РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

10.04.2026Справа № 910/16016/25
Господарський суд міста Києва в складі: головуючого судді Г.П. Бондаренко-Легких, розглянувши у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін справу №910/16016/25.

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТМ ЦУКРОВИЙ ДІМ» (25000, Кіровоградська обл., м. Кропивницький, вул. Миколи Левитського, буд. 28)

До Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Житомирські ласощі» (01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, буд. 34)

про стягнення 389 494, 08 грн

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ТМ ЦУКРОВИЙ ДІМ" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Житомирські ласощі» про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат у загальному розмірі 389 494, 08 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором поставки №0108-24 від 01.08.2024, що встановлено рішенням Господарського суду міста Києва від 03.09.2025 у справі №910/5742/25.

05.01.2026 суд постановив ухвалу про відкриття провадження у справі, в якій вирішив розгляд справи №910/16016/25 здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

16.01.2026 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

19.01.2026 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшло: (1) заява про застосування строку позовної давності у шість місяців щодо нарахування пені; (2) клопотання про зменшення розміру неустойки, 3% річних, інфляційних втрат; (3) клопотання про зменшення розміру витрат позивача на правничу допомогу.

02.02.2026 через систему «Електронний суд» від позивача надійшло: (1) відповідь на відзив; (2) заперечення на заяву позивача щодо застосування строку позовної давності у шість місяців щодо нарахування пені.

04.02.2026 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив та на заперечення від 02.02.2026.

Згідно з частиною 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Згідно частини 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Відповідно до частини 5 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

І. Фактичні обставини, встановлені судом.

01.08.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Житомирські ласощі», як покупцем (відповідач), та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТМ ЦУКРОВИЙ ДІМ», як постачальником (позивач) укладено договір поставки №0108-24, за умовами якого постачальник зобов`язується в порядку та строки, встановлені договором, передати у власність покупцю продукцію цукор (товар), в певній кількості, відповідної якості і за ціною вказаною в специфікації, а покупець зобов`язується прийняти товар та оплатити його на умовах, визначених у договорі (пункт 1.1.).

Положенням пунктів 2.1. договору № 0108-24 від 01.08.2024 передбачено, що покупець оплачує товар поставлений постачальником за ціною вказаною в специфікації, рахунках-фактурах та/або видаткових накладних, які є невід`ємною частиною цього договору.

Згідно Специфікації №1 від 29.08.2024 позивач зобов`язався поставити відповідачу товар на загальну суму 6 480 000, 00 грн з 02.09.2024 по 30.09.2024.

Згідно Специфікації №2 від 10.10.2024 позивач зобов`язався поставити відповідачу товар на загальну суму 3 564 000, 00 грн з 11.10.2024 по 31.10.2024.

Згідно Специфікації №3 від 18.10.2024 позивач зобов`язався поставити відповідачу товар на загальну суму 3 564 000, 00 грн з 21.10.2024 по 10.11.2024.

Згідно Специфікації №4 від 06.11.2024 позивач зобов`язався поставити відповідачу товар на загальну суму 6 175 000, 00 грн з 08.11.2024 по 30.11.2024.

Згідно Специфікації №5 від 09.12.2024 позивач зобов`язався поставити відповідачу товар на загальну суму 3 000 000, 00 грн з 10.12.2024 по 30.12.2024.

Згідно Специфікації №6 від 24.12.2024 позивач зобов`язався поставити відповідачу товар на загальну суму 1 238 400, 00 грн з 25.12.2024 по 30.12.2024.

Відповідно до пунктів 4.5. та 4.6. договору № 0108-24 від 01.08.2024, право власності, ризик випадкової загибелі та/або, пошкодження, знищення товару переходить від постачальника до покупця з моменту передачі товару останньому і засвідчується видатковою (товарною) накладною, підписаною уповноваженими представниками сторін. Зобов`язання по поставці вважаються виконаними з моменту передачі партії товару покупцю, що засвідчується видатковою (товарною) накладною, підписаною уповноваженими представниками сторін і необхідними товарусупровідними документами.

Наявними у матеріалах справи видатковими накладними та товарно-транспортними накладними підтверджується, що позивач у період з 02.09.2024 по 26.12.2024 поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 23 920 100,00 грн.

У Специфікації №1 від 29.08.2024 передбачено, що покупець здійснює оплату за кожну частину поставленого товару згідно видаткової накладної протягом 15-ти календарних днів з дати поставки відповідної кількості товару на суму вартості товару, що визначається у видатковій накладній/акті приймання-передачі товару.

У Специфікаціях №2, №3, №4, №5, №6 строк оплати встановлений протягом 21 календарного дня.

У свою чергу відповідачем було здійснено оплату (з простроченням строку) на загальну суму 22 350 100,00 грн.

У відповідності до пункту 5.2. договору № 0108-24 від 01.08.2024, за несвоєчасну оплату товару, покупець сплачує постачальнику неустойку у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє в період, за який сплачується пеня, від своєчасно неоплаченої суми за кожен день прострочення.

Позивач зазначає, що станом на 06.05.2025 заборгованість відповідача перед позивачем складала 1 570 000, 00 грн.

З огляду на зазначені обставини, позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача про стягнення з останнього заборгованості за вказаним договорам у розмірі 1 570 000, 00 грн та додатково пеню, 3% річних і інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.09.2025 у справі №910/5742/25 позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за договором у розмірі 1 570 000, 00 грн, пеню у розмірі 501 220, 44 грн, інфляційних втрат у розмірі 390 619, 30 грн та 3% річних у розмірі 88 943, 23 грн.

Відповідач оскаржив вищезазначене рішення до суду апеляційної інстанції в частині стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, проте постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.02.2026 рішення Господарського суду міста Києва від 03.09.2025 у зазначеній частині залишено без змін.

Окрім цього, відповідач на виконання рішення від 03.09.2025 у справі №910/5742/25 в частині основного боргу, погасив наявний борг у розмірі 1 570 000, 00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №32183 від 12.12.2025 (500 000, 00 грн), платіжним дорученням №32189 від 15.12.2025 (500 000, 00 грн), платіжним дорученням №32194 від 16.12.2025 (570 000, 00 грн).

Позивач звертаючись з даним позовом просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 295 230, 41 грн, 3% річних у розмірі 28 570, 69 грн та інфляційні втрати у розмірі 65 692, 98 грн за періоди, які не були заявлені до стягнення у справі №910/5732/25.

II. Предмет позову.

Предметом позову у справі є матеріально правові вимоги позивача до відповідача про стягнення з останнього пені 3% річних за період з 07.05.2025 року по 15.12.2025 року, та інфляційних втрат за період з травня по листопад 2025 року у загальному розмірі 389 494, 08 грн.

III. Доводи позивача щодо суті позовних вимог.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним:

(1) між позивачем та відповідачем укладено договір поставки № 0108-24 від 01.08.2024;

(2) відповідач в порушення умов договору не здійснив вчасну та повну оплату за поставлений позивачем та прийнятий відповідачем товар;

(3) для захисту свої прав позивач звернувся з відповідним позовом до Господарського суду міста Києва;

(4) за підсумками розгляду справи №910/5742/25 з відповідача стягнуто наявний борг у розмірі 1 570 000, 00 грн та додатково пеню, 3% річних і інфляційні втрати за неналежне виконання грошових зобов`язань;

(5) позивач в порядку статті 625 Цивільного кодексу України нарахував 3% річних і інфляційні втрати та в порядку пункту 5.2. договору № 0108-24 від 01.08.2024 пеню на суму заборгованості за період, який не охоплювався в межах розгляду справи №910/5742/25.

IV. Заперечення відповідача у справі.

Відповідач вважає, що оскільки прострочення виконання грошового зобов`язання не нанесло позивачу негативних наслідків, позов не підлягає задоволенню.

У випадку відсутності підстав для відмови у задоволенні позовних вимог відповідач просить:

(1) застосувати до вимоги щодо стягнення пені частину 6 статті 232 Господарського кодексу України;

(2) зменшити розмір пені, 3% річних та інфляційних втрат на 99%.

V. Оцінка судом доказів та висновки суду.

З урахуванням предмету позовних вимог, їх юридичних та фактичних підстав, суд визначає, що перелік обставин, які є предметом доказування у справі, становлять обставини, від яких залежить відповідь на такі ключові питання:

- чи наявні підстави у позивача нараховувати відповідачу пеню, 3% річних та інфляційні втрат?

- чи обґрунтовані аргументи відповідача?

- чи вірно визначені позивачем періоди нарахування пені, 3% річних та інфляційні втрат?

- чи обґрунтовані заявлені суми до стягнення, а відтак чи підлягають позовні вимоги задоволенню та в якій частині?

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Позивач просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 295 230, 41 грн за період з 07.05.2025 по 15.12.2025, 3% річних у розмірі 28 570, 69 грн за період з 07.05.2025 по 15.12.2025 та інфляційні втрати у розмірі 65 692, 98 грн з квітня по листопад 2025 року, що в свою чергу зумовлено простроченням відповідачем виконання грошового зобов`язання по оплаті за договором поставки №0108-24 від 01.08.2024, що було предметом розгляду у справі №910/5742/25.

Оскільки, рішення Господарського суду міста Києва від 03.09.2025 у справі №910/5742/25 набрало законної сили, тому таке рішення в силу частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України має преюдиційне значення для даної справи.

Так, судом в межах справи №910/5742/25 встановлено: (1) належне виконання позивачем договору №0108-24 від 01.08.2024; (2) виникнення у відповідача обов`язку оплатити отриманий від позивача товар; (3) порушення відповідачем зобов`язання щодо своєчасної та повної оплати за поставлений позивачем товар.

Окрім цього, в межах справи №910/5742/25 позивачем заявлялись вимоги до стягнення з відповідача пені до 06.05.2025, 3% річних до 06.05.2025 та інфляційних втрат до березня 2025 року.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина 1 стаття 509 Цивільного кодексу України).

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України (частина 2 стаття 509 Цивільного кодексу України).

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, але також завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі й інші юридичні факти (частина 2 стаття 11 Цивільного кодексу України).

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між суб`єктом, який таку шкоду завдав, і потерпілим. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533 535 і 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Судове рішення про стягнення таких коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (частина 1 стаття 625 Цивільного кодексу України).

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі №910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина 2 стаття 625 Цивільного кодексу України).

Передбачене частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №464/3790/16-ц).

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі №703/2718/16-ц та від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц).

Таким чином, у статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Отже, позивач правомірно нарахував відповідачу 3% річних і інфляційні втрати за несвоєчасне виконання останнім грошового зобов`язання за договорам №0108-24 від 01.08.2024.

Суд здійснивши перевірку правильності здійснення позивачем розрахунків 3% річних та інфляційних втрат зазначає, що вони є арифметично правильним.

Тому, вимога щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат підлягає задоволенню.

Щодо нарахування позивачем пені, суд зазначає наступне.

Суд констатує, що на момент виникнення у сторін спірних правовідносини був чинний Господарський кодекс України (втратив чинність 28.08.2025), який у свою чергу регулював нарахування штрафних санкцій (господарських санкцій), зокрема пені.

Частиною 3 статті 5 Цивільного кодексу України внормовано, що якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відтак, оскільки неналежне виконання відповідачем грошового зобов`язання за договором №0108-24 від 01.08.2024 розпочалось у 2024 році та остаточно відповідач виконав власні зобов`язання лише у грудні 2025 року, суд вважає, що у межах даної справи доречно застосовувати приписи Господарського кодексу України.

Згідно частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Пунктом 5.2. договору №0108-24 від 01.08.2024 передбачено, що за несвоєчасну оплату товару, покупець сплачує постачальнику неустойку у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє в період, за який сплачується пеня, від своєчасно неоплаченої суми за кожен день прострочення.

Суд зазначає, що до правовідносин які виникли між сторонами не встановлений інший строк нарахування штрафних санкцій, крім того, з умов договору також не вбачається, що сторони узгодили не застосовувати приписи частини 6 статті 232 Господарського кодексу України.

У разі використання в договорі лише формулювання про нарахування пені «за кожен день прострочення» за відсутності застережень про період чи строк, за який нараховується пеня, таке нарахування припиняється через 6 місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2024 у справі №911/952/22).

Таким чином, суд доходить до висновку, що позивачем неправомірно заявлена вимога щодо стягнення пені за розрахунком до 15.12.2025, оскільки нараховувати пеню позивач мав право протягом 6-ти місяців з моменту невиконання відповідачем грошового зобов`язання щодо кожного епізоду поставки окремо.

Позивач здійснює нарахування пені з 07.05.2025 на загальну суму боргу у розмірі 1 570 000, 00 грн, тобто позивач не надає детального розрахунку пені щодо кожної видаткової накладної окрема, по якій у відповідача станом на 06.05.2025 був наявний борг.

Натомість з долученого розрахунку інфляційних втрат, який позивач нараховує окремо щодо кожної видаткової накладної вбачається, що у відповідача станом на 06.05.2024 був наявний борг за видатковою накладною №1378 від 17.12.2024, №1412 від 25.12.2024, №1418 від 26.12.2024.

Також, з доданої до матеріалів справи копії позову з додатками у справі №910/5742/25, судом встановлено, що за вищезазначеними накладними позивач здійснював нарахування пені до 06.05.2025 включно.

Отже, з урахуванням приписів частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, позивач мав право нараховувати пеню за ВН №1378 до 07.07.2025, за ВН №1412 до 15.07.2025, за ВН №1418 до 16.07.2025.

Суд, здійснивши перерахунок пені з урахуванням вищезазначених обставини зазначає, що з відповідача підлягає стягненню пеня у загальному розмірі 91 612, 56 грн.

Крім того, відповідачем заявлено клопотання про зменшення розміру пені, 3% річних та інфляційних втрат на 99%.

Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частина 3 статті 551 Цивільного кодексу України).

При цьому, ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

Суд зауважує, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

При цьому, обов`язок доказування переліку виняткових випадків, які мають істотне значення, за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, покладається на сторону, до якої така санкція застосовується та кореспондується із обов`язком довести такою стороною, згідно з статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, статті 233 Господарського кодексу України те, що вона не бажала вчинення таких порушень, що вони були зумовлені винятковими обставинами та не завдали значних збитків контрагенту на підставі належних і допустимих доказів.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення штрафних санкцій.

Отже, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Аналогічний висновок щодо можливості зменшення розміру заявленої до стягнення пені, що є правом суду, яке реалізується ним на власний розсуд, викладений також у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 917/1068/17, від 22.01.2019 у справі № 908/868/18, від 13.05.2019 у справі № 904/4071/18, від 22.04.2019 у справі № 925/1549/17, від 30.05.2019 у справі № 916/2268/18, від 04.06.2019 у справі № 904/3551/18.

Разом з тим, приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому надмірне зменшення розміру штрафних санкцій фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.

Загальними засадами цивільного законодавства згідно зі статтею 3 Цивільного кодексу України є не тільки судовий захист цивільного права та інтересу; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, а й справедливість, добросовісність та розумність.

Господарський суд об`єктивно повинен комплексно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання) тощо.

У даному випадку суд враховує, що порушення виконання зобов`язань за договором не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин (зворотного матеріали справи не містять).

Приймаючи до уваги ступінь виконання основного зобов`язання, яке на момент звернення позивача до суду з даним позовом виконано на 100%, поведінку відповідача щодо виконання зобов`язання за договором, відсутність збитків у позивача (доказів протилежного матеріали справи не містять), його майновий стан, суд, враховуючи принцип справедливості, балансу інтересів сторін, приймаючи до уваги, що судом також стягуються 3% річних та інфляційні втрати, дійшов висновку про зменшення розміру пені на 50%, тобто до 45 806, 28 грн.

Щодо зменшення розміру 3% річних та інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 стаття 236 Господарського процесуального кодексу України). Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права (частина 6 стаття 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів).

З даного питання, суд звертається до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 02.07.2025 у справі №903/602/24, де Велика Палата Верховного Суду вказала, що розмір процентів річних, який становить три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), - це законодавчо встановлений та мінімальний розмір процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником, не підлягає зменшенню судом. Інфляційні втрати не є штрафними санкціями чи платою боржника за користування коштами кредитора, вони входять до складу грошового зобов`язання і виступають способом захисту майнового права та інтересу. Тому, на відміну від процентів річних, суд не може зменшити розмір інфляційних втрат.

З огляду на викладене, з урахуванням положень статті 625 Цивільного кодексу України, кредитор має легітимне очікування на компенсацію йому процентів річних за користування боржником утримуваними грошовими коштами, які належать кредиторові, у встановленому законом мінімальному розмірі річних на рівні трьох процентів відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України.

Суд звертає увагу, що в даній справі позивачем заявлено до стягнення саме 3% річних, тобто їх розмір фактично визначений законом (частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України) та договором не збільшувався, отже, в даному випадку відсутні підстави для зменшення заявленого до стягнення мінімального розміру 3% річних.

Отже, законодавчо визначені підстави для зменшення 3% річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) та інфляційних втрат відсутні.

Враховуючи зазначене суд відмовляє в задоволенні клопотання відповідача про зменшення розміру 3% річних та інфляційних втрат.

У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

VІ. Розподіл судових витрат.

(1) Щодо судового збору.

Судовий збір покладається, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (пункт 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Позивач сплатив судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 4 764, 00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №2729 від 19.12.2025.

Однак, судом встановлено, що позивач зобов`язаний був сплатити судовий збір згідно приписів пункту 2 частини 2 та частини 3 статті 4 Закону України «Про судовий збір» у розмірі 4 673, 93 грн (389 494, 08 * 1,5% * 0,8).

Таким чином, позивач надмірно сплатив 90, 07 грн.

За таких обставин, у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог (без урахування зменшення розміру пені), суд покладає судовий збір на сторін пропорційно задоволених вимог.

Щодо надмірно сплаченої суми судового збору, суд звертає увагу позивача, що останній не позбавлений права звернутись до суду в порядку статті 7 Закону України «Про судовий збір» з відповідним клопотанням про повернення надмірно сплаченої суми судового збору.

(2) Щодо витрат на професійну правничу допомогу позивача.

Позивач на виконання вимог частини 1 статті 124 та пункту 9 частини 3 статті 162 Господарського процесуального кодексу України в позовній заяві зазначив витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 60 000, 00 грн та вказану суму просив стягнути з відповідача.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (стаття 123 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частинами 2-5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 2).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5).

Разом із тим, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити, у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16).

З метою відшкодування витрат на професійну правничу допомогу позивач надав:

- копію ордера серії ВА №1136188 від 22.12.2025;

- копію договору про надання правової допомоги №16/12/25 від 16.12.2025;

- копію рахунку-фактуру №1 від 16.12.2025;

- копію платіжної інструкції №2728 від 19.12.2025;

- копію банківської виписки по рахунку.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

16.12.2025 між Адвокатським об`єднанням «ЛІГАЛКОМ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТМ ЦУКРОВИЙ ДІМ», як клієнтом укладено договір про надання правової допомоги №16/12/25, за умовами якого клієнт доручає та зобов`язується оплачувати, а адвокатське об`єднання приймає на себе зобов`язання надати клієнту правову допомогу (послуги в обсязі та на умовах передбачених договором.

Згідно пункту 2.2. договору №16/12/25 від 16.12.2025, гонорар за даним договором встановлюється у фіксованому розмірі та складає 60 000, 00 грн без ПДВ.

Відповідно до пункту 3.1. договору №16/12/25 від 16.12.2025, розрахунок за надання правової допомоги здійснюється в безготівковій форму у наступному порядку:

- перший платіж передоплата у розмірі 35 000, 00 грн;

- другий платіж після розгляду судової справи судом по суті, що закінчується ухваленням або рішенням суду, або постановленням ухвали про закриття провадження у справі, або ухвали про залишення позову без розгляду у розмірі 25 000, 00 грн.

У відповідності до пункту 3.2. договору №16/12/25 від 16.12.2025, оплата здійснюється на підставі рахунку адвокатського об`єднання протягом 5-ти банківських днів з моменту підписання даного договору (перший платіж); внесення судом судового рішення (другий платіж).

Адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 07.09.2020 у справі № 910/4201/19).

Також, як відзначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.12.2020 по справі №640/18402/19, гонорар адвоката може бути погодинний або фіксований. Останній є більш зручним не лише для клієнтів (дає можливість чітко розрахувати суму витрат на суд), але й для цілей відшкодування витрат на його оплату. Розмір гонорару адвоката, встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача. Тому в цьому випадку подавати опис робіт, виконаних адвокатом, не обов`язково.

Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові №922/445/19 від 03.10.2019 дійшла висновку, що витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частина 1 стаття 126 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, сторони в договорі №16/12/25 від 16.12.2025 узгодили фіксований розмір оплати гонорару адвоката за надані послуги та узгодили, що повна оплата клієнтом здійснюється після ухвалення рішення у справі.

Адвокатським об`єднанням виставлений клієнту рахунок-фактури №1 від 16.12.2025 на суму 35 000, 00 грн.

Позивач перерахував на рахунок адвокатського об`єднання 35 000, 00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №2728 від 19.12.2025.

Суд звертає увагу, що платіжна інструкція про оплату клієнтом гонорару адвоката, не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі за рахунок іншої сторони, адже їх розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 910/16322/18.

Для включення всієї суми гонорару та фактичних витрат у відшкодування за рахунок відповідача має бути встановлено, що такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний, виправданий, що передбачено у статті 126 Господарського процесуального кодексу України та у статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

В розумінні положень згаданих норм законодавства (зокрема, частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України), зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, якщо на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Суд, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Скориставшись своїм правом, наданим господарським процесуальним законом, відповідач подав до суду заперечення на клопотання про розподіл судових витрат, в яких просив зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу до 2 000, 00 грн.

Відповідач мотивував свої заперечення неспівмірністю зі складністю даної справи, часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та обсягом наданих послуг.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у вищенаведеній нормі.

Слід зауважити, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява №19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Визначивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, суд здійснює розподіл таких витрат.

Частиною 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5 - 7 та 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Висновки, аналогічні відображеним вище, викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21.

Позивачем у справі підтверджено понесення витрат на правничу допомогу.

Проте, суд наголошує, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (правовий висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладений у постанові від 24.01.2022 у справі №911/2737/17).

Вивчивши надані позивача докази понесених ним судових витрат на правничу допомогу, застосувавши критерії частини 4 статті 126 та на підставі частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку про наявність підстав для їх зменшення.

Суд констатує, що дана справа є не складною, розгляд справи здійснювався в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін, а сама справа є малозначною.

Суд зазначає, що зміст позовних вимог свідчить про те, що правова позиція щодо спору, який виник між сторонами є сталою, нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалось, нових висновків Верховного Суду, які б кардинально змінили правову позицію щодо даного спору в період розгляду справи прийнято не було.

Загалом справа містить ознаки типовості; у справі немає складних правових позиції та врегульована чіткими приписами чинного законодавства; справа не потребувала дослідження складних за своєю суттю доказів та не потребувала залучення до справи інших учасників.

Окрім цього, судом взято до уваги, що позовні вимоги задовольняються частково.

За таких обставин, з огляду на вищезазначені обставини та з урахуванням ціни позову (389 494, 08 грн), складністю справи (малозначна), часткове задоволення вимог, наявність клопотання відповідача про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, розмір витрат на надання професійної правничої допомоги, які просить стягнути позивач у розмірі 60 000, 00 грн в межах даної справи на переконання суду не відповідає критерію розумної необхідності таких витрат та є не співмірним з предметом спору, складністю справи та ціною позову.

Тому, суд, з огляду на вище встановлені обставини, вважає справедливим зменшити розмір витрат на правову допомогу позивача, що покладається на відповідача, та покласти на відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 18 000, 00 грн.

Натомість, оскільки, у відповідності до частини 1 та пункту 1 частини 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються зокрема з витрат пов`язаних з розглядом справи до яких в свою чергу належать витрати на професійну правничу допомогу, то в такому разі в силу приписів пункту 3 частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки даним рішенням позовні вимоги задовольняються частково, в такому випадку суд покладає суму витрат на професійну правничу допомогу позивача (18 000, 00 грн) пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме на відповідача 8 590, 04 грн, інша частина витрат на професійну правничу допомогу покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 13, 73-77, 86, 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ТМ ЦУКРОВИЙ ДІМ» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Житомирські ласощі» про стягнення 389 494, 08 грн задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Житомирські ласощі» (01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, буд. 34; ідентифікаційний код: 38092323) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТМ ЦУКРОВИЙ ДІМ» (25000, Кіровоградська обл., м. Кропивницький, вул. Миколи Левитського, буд. 28; ідентифікаційний код: 43213289) пеню у розмірі 45 806 (сорок п`ять тисяч вісімсот шість) грн 27 коп. (з урахуванням зменшення судом розміру пені на 50%) , 3% річних у розмірі 28 570 (двадцять вісім тисяч п`ятсот сімдесят) грн 60 коп. , інфляційні втрати у розмірі 65 692 (шістдесят п`ять тисяч шістсот дев`яносто дві) грн 98 коп., судовий збір у розмірі 2 230 (дві тисячі двісті тридцять) грн 51 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 590 (вісім тисяч п`ятсот дев`яносто) грн 04 коп.

3. Відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені по суті у розмірі 203 617, 86 грн та стягненні в частині зменшення судом пені у розмірі 45 806, 28 грн.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Г.П. Бондаренко Легких