ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" квітня 2026 р. Справа№ 910/1265/26

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яценко О.В.

суддів: Горбасенка П.В.

Спаських Н.М.

за участю секретаря судового засідання: Антонюк А.С.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 21.04.2026

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «БІГЛ 2»

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 11.02.2026 (повний текст складено 11.02.2026)

про забезпечення позову

у справі № 910/1265/26 (суддя - Чинчин О.В.)

за позовом Київської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю «БІГЛ 2»

про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою

ВСТАНОВИВ:

Київська міська рада (далі - позивач, КМР) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «БІГЛ 2» (далі - відповідач, ТОВ «БІГЛ 2») про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Позовні вимоги обґрунтовані наявністю підстав для усунення перешкод власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міськради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером :62:025:0006, місце розташування якої: місто Київ, Деснянський район, проспект Лісовий, 23-Б, шляхом зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «БІГЛ 2» знести об`єкт самочинного будівництва, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно на підставі рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Набокою О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05.08.2020 індексний номер: 000, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

Одночасно з позовною заявою, позивачем подано заяву про вжиття заходів забезпечення позову, у якій заявник просив суд:

- вжити заходи забезпечення позову шляхом накладання арешту на нежитлові будівлі літ. «А», літ. «Б», літ. «В», літ. «Г», літ. «Д», загальною площею 535,7 кв.м, додаткові відомості: нежитлова будівля літ. «А» загальною площею - 59,4 кв.м, нежитлова будівля літ. «Б» загальною площею - 54,6 кв.м, нежитлова будівля літ. «В» загальною площею - 125,7 кв.м, нежитлова будівля «Г» загальною площею - 274,4 кв.м, нежитлова будівля літ. «Д» загальною площею - 21,6 кв.м, за адресою: м. Київ, просп. Лісовий, буд. №23-Б (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), що зареєстровані на праві власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «БІГЛ 2».

Вказана заява обґрунтована тим, що:

- зареєстровані за ТОВ «БІГЛ 2» нежитлові будівлі літ. «А», літ. «Б», літ. «В», літ. «Г», літ. «Д», на земельній ділянці комунальної власності (кадастровий номер :62:025:0006), які знаходяться за адресою: просп. Лісовий, буд. №23-Б в Деснянському районі міста Києва є самочинним будівництвом та підлягають знесенню;

- можливість відповідача в будь-який момент розпорядитися об`єктом самочинного будівництва шляхом відчуження, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача;

- за таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) може свідчити про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін;

- саме відповідач має доводити недоцільність чи неспівмірність заходів забезпечення, вжиття яких просить у суду позивач. Зокрема, і ту обставину, що застосовані заходи забезпечення позову можуть створити перешкоди його господарській діяльності;

- вибуття предмету спору (нежитлових будівель) з володіння відповідача призведе до неможливості задоволення позову через неналежність відповідача;

- зміна власника нерухомого майна після прийняття відповідного рішення (у разі невжиття заходів забезпечення позову) у судовій справі чи продовження будівництва може також унеможливити виконання майбутнього рішення суду у цій справі;

- наразі наявний ризик здійснення нових правочинів з метою унеможливлення виконання майбутнього рішення суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.02.2026 у справі № 910/1265/26 заяву Київської міської ради про забезпечення позову задоволено, ухвалено до набрання законної сили рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 910/1265/26 за позовом Київської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «БІГЛ 2» про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою вжити наступні заходи забезпечення позову:

- накласти арешт на нежитлові будівлі літ. «А», літ. «Б», літ. «В», літ. «Г», літ. «Д», загальною площею 535,7 кв.м, додаткові відомості: нежитлова будівля літ. «А» загальною площею - 59,4 кв.м, нежитлова будівля літ. «Б» загальною площею - 54,6 кв.м, нежитлова будівля літ. «В» загальною площею - 125,7 кв.м, нежитлова будівля «Г» загальною площею - 274,4 кв.м, нежитлова будівля літ. «Д» загальною площею - 21,6 кв.м, за адресою: м. Київ, просп. Лісовий, буд. №23-Б (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), що зареєстровані на праві власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «БІГЛ 2» (03150, місто Київ, ВУЛИЦЯ ВЕЛИКА ВАСИЛЬКІВСЬКА, будинок 143/2, Ідентифікаційний код юридичної особи 42141863).

Постановляючи вказану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що:

- у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процессу;

- метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову;

- заходи забезпечення позову повинні узгоджуватися з предметом та підставами позову, а особа, що заявляє про необхідність вжиття заходів забезпечення позову судом, зобов`язана довести зв`язок між неприйняттям таких заходів і утрудненням чи неможливістю виконання судового акту;

- умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення;

- в даній справі позивач звернувся до суду з позовними вимогами немайнового характеру, судове рішення у разі задоволення яких не вимагатиме примусового виконання, відтак, в цьому випадку має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. При цьому в таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду;

- у даному випадку позовні вимоги спрямовані на поновлення права територіальної громади міста Києва на землю, яка згідно зі статтею 14 Конституції України є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави;

- державна реєстрація права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомого майна за Товариством з обмеженою відповідальністю «БІГЛ 2», у разі відсутності забезпечення позову, дає право відповідачу вільно ним розпоряджатись, у тому числі, відчужувати його третім особам (як фізична так і юридичним), що в подальшому призведе до нових звернень власників отримання земельної ділянки в порядку ст. 377 ЦК України та ст. ст. 120, 134 ЗК України, у зв`язку з набуттям права власності на майно;

- відсутність на даний час будь-яких дій Товариства з обмеженою відповідальністю «БІГЛ 2», що могли б підтвердити наміри відчужити об`єкт нерухомого майна, не спростовують наявність у відповідача, як в одноособового власника, можливості розпорядитися нерухомим майном, якщо не вжити заходи забезпечення позову;

- враховуючи правомочності власника, які визначені у ч. 1 ст. 317 ЦК України, обґрунтованим є припущення про високу ймовірність відчуження об`єкту нерухомого майна, що в подальшому може призвести до ускладнення чи унеможливлення ефективного захисту або поновлення порушених прав або інтересів позивача в межах даної справи;

- накладення арешту на об`єкт нерухомого майна не призведе до невиправданого обмеження майнових прав Товариства з обмеженою відповідальністю «БІГЛ 2», оскільки об`єкт нерухомості залишається у володінні відповідача, а можливість розпоряджатися вказаним майном обмежується на певний час, отже має тимчасовий характер та є лише збереженням існуючого становища до розгляду цієї справи по суті;

- вжиття заходів забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, оскільки мета забезпечення позову - це негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання рішення, а також перешкоджання завдання шкоди позивачу;

- заявником у заяві про забезпечення позову наведено достатні обґрунтування та доведено належними, допустимими та достовірними доказами в розумінні ст.ст. 76, 77, 78, 79, 91 ГПК України, що невжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, а також наявності зв`язку між неприйняттям таких заходів і утрудненням чи неможливістю виконання судового акту.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, 23.02.2026 Товариство з обмеженою відповідальністю «БІГЛ 2» через Електронний кабінет в підсистемі Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» звернулось з апеляційною скаргою до Північного апеляційного господарського суду, у якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 11.02.2026 у справі № 910/1265/26 про забезпечення позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт послався на те, що:

- спірна ухвала винесена без участі сторін, на підставі заяви Київської міської ради, без оцінки балансу інтересів та пропорційності заходів;

- заходи забезпечення позову вживаються лише за наявності достатніх підстав вважати, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду. КМР не довела наявність реального ризику (майно нерухоме, не може зникнути; відповідач не планує відчуження);

- арешт є несумірним: позов КМР є негаторним, не майновим, спрямованим на знесення, а не на повернення майна. Альтернативою могла бути заборона на знесення, а не повний арешт, що блокує господарську діяльність відповідача;

- арешт порушує принцип пропорційності, встановлений ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та ст. 41 Конституції України (непорушність права власності);

- КМР не оскаржує реєстрацію в позові, а лише вимагає знесення як, негаторний позов. Однак, без визнання реєстрації недійсною знесення є неможливим, відтак, позов є передчасним, оскільки без скасування реєстрації (через суд чи Мін`юст) знесення буде таким, що порушить права сторін;

- Товариство з обмеженою відповідальністю «БІГЛ 2» є добросовісним набувачем у розумінні ст. 388 ЦК України: майно набуте без знання про можливі порушення;

- знесення/арешт без доведених підстав є порушенням конституційних прав на підприємницьку діяльність та власність. Арешт створює необґрунтований тиск на бізнес, блокуючи нормальну господарську діяльність відповідача, не даючи можливості працювати та генерувати дохід, без достатніх правових підстав (відсутність доведеного ризику невиконання рішення). Це суперечить ст. 19 Конституції України, відповідно до якої органи влади діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом;

- арешт блокує права відповідача без доведеного порушення, порушуючи принцип правової визначеності.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 24.02.2026 справа № 910/1265/26 передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., Хрипун О.О., Тищенко О.В.

З урахуванням того, що апеляційна скарга надійшла безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду без матеріалів справи, що унеможливлює розгляд поданої апеляційної скарги ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2026 витребувано матеріали справи № 910/1265/26 у Господарського суду міста Києва, а розгляд питання щодо подальшого руху апеляційної скарги відкладено до надходження матеріалів справи до Північного апеляційного господарського суду.

На виконання вимог вищезазначеної ухвали 23.03.2026 матеріали справи надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 24.03.2026 № 09.1-08/997/26 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/1265/26 у зв`язку з перебуванням судді Тищенко О.В., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, у відрядженні з 18.03.2026 по 31.03.2026.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 24.03.2026 справа № 910/1265/26 передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Спаських Н.М., Хрипун О.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.03.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «БІГЛ 2» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 11.02.2026 у справі № 910/1265/26, постановлено розгляд справи здійснювати у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, справу № 910/1265/26 призначено до розгляду на 21.04.2026 о 10 год. 30 хв.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 20.04.2026 № 09.1-08/1214/26 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/1265/26 у зв`язку з перебуванням судді Хрипуна О.О., який входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, на лікарняному з 31.03.2026 по 28.01.2026.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 20.04.2026 справа № 910/1265/26 передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Горбасенко П.В., Спаських Н.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.04.2026 прийнято до свого провадження визначеною колегією суддів (головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Горбасенко П.В., Спаських Н.М.) справу № 910/1265/26; повідомлено учасників справи, що розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «БІГЛ 2» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 11.02.2026 у справі № 910/1265/26 відбудеться у раніше визначені дату та час, а саме 21.04.2026 о 10 год. 30 хв.

Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

21.04.2026 до суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, в якому заявник, з посиланням на те, що:

- на даний час він здійснює активні заходи щодо залучення адвоката (адвокатів) для забезпечення належного представництва та професійного правового захисту своїх інтересів у даній справі;

- з урахуванням необхідності належної підготовки правової позиції, укладення договору про надання правничої допомоги в Північному апеляційному господарському суді потребує додаткового часу,

просить відкласти розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «БІГЛ 2» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 11.02.2026 у справі № 910/1265/26, на іншу дату, з метою забезпечення реалізації права ТОВ «БІГЛ 2» на належний правовий захист та професійну правничу допомогу.

Порадившись на місці, колегія суддів не знайшла підстав для задоволення поданого відповідачем клопотання про відкладення з огляду на наступне.

За приписами ч. 11 ст. 270 ГПК України, яка встановлює порядок розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Колегія суддів зауважує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення справи у відповідному судовому засіданні.

Відтак, колегія суддів в цьому випадку не визнає поважними причини неявки у судове засідання 21.04.2026 у цій справі уповноваженого представника відповідача та зауважує відповідачу на тому, що за приписами ч. 3 ст. 256 ГПК України юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), а відтак, представником відповідача є його керівник, доказів неможливості взяти участь в судовому засіданні якого суду не надано.

Окрім того, відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 129 Конституції України однією із засад здійснення судочинства встановлено розумні строки розгляду справи судом.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, учасником якої є Україна, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України», рішення ЄСПЛ від 27.04.2000 у справі «Фрідлендер проти Франції»). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30.11.2006 у справі «Красношапка проти України»).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за можливе розглядати апеляційну скаргу в судовому засіданні 21.04.2026 за відсутності уповноваженого представника відповідача. Відсутність представника відповідача в цьому випадку не перешкоджає розгляду апеляційної скарги та не повинна заважати здійсненню правосуддя, оскільки процесуальну позицію відповідача викладено у апеляційній скарзі, а участь представників в судовому засіданні не була визнана обов`язковою.

Близька за змістом правова позиції щодо відсутності підстав для задоволення клопотання учасника справи про відкладення розгляду справи викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19.07.2022 у справі № 910/11818/18.

Станом на 21.04.2026 до Північного апеляційного господарського суду відзивів на апеляційну скаргу, інших клопотань від учасників справи не надходило.

Відповідач представників в судове засідання не направив.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, те, що апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції розглядається протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі, та те, що явка представників учасників судового процесу в судове засідання не визнана обов`язковою, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги у відсутність представників відповідача за наявними матеріалами апеляційного провадження.

У судовому засіданні представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечив.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвалу суду першої інстанції не підлягає зміні або скасуванню, з наступних підстав.

У лютому 2026 року Київська міська рада звернулась до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «БІГЛ 2» про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Позовні вимоги обґрунтовані наявністю підстав для усунення перешкод власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міськради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером :62:025:0006, місце розташування якої: місто Київ, Деснянський район, проспект Лісовий, 23-Б, шляхом зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «БІГЛ 2» знести об`єкт самочинного будівництва, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно на підставі рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Набокою О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05.08.2020 індексний номер: 000, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

Одночасно з позовною заявою, позивачем подано заяву про вжиття заходів забезпечення позову, у якій заявник просив суд:

- вжити заходи забезпечення позову шляхом накладання арешту на нежитлові будівлі літ. «А», літ. «Б», літ. «В», літ. «Г», літ. «Д», загальною площею 535,7 кв.м, додаткові відомості: нежитлова будівля літ. «А» загальною площею - 59,4 кв.м, нежитлова будівля літ. «Б» загальною площею - 54,6 кв.м, нежитлова будівля літ. «В» загальною площею - 125,7 кв.м, нежитлова будівля «Г» загальною площею - 274,4 кв.м, нежитлова будівля літ. «Д» загальною площею - 21,6 кв.м, за адресою: м. Київ, просп. Лісовий, буд. №23-Б (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), що зареєстровані на праві власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «БІГЛ 2».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.02.2026 у справі № 910/1265/26 заяву Київської міської ради про забезпечення позову задоволено, що колегія суддів вважає вірним, з огляду на таке.

Відповідно до статті 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною 1 ст. 137 ГПК України встановлено, що позов забезпечується:

1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб;

2) забороною відповідачу вчиняти певні дії;

3) встановленням обов`язку вчинити певні дії;

4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання;

5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку;

6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту;

7) передачею речі, що є предметом спору, на зберігання іншій особі, яка не має інтересу в результаті вирішення спору;

8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності;

9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;

10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, у тому числі для запобігання потенційним труднощам щодо подальшого виконання такого рішення (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 543/730/14-ц).

Забезпечення позову за правовою природою є засобом запобігання можливим порушенням прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, метою якого є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Близькі за змістом висновки щодо застосування статей 136, 137 ГПК України викладені у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/19256/16, від 14.05.2018 у справі № 910/20479/17, від 14.06.2018 у справі № 916/10/18, від 23.06.2018 у справі № 916/2026/17, від 16.08.2018 у справі № 910/5916/18, від 11.09.2018 у справі № 922/1605/18, від 14.01.2019 у справі № 909/526/18, від 21.01.2019 у справі № 916/1278/18, від 25.01.2019 у справі № 925/288/17, від 26.09.2019 у справі № 904/1417/19 тощо.

Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначає стаття 136 ГПК України, згідно з приписами якої господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під час вирішення питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

За загальним правилом достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. У спорах майнового характеру про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо).

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачу вчиняти певні дії.

При цьому обґрунтування необхідності забезпечення позову покладається саме на особу, яка клопоче про таке забезпечення та полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. Під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову господарським судам слід враховувати, що такими заходами не повинні застосовуватися обмеження, не пов`язані з предметом спору.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 4 ст. 137 ГПК України). Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Отже, умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення господарського суду, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача (аналогічний висновок викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.10.2019 у справі № 916/1572/19, від 28.10.2019 у справі № 916/1845/19).

Обранням належного заходу забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу забезпечення позову із вимогами позивача, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України).

З матеріалів справи слідує, що позовні вимоги обґрунтовані наявністю підстав для усунення перешкод власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міськради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером :62:025:0006 місце розташування якої: місто Київ, Деснянський район, проспект Лісовий, 23-Б, шляхом зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «БІГЛ 2» знести об`єкт самочинного будівництва, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно на підставі рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Набокою О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05.08.2020 індексний номер: 000, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що:

- 13.07.2020 приватним нотаріусом Василенко Олегом Анатолійовичем зареєстровано право приватної власності ТОВ «Тайра Газ» на нежитлові будівлі літ. «А», літ. «Б», літ. «В», літ. «Г», літ. «Д», загальною площею 535,7 кв.м за адресою: м. Київ, просп. Лісовий, буд. №23-Б;

- 03.08.2020 рішенням №03-08/20 учасника ТОВ «Тайра Газ» вирішено увійти до складу ТОВ «БІГЛ 2» та збільшити статутний капітал ТОВ «БІГЛ 2» за рахунок наступного нерухомого майна: нежитлових будівель літ. «А», літ. «Б», літ. «В», літ. «Г», літ. «Д», загальною площею 535,7 кв.м за адресою: м. Київ, просп. Лісовий, буд. №23-Б;

- 05.08.2020 приватним нотаріусом Набокою Оленою Володимирівною зареєстровано право приватної власності ТОВ «Бігл 2» на нежитлові будівлі літ. «А», літ. «Б», літ. «В», літ. «Г», літ. «Д», загальною площею 535,7 кв.м, за адресою: м. Київ, просп. Лісовий, буд. №23-Б;

- Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) не видавав, не реєстрував документів, що дають право на виконання підготовчих / будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом спірного об`єкта нерухомого майна;

- Київська міська рада жодних рішень щодо передачі земельної ділянки з кадастровим номером :62:025:0006 за адресою: просп. Лісовий, 23-Б у Деснянському районі м. Києва у власність чи користування фізичним та/або юридичним особам не приймала;

- у Реєстрі адрес відсутні відомості про документи щодо присвоєння адреси будь-яким об`єктам нерухомого майна в межах спірної земельної ділянки;

- інформація щодо належності цього майна до комунальної власності у минулому, відсутня, а приватизація об`єктів нерухомості за вказаними адресами не здійснювалась;

- первинна реєстрації спірних об`єктів права власності за ТОВ «Тайра Газ» здійснена з порушенням закону та надання державним органам документів, які не відповідають вимогам законодавства з метою введення держави в оману задля реєстрації права власності на нерухоме майно, що не може свідчити про правомірне набуття права власності на майно.

- отже зареєстровані за відповідачем нежитлові будівлі літ. «А», літ. «Б», літ. «В», літ. «Г», літ. «Д», загальною площею 535,7 кв.м за адресою: м. Київ, просп. Лісовий, буд. №23-Б на земельній ділянці комунальної власності з кадастровим номером :62:025:0006 є самочинним будівництвом та підлягають знесенню.

Звертаючись з заявою про забезпечення позову, позивач, обґрунтовував її тим, що:

- можливість відповідача в будь-який момент розпорядитися об`єктом самочинного будівництва шляхом відчуження, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача;

- за таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) може свідчити про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін;

- саме відповідач має доводити недоцільність чи неспівмірність заходів забезпечення, вжиття яких просить у суду позивач. Зокрема, і ту обставину, що застосовані заходи забезпечення позову можуть створити перешкоди його господарській діяльності;

- вибуття предмету спору (нежитлових будівель) з володіння відповідача призведе до неможливості задоволення позову через неналежність відповідача;

- зміна власника нерухомого майна після прийняття відповідного рішення (у разі невжиття заходів забезпечення позову) у судовій справі чи продовження будівництва може також унеможливити виконання майбутнього рішення суду у цій справі;

- наразі наявний ризик здійснення нових правочинів з метою унеможливлення виконання майбутнього рішення суду.

Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18, предметом розгляду у якій є правомірність забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого напису, позовні вимоги про визнання якого таким, що не підлягає виконанню, має розглядатися судами:

«Оскільки у даному разі Фірма мала намір звернутися до суду з немайновою позовною вимогою, судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, то в даному випадку не мала взагалі застосуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а мала застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

При цьому в таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.».

Отже, згідно з вказаним правовим висновком при розгляді заяви про вжиття заходів забезпечення позову, поданої у спорах, предметом у яких є немайнові вимоги, задоволення яких не вимагатиме примусового виконання, судами не повинна взагалі застосуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а повинна застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду та те, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Вказаним спростовуються доводи відповідача про те, що КМР не доведено наявності реального ризику, що нерухоме майно може зникнути або бути відчужене, і що заходи забезпечення позову вживаються лише за наявності достатніх підстав вважати, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Наведеним вище також повністю спростовується твердження скаржника про ненадання позивачем належних доказів на підтвердження наявності підстав для забезпечення позову стосовно об`єкта нерухомого майна, який позивач вважає самочинним будівництвом.

У постанові від 24.04.2024 справі № 754/5683/22 Велика Палата зазначила: «характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 753/22860/17 вказано, що: «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання.»

Як встановлено вище, предметом позову у цій справі є позовні вимоги про усунення перешкод власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером :62:025:0006, місце розташування якої: місто Київ, Деснянський район, проспект Лісовий, 23-Б, шляхом зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «БІГЛ 2» знести об`єкт самочинного будівництва, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно на підставі рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Набокою О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05.08.2020 індексний номер: 000, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

Отже, виходячи з предмета позову, кінцевою метою позову у цій справі є поновлення порушених прав, інтересів позивача як власника земельної ділянки, яка розташована в місті Києві, Деснянський район, проспект Лісовий, 23-Б, шляхом зобов`язання відповідача знести наявний на цій земельній ділянці об`єкт самочинного будівництва загальною площею 535,7 кв.м, право власності на який зареєстровано за відповідачем.

Водночас, на даний час відповідач, як особа за якою зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна, який за твердженням позивача є об`єктом самочинного будівництва, у будь-який час може відчужити таке майно, передати його у користування іншим особам або у заставу чи іпотеку, а, у випадку відчуження спірного майна захист порушеного права позивача буде ускладненими, оскільки права на таке майно може перейти до іншої (інших) особи (осіб) та позивач не зможе захистити свої порушені права в межах даного судового процесу, а вимушений буде ініціювати нові позови до набувачів такого майна, що потребуватиме значних як фінансових, так і правових витрат, покладання яких на позивача буде неправомірним.

У межах цих правовідносинах наявність у відповідача правомочності власника спірного об`єкта нерухомого майна вказує на можливість у будь-який момент, в тому числі під час розгляду справи в суді, але до прийняття остаточного рішення, розпорядитися спірним об`єктом на користь третіх осіб, що призведе до неможливості позивачем, у випадку задоволення позову, відновити своє право в межах одного цього судового провадження без нових звернень до суду (аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 27.05.2025 у справі № 910/16225/24).

Колегія суддів враховує викладений в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22 висновок про те, що: «можливість відповідача в будь-який момент відчужити майно, яке знаходиться в його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.»

Вжиті заходи забезпечення позову стосуються виключно предмету позову та за цією ознакою є такими, що відповідають вимозі адекватності заходів забезпечення. По суті такі заходи спрямовані на збереження існуючого наразі стану речей.

З огляду на викладене, колегія суддів вбачає наявність зв`язку між заявленими до застосування заходами забезпечення позову (накладення арешту на спірний об`єкт нерухомого майна) і предметом спору у справі № 910/1265/26 (усуненні перешкоди власнику у володінні та розпорядженні земельною ділянкою на якій такий об`єкт розташований), співмірність та адекватність заходів із позовними вимогами, адже існує спір щодо законності набуття спірного об`єкту нерухомого майна відповідачем, який вирішується в судовому порядку, і тому до вирішення такого спору подальше відчуження спірного нерухомого майна чи його обтяження зобов`язаннями може (у випадку задоволення позову) призвести до суттєвого порушення прав власності позивача, нанесення йому значних збитків та зумовлення необхідності понесення додаткових витрат для відновлення в подальшому своїх прав власника земельної ділянки (в т.ч. обумовленими необхідністю звернення з новими позовами до суду, адже у випадку зміни відомостей в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо власника спірного майна існуватиме необхідність у зміні відповідача/залученні співвідповідача за поданим заявником позовом, можливість чого обмежена часом проведення підготовчого засідання).

Отже, накладення на даній стадії арешту на спірне нерухоме майно буде спрямоване на забезпечення ефективного захисту прав позивача в обраний ним спосіб, який у випадку задоволення судом його вимог матиме змогу відновити свої права, можливість чого, за відсутності відповідного арешту, може бути нівельовано подальшим відчуження чи поділом такого майна за час вирішення відповідного спору.

Адже інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 року у справі № 381/4019/18).

При цьому, колегія суддів враховує, що вжиття заходів до забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно жодним чином не обмежить права та законні інтереси відповідача, адже такий захід має тимчасовий характер та не позбавляє останнього його конституційного права на підприємницьку діяльність, отримання доходів, а також не перешкоджає займатись господарською діяльністю як такою взагалі, в той час, як їх вжиття заходів забезпечення забезпечить збереження балансу інтересів сторін та узгоджується із критеріями розумності, обґрунтованості та адекватності.

При цьому обраний позивачем вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні та користуванні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним (аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18).

Колегія суддів вважає, що застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірні нежитлові будівлі не порушить прав та охоронюваних законом інтересів відповідача чи інших осіб, які не є учасниками справи, не призведе до блокування господарської діяльності відповідача (користування арештованими будівлями чи передача їх в оренду не забороняється), а лише запровадить законні обмеження, наявність яких дозволить створити належні умови для запобігання перешкод при виконанні рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Правовий висновок щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно зобов`язання знести яке, як об`єкт самочинного будівництва, є предметом позову, викладений, зокрема, в постанові Верховного Суду від 27.05.2025 у справі № 910/16225/24.

Колегія суддів звертає увагу, що правову позицію щодо співмірності та пов`язаності з предметом позову заходів забезпечення позову у виді накладення арешту на майно та заборони органам, які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо цього майна в спорах, правовою підставою в яких визначено стаття 376 ЦК України («Самочинне будівництво»), викладено Верховним Судом у постановах від 11.01.2023 у cправі № 915/1567/21, від 24.05.2023 у справі № 906/1162/22, від 27.05.2025 у справі № 910/16225/24, відтак, вказаним спростовується твердження відповідача про те, що накладення арешту як захід забезпечення позову є неспівмірним з негаторним позовом про витребування майна.

При цьому, під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову, відтак твердження відповідача про те, що позов є передчасним, оскільки позивачем не оспорено реєстрацію права власності на спірний об`єкт за відповідачем, колегією суддів не беруться до уваги.

Вказане підтверджується позицією Верховного Суду, викладеною в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі від 5 лютого 2026 року № 320/59059/24, зокрема: «під час вирішення питання про забезпечення позову суд оцінює не обґрунтованість позовних вимог по суті, а наявність достатніх підстав для застосування таких заходів. Зокрема, суд має перевірити розумність і адекватність заявлених вимог, їх зв`язок із предметом спору, імовірність утруднення виконання майбутнього рішення та необхідність дотримання балансу інтересів сторін.»

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що заявником належним чином обґрунтовано, що невжиття визначених ним заходів забезпечення позову порушить права та в подальшому утруднить чи може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, а відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення заяви позивача про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладання арешту на нежитлові будівлі літ. «А», літ. «Б», літ. «В», літ. «Г», літ. «Д», загальною площею 535,7 кв.м, додаткові відомості: нежитлова будівля літ. «А» загальною площею - 59,4 кв.м, нежитлова будівля літ. «Б» загальною площею - 54,6 кв.м, нежитлова будівля літ. «В» загальною площею - 125,7 кв.м, нежитлова будівля «Г» загальною площею - 274,4 кв.м, нежитлова будівля літ. «Д» загальною площею - 21,6 кв.м, за адресою: м. Київ, просп. Лісовий, буд. №23-Б (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), що зареєстровані на праві власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «БІГЛ 2» (03150, місто Київ, ВУЛИЦЯ ВЕЛИКА ВАСИЛЬКІВСЬКА, будинок 143/2, Ідентифікаційний код юридичної особи 42141863), відтак, судом першої інстанції правомірно задоволено заяву позивача про вжиття заходів забезпечення позову.

Щодо доводів скаржника, що судом першої інстанції порушено процесуальні норми, зокрема, що оскаржувана ухвала винесена без виклику сторін та без оцінки заперечень відповідача, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 140 ГПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи. Суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, може викликати особу, що подала заяву про забезпечення позову, для надання пояснень або додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову, або для з`ясування питань, пов`язаних із зустрічним забезпеченням.

Згідно з ч. 4 ст. 140 ГПК України у виняткових випадках, коли наданих заявником пояснень та доказів недостатньо для розгляду заяви про забезпечення позову, суд може призначити її розгляд у судовому засіданні з викликом сторін.

Виходячи з вищенаведеного, з урахуванням ч. 4 ст. 140 ГПК України призначення до розгляду у судовому засіданні з викликом сторін заяви про забезпечення позову є правом суду, а не обов`язком, і лише у випадках, коли наданих заявником пояснень та доказів недостатньо для прийняття рішення судом.

Окрім цього, відповідно до ч. ч. 1, 2 ГПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Клопотання про скасування заходів забезпечення позову розглядається в судовому засіданні не пізніше п`яти днів з дня надходження його до суду.

Відтак, відповідач не був позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про скасування заходів забезпечення позову або реалізувати своє право на висловлення незгоди з заявою про забезпечення позову шляхом оскарження ухвали про її задоволення в апеляційному порядку.

З матеріалів справи вбачається, що за наслідками розгляду заяви позивача про вжиття заходів забезпечення, судом першої інстанції було направлено копію ухвали Господарського суду міста Києва від 11.02.2026 у справі № 910/1265/26 засобами поштового зв`язку на адресу відповідача (рекомендоване повідомлення Укрпошти R 12) (а.с. 88), як того вимагає ч. 2 ст. 144 ГПК України.

Відтак, твердження відповідача про те, що прийняття судом першої інстанції оскаржуваної ухвали порушує принцип змагальності сторін не знайшли своє підтвердження, а тому підстави для скасування ухвали суду першої інстанції відсутні.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Дослідивши наявні у справі матеріали, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване судове рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Згідно з ч. 1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.02.2026 у справі № 910/1265/26, отже підстав для її скасування або зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається.

Враховуючи вимоги та доводи апеляційної скарги, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «БІГЛ 2» задоволенню не підлягає.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покладаються на апелянта.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 267-271, 273, 275, 276, 281-285, 287 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «БІГЛ 2» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 11.02.2026 у справі № 910/1265/26 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 11.02.2026 у справі № 910/1265/26 залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

Матеріали оскарження ухвали повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено 22.04.2026

Головуючий суддя О.В. Яценко

Судді П.В. Горбасенко

Н.М. Спаських