ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" квітня 2026 р. Справа № 910/6653/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Демидової А.М.

суддів: Євсікова О.О.

Ходаківської І.П.

розглянувши в письмовому провадженні без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Межиріченський гірничо-збагачувальний комбінат"

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 20.01.2026

про повернення позовної заяви третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору (суддя Грєхова О.А.)

у справі № 910/6653/25 Господарського суду міста Києва

за позовом Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України"

до Компанії "Діаго Ентерпрайзез Лімітед" (Diago Enterprises Limited),

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача:

1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Мотронівський гірничо-збагачувальний комбінат";

2. Товариство з обмеженою відповідальністю "Межиріченський гірничо-збагачувальний комбінат",

про звернення стягнення на предмет застави

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст і підстави позовних вимог

У травні 2025 року Акціонерне товариство "Державний ощадний банк України" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Компанії "Діаго Ентерпрайзез Лімітед" (Diago Enterprises Limited) про звернення стягнення на предмет застави.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням Товариством з обмеженою відповідальністю "Мотронівський гірничо-збагачувальний комбінат" зобов`язань за договором кредитної лінії № 01/48-1 від 19.02.2013, належне виконання зобов`язань за яким забезпечено договором застави № 192/48-3 від 29.12.2014, предметом застави за яким є частка в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Межиріченський гірничо-збагачувальний комбінат".

Короткий зміст і підстави позовної заяви третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору

У січні 2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Межиріченський гірничо-збагачувальний комбінат" подало до Господарського суду міста Києва позовну заяву третьої особи з самостійними вимогами щодо предмета спору, в якій третя особа просила визнати недійсним договір застави № 192/48-3 від 29.12.2014, укладений між Акціонерним товариством "Державний ощадний банк України" та Компанією "Діаго Ентерпрайзез Лімітед", у частині підпункту 4.1.1 пункту 4.1 статті 4.

Короткий зміст оскаржуваної ухвали місцевого господарського суду та мотиви її постановлення

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.01.2026 у справі № 910/6653/25 повернуто позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Товариства з обмеженою відповідальністю "Межиріченський гірничо-збагачувальний комбінат".

Ухвалу суду мотивовано тим, що вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Межиріченський гірничо-збагачувальний комбінат" не є позовними вимогами третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору у справі № 910/6653/25, у розумінні статті 49 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України), не спрямовані виключно на предмет спору, тобто вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Межиріченський гірничо-збагачувальний комбінат" не спрямовані на вирішення спору у справі № 910/6653/25 на свою користь (не є тотожними вимогам за первісним позовом).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.01.2026 у справі № 910/6653/25, Товариство з обмеженою відповідальністю "Межиріченський гірничо-збагачувальний комбінат" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить її скасувати як таку, що постановлена з порушенням норм процесуального права, зокрема, ст. 49, ч. 6 ст. 180, ст. 234, 236 ГПК України, та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Скаржник, зокрема, вказує, що суд першої інстанції помилково ототожнив поняття "предмет позову" і "предмет спору" та фактично заперечив власне ж розуміння правової природи самостійних вимог третьої особи; суд першої інстанції не з`ясував, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Межиріченський гірничо-збагачувальний комбінат" містить самостійні вимоги саме щодо предмета спору у справі № 910/6653/25, не перевірив, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Межиріченський гірничо-збагачувальний комбінат" відповідає всім передбаченим процесуальним вимогам для вступу у справу третьої особи із самостійними вимогами.

Також скаржник наголошує на тому, що хоча він і не є стороною Договору застави, однак має прямий і законний інтерес у визнанні недійсним підпункту 4.1.1 Договору застави, оскільки ця умова Договору безпосередньо стосується його корпоративної структури, можливості належного управління та дотримання вимог законодавства.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2026 (колегія суддів у складі: Демидової А.М. - головуючого, Євсікова О.О., Ходаківської І.П.) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Межиріченський гірничо-збагачувальний комбінат" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 20.01.2026 у справі № 910/6653/25. Постановлено розгляд апеляційної скарги здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).

Зважаючи на воєнний стан в Україні, тривалі повітряні тривоги, апеляційна скарга розглядається судом апеляційної інстанції в розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій та забезпечення можливості реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав.

Позиції учасників справи

Учасники справи не скористались своїм правом, відзив на апеляційну скаргу не подали, що відповідно до ч. 3 ст. 263 ГПК України не є перешкодою для апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при ухваленні постанови

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ч. 1, 2, 3, 5 ст. 49 ГПК України треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, можуть вступити у справу до закінчення підготовчого провадження або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, подавши позов до однієї або декількох сторін. Про прийняття позовної заяви та вступ третьої особи у справу суд постановляє ухвалу. Треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, користуються усіма правами і несуть усі обов`язки позивача. До позовів третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору у справі, в якій відкрито провадження, застосовуються положення статті 180 цього Кодексу.

Необхідною умовою набуття статусу третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, є дотримання таких критеріїв: 1) матеріально-правовий (наявність єдиного предмета спору); 2) суб`єктний (позовні вимоги можуть бути пред`явлені як одній стороні, так і декільком сторонам); 3) часовий (вступ у справу відбувається до закінчення підготовчого провадження або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження). Дотримання цих критеріїв необхідно оцінювати та з`ясовувати під час прийняття рішення щодо вступу в справу третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги (схожий висновок викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.09.2019 у справі № 910/12463/18, від 27.09.2019 у справі № 904/323/19, від 11.11.2020 у справі № 912/2751/16, в ході розгляду яких виникли подібні процесуальні правовідносини).

У пунктах 5.16-5.18, 5.24 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 916/542/18 викладено такі правові висновки:

"Таким чином, у процесі розгляду господарським судом спору між позивачем і відповідачем третя особа з метою захисту свого права може заявити самостійні вимоги саме щодо предмета спору, якщо вважає, що саме їй належить право на предмет спору чи його частину. При цьому як предмет спору слід розуміти матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем.

Отже, на відміну від зустрічного позову, який повинен бути лише взаємопов`язаним з первісним, позовна заява третьої особи відповідно до положень частини першої статті 49 ГПК України обов`язково має містити самостійні вимоги саме щодо предмета спору у справі.

Позовні вимоги третьої особи, яка подала позов відповідно до приписів статті 49 ГПК України, можуть бути допущені судом до розгляду у процесі, що вже розпочався, у тому випадку, коли така самостійна вимога заявлена саме щодо предмета спору, що вже виник між сторонами. Вимога, спрямована на те, що знаходиться поза цим предметом, чи спрямована до третіх осіб, не може бути розглянута судом як вимога третьої особи в розумінні наведеної вище статті. Водночас така позовна вимога може бути заявлена у самостійному позові.

Передбачене статтею 49 ГПК України право особи вступити у справу шляхом подання позову до однієї або декількох сторін не є абсолютним. Таке право можна реалізувати лише за умови дотримання вимог процесуального законодавства.".

У свою чергу, в пунктах 5.18, 5.26 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 у справі № 916/3245/17 викладено такі правові висновки:

"Отже, на відміну від зустрічного позову, який повинен бути лише взаємопов`язаним з первісним, позовна заява третьої особи відповідно до положень частини першої статті 49 ГПК України має містити самостійні вимоги саме щодо предмета спору у справі.

Позовна заява третьої особи відповідно до положень частини 1 статті 49 ГПК України має містити самостійні вимоги саме на предмет спору у справі. При цьому під предметом спору слід розуміти матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем. Відтак вимога третьої особи, спрямована на будь-що поза предметом спору між позивачем та відповідачем, не може бути визнана вимогою третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору. Водночас така позовна вимога може бути заявлена у самостійному позові.".

Водночас у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.04.2024 у справі № 910/10699/21 та від 02.04.2018 у справі № 905/121/15 викладено висновки про те, що: 1) самостійність вимог полягає в тому, що саме третя особа перебуває у правовідносинах із відповідачем, і що саме її право порушене. Тобто третя особа із самостійними вимогами заперечує/частково заперечує вимогу(ги) позивача і переслідує мету вирішити спір не на користь позивача, а на свою користь; 2) самостійність вимог третьої особи полягає в тому, що третя особа вважає, ніби в матеріальних правовідносинах із відповідачем перебуває саме вона, і саме її право порушено відповідачем. Така особа заперечує вимогу позивача і переслідує мету вирішити спір не на користь позивача, а на свою користь. Третя особа із самостійними вимогами процесуально протиставляє себе не лише відповідачу, а й позивачу, а її вимоги до відповідача є конкуруючими із вимогами позивача.

Як достовірно встановлено місцевим господарським судом, предметом позову, заявленого Акціонерним товариством "Державний ощадний банк України", є звернення стягнення на предмет застави згідно з договором застави № 192/48-3 від 29.12.2014, укладеним між Компанією "Діаго Ентерпрайзез Лімітед" (DIAGO ENTERPRISES LIMITED) та Акціонерним товариством "Державний ощадний банк України", посвідченим 28.12.2014 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Постол Н.І. за реєстровим номером 2660.

Натомість Товариство з обмеженою відповідальністю "Межиріченський гірничо-збагачувальний комбінат" звернулось до господарського суду в порядку частини першої статті 49 ГПК України з позовом про визнання недійсним договору застави № 192/48-3 від 29.12.2014, укладеного між Акціонерним товариством "Державний ощадний банк України" та Компанією "Діаго Ентерпрайзез Лімітед", у частині підпункту 4.1.1 пункту 4.1 статті 4.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що третя особа може звернутися до суду з метою захисту свого права із заявою про вступ у справу як третя особа із самостійною вимогою у тому випадку, коли вважатиме, що саме їй належить право на предмет спору (вказані висновки викладено Верховним Судом в ухвалі від 23.10.2019 у справі № 904/4626/18).

Дослідивши позовні вимоги Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" та третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю "Межиріченський гірничо-збагачувальний комбінат", колегія суддів встановила, що позовна заява третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, не містить самостійних вимог саме на предмет спору у справі; не переслідує мету вирішити спір не на користь позивача, а на свою користь; з огляду на предмет первісного позову (звернення стягнення на предмет застави), третьою особою не аргументовано та не доведено, що саме їй, як заставодавцю, належить право на предмет спору звернення стягнення на предмет застави, а також, що в матеріальних правовідносинах із відповідачем перебуває саме вона, і саме її право порушено відповідачем.

Відтак, враховуючи встановлене, колегія суддів відхиляє за неспроможністю доводи скаржника про наявність у нього інтересу у визнанні недійсним підпункту 4.1.1 Договору застави, з посиланням на те, що ця умова Договору безпосередньо стосується його корпоративної структури, можливості належного управління та дотримання вимог законодавства.

На переконання колегії суддів, врахувавши висновки щодо застосування положень статей 49, 180 ГПК України, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 у справі № 916/3245/17, від 12.06.2019 у справі № 916/542/18 та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.04.2018 у справі № 905/121/15, від 05.04.2024 у справі № 910/10699/21, суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку про те, що вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Межиріченський гірничо-збагачувальний комбінат" не містять самостійних вимог саме щодо предмета спору у справі, тобто вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Межиріченський гірничо-збагачувальний комбінат" не спрямовані на вирішення спору у справі № 910/6653/25 на свою користь (не є тотожними вимогам за первісним позовом).

Суд апеляційної інстанції зауважує, що скаржник помилково ототожнює правові інститути позову третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору та зустрічного позову, адже саме ознаками зустрічного позову є його взаємопов`язаність із первісним позовом і доцільність його спільного розгляду з первісним позовом, зокрема, коли позови виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.

Натомість позовна заява третьої особи із самостійними вимогами відповідно до положень частини першої статті 49 ГПК України має містити самостійні вимоги саме щодо предмета спору у справі.

У зв`язку з наведеним вище, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи скаржника про те, що первісний позов і позов третьої особи стосуються одного предмета спору, містять самостійні вимоги саме щодо предмета спору у справі № 910/6653/25.

За встановлених обставин, викладені в апеляційній скарзі доводи фактично свідчать про незгоду апелянта з висновками суду, проте по суті їх не спростовують, підстав для скасування чи зміни судового рішення не містять.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, § 54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що в даній справі надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно із ч. 1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Нормою ст. 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об`єктивно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також правильно застосовано норми процесуального права, у зв`язку із чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваної у даній справі ухвали відсутні.

Судові витрати

У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги судові витрати відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 74, 129, 269, 271, 275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Межиріченський гірничо-збагачувальний комбінат" залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 20.01.2026 у справі № 910/6653/25 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

4. Матеріали оскарження у даній справі повернути до місцевого господарського суду.

5. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строк, передбачені ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя А.М. Демидова

Судді О.О. Євсіков

І.П. Ходаківська