі № 8/71-НМ та від 11.09.2019 у справі № 4/2023-10.

Такі висновки Верховного Суду підтримала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.03.2026 у справі № 922/5241/21, та вказала, зокрема, що процесуальний закон розмежовує випадки, коли "рішення суду може вплинути на права та обов`язки" особи (коли в результаті ухвалення судового рішення сторона може набути право стосовно цієї особи або ця особа може пред`явити вимоги до сторони) (частина друга статті 50, пункт 1 частини першої статті 267 ГПК України) і коли має місце "рішення суду про права, інтереси та (або) обов`язки особи" (пункт 4 частини третьої статті 277, частина четверта статті 287, пункт 3 частини першої статті 296, пункт 8 частини 1 статті 310 ГПК України).

За висновком Великої Палати у вказаній справі ухвалення судом рішення про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, процесуальний закон вважає неприпустимим, у зв`язку з чим це є обов`язковою підставою для скасування ухваленого рішення (пункт 4 частини третьої статті 277, пункт 8 частини першої статті 310 ГПК України).

Відповідаючи на питання про те, що є рішенням суду про права, інтереси та (або) обов`язки особи, Велика Палата Верховного Суду у наведеній постанові звернула увагу на те, що висновки суду про права, інтереси та (або) обов`язки особи можуть міститись в мотивувальній та резолютивній частині рішення. Ці висновки мають різне значення.

Процесуальний закон містить норми, які забезпечують, аби судове рішення, ухвалене у справі, не було протиставлене особі, яка не брала участі в цій справі.

При цьому Велика Палата Верховного Суду зауважила, що неприпустимим є втручання особи в остаточне рішення суду з тих лише підстав, що вона вважає помилковими викладені у мотивувальній частині цього рішення судження, які не мають стосовно неї обов`язкової сили.

Закон не встановлює механізму, який виключав би особу, яка не брала участь у справі, з-під дії судового рішення, якщо таке містить присуд про її права, інтереси та (або) обов`язки (стягує з неї кошти, зобов`язує її вчинити певні дії або утриматись від них, змінює чи припиняє правовідносини з її участю, визнає недійсним або скасовує документ, який посвідчує право особи, тощо).

Однак процесуальний закон встановлює право на перегляд справи та оскарження судового рішення для особи, яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права, інтереси та (або) обов`язки (частина перша статті 17 ГПК України).

На переконання Верховного Суду висновок суду апеляційної інстанції про те, що місцевий господарський суд ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині рішення від 07.11.2022 у справі № 916/3810/21 не вирішував питання про права, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 і жоден висновок суду першої інстанції не створює будь-яких прав або обов`язків для скаржника, є очевидним та не викликає сумнівів.

Верховний Суд бере до уваги твердження суду апеляційної інстанції про те, що у межах цієї справи не вирішується спір про власність між ТОВ "Дерева Раю" та державою щодо того, кому належить те чи інше нерухоме майно, та чи зареєстровано право власності ТОВ "Дерева Раю" та держави на одне й теж саме нерухоме майно.

Колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції правильно застосував пункт 3 частини першої статті 264 ГПК України та закрив апеляційне провадження у цій справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Одеської області від 07.11.2022 у справі.

Отже, конструкція вказаної правової норми процесуального закону не передбачає подвійного тлумачення, її правильне застосування є очевидним і не викликає розумних сумнівів, а тому доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного господарського суду щодо застосування положень пункту 3 частини першої статті 264 ГПК України.

Аргументи, викладені в касаційній скарзі, так само не викликають розумних сумнівів у правильності застосування норм права судом апеляційної інстанції, оскільки відсутні підстави для широкого розуміння визначеного частиною першою статті 254 ГПК України поняття інтересу особи, яка не брала участі у справі, та звертається з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 293 ГПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

З урахуванням наведеного суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.02.2026 про закриття апеляційного провадження.

Керуючись статтями 234, 293, 304 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі № 916/3810/21 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.02.2026.

2. Копію цієї ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу, а копію касаційної скарги залишити в суді касаційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуюча Л. Рогач

Судді Є. Краснов

Г. Мачульський