РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.04.2026Справа № 916/4315/25

Господарський суд міста Києва у складі судді Нечая О.В., за участю секретаря судового засідання Будніка П.О., розглянувши у загальному позовному провадженні матеріали справи № 916/4315/25

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Птахофабрика "Охоче" (Україна, 63262, Харківська обл., Берестинський р-н, село Охоче, вул. Польова, будинок 3; ідентифікаційний код: 30025333)

до російської федерації (Russian Federation; код ISO ru/rus 643) в особі генеральної прокуратури російської федерації (125993, російська федерація, м. Москва, вул. Большая Дмітровка, 15А, буд. 1)

про стягнення 340 480 528,08 грн, що в еквіваленті іноземної валюти становить 8 659 817,66 дол. США

Представники учасників справи:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Агропромислове сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Южная-Холдінг" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до російської федерації в особі генеральної прокуратури російської федерації (далі - відповідач) про стягнення 340 480 528,08 грн, що в еквіваленті іноземної валюти становить 8 659 817,66 дол. США.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок військової агресії російської федерації проти України виробничі об`єкти позивача, що розміщувались на території Автономної Республіки Крим Сімферопольського району в селах Партизанське, Залісся та Перове були анексовані та на даний час перебувають у непридатному стані, що унеможливлює здійснення позивачем його статутної діяльності - розведення свійської птиці з метою виробництва яйця курячого.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 29.10.2025 вказану позовну заяву та додані до неї документи було передано за підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.11.2025 вказану позовну заяву передано для розгляду судді Нечаю О.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.11.2025 було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/4315/25, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 25.03.2026, а також встановлено позивачу строк - протягом 20-ти днів з дня вручення цієї ухвали для подання суду перекладів на російську мову ухвали Господарського суду міста Києва про відкриття провадження у справі від 26.11.2025, позовної заяви та доданих до неї документів, а також направлення скан-копій перекладених документів на офіційну електронну пошту (адресу) генеральної прокуратури російської федерації - .

12.12.2025 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшли заяви на виконання вимог ухвали суду від 26.11.2025. Крім того, позивач повідомив суд про зміну свого найменування та місцезнаходження з Агропромислового сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Южная-Холдінг" (Україна, 75024, Херсонська обл., Білозерський р-н, с. Чорнобаївка) на Товариство з обмеженою відповідальністю "Птахофабрика "Охоче" (Україна, 63262, Харківська обл., Берестинський р-н, с. Охоче, вул. Польова, буд. 3).

У підготовче засідання 25.03.2026 з`явився представник позивача, представник відповідача не з`явився.

У підготовчому засіданні 25.03.2026 судом було змінено найменування та місцезнаходження позивача у цій справі, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 15.04.2026.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.03.2026, в порядку статей 120, 121 Господарського процесуального кодексу України, відповідача було повідомлено про те, що судове засідання у справі № 916/4315/25 призначено на 15.04.2026.

У судове засідання 15.04.2026 представники сторін не з`явились, явка представників сторін обов`язковою судом не визнавалась, від позивача надійшла заява про розгляд справи без участі його представника.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Агропромислове сільськогосподарське товариство "Южная-Холдінг" (після зміни найменування - Товариство з обмеженою відповідальністю "Птахофабрика "Охоче") має КВЕД 01.47 Розведення свійської птиці. Вказаний вид економічної діяльності є основним для товариства та здійснювався на території Сімферопольського району Автономної Республіки Крим в селах Партизанське, Залісся та Перове.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 05.03.2025 у справі №910/15226/24 встановлено, що у власності позивача знаходиться нерухоме майно, яке використовувалось останнім у його господарській діяльності, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, а саме:

1) нежитлові будівлі АВМ, що знаходяться за адресою: Автономна Республіка Крим, Сімферопольський р-н, с. Залісся, вул. Перемоги, 1а, загальною площею 899,80 кв.м. Реєстраційний номер майна 7113852;

2) автогараж, що знаходиться за адресою: Автономна Республіка Крим, Сімферопольський р-н, с. Перове, вул. Леніна, буд. 16, загальною площею 2053,1 кв.м. Реєстраційний номер майна 7566487;

3) нерухоме майно, що знаходиться за адресою: Автономна Республіка Крим, Сімферопольський р-н, с. Перове, вул. Шкільна, 9, загальною площею 3 486,4 кв.м. Реєстраційний номер майна 5256649;

4) вагова, що знаходиться за адресою: Автономна Республіка Крим, Сімферопольський р-н, с. Залісся, вул. Перемоги, буд. 1с/28, загальною площею 84,5 кв.м. Реєстраційний номер майна 10052884;

5) виробнича лабораторія, що знаходиться за адресою: Автономна Республіка Крим, Сімферопольський р-н, с. Перове, вул. Хачирашвілі, буд. 35/1, загальною площею 1169,3 кв.м. Реєстраційний номер майна 18066076;

6) комплекс птахопереробного цеху, що знаходиться за адресою: Автономна Республіка Крим, Сімферопольський р-н, с. Перове, вул. Хачирашвілі, буд. 39, загальною площею 1961,6 кв.м. Реєстраційний номер майна 7115168;

7) консервний цех і цех яєчного порошку, що знаходиться за адресою: Автономна Республіка Крим, Сімферопольський р-н, с. Перове, вул. Хачирашвілі, буд. 35/2, загальною площею 1408,5 кв.м. Реєстраційний номер майна 8523219;

8) кормоцех, що знаходиться за адресою: Автономна Республіка Крим, Сімферопольський р-н, с. Залісся, вул. Перемоги, буд. 1"г", загальною площею 2665,2 кв.м. Реєстраційний номер майна 10971710;

9) кормоцех, що знаходиться за адресою: Автономна Республіка Крим, Сімферопольський р-н, с. Партизанське, вул. Хмельницького, буд. 2 "в", загальною площею 1836,2 кв.м. Реєстраційний номер майна 18065613;

10) кормоцех, що знаходиться за адресою: Автономна Республіка Крим, Сімферопольський р-н, с. Перове, вул. Хачирашвілі, буд. 35, загальною площею 3667,3 кв.м. Реєстраційний номер майна 18065083;

11) курчатники, що знаходиться за адресою: Автономна Республіка Крим, Сімферопольський р-н, с. Партизанське, вул. Ленінського Комсомолу, буд. 25/28, загальною площею 18576,9 кв.м. Реєстраційний номер майна 7115418;

12) нерухоме майно, що знаходиться за адресою: Автономна Республіка Крим, Сімферопольський р-н, с. Каштанове, вул. Богданова, буд. 2а, загальною площею 102,8 кв.м. Реєстраційний номер майна 18065274;

13) нежитлова будівля, що знаходиться за адресою: Автономна Республіка Крим, м. Сімферополь, вул. Данилова, буд. 1 б, загальною площею 33,9 кв.м. Реєстраційний номер майна 9710616;

14) насосна, що знаходиться за адресою: Автономна Республіка Крим, Сімферопольський р-н, с. Каштанове, вул. Богданова, 20 "а", загальною площею 58,5 кв.м. Реєстраційний номер майна 18065265;

15) очисні споруди, що знаходиться за адресою: Автономна Республіка Крим, Сімферопольський р-н, с. Залісся, вул. Перемоги, буд. 1-б, загальною площею 158,1 кв.м. Реєстраційний номер майна 7114687;

16) птахівничий комплекс, що знаходиться за адресою: Автономна Республіка Крим, Сімферопольський р-н, с. Перове, вул. Хачирашвілі, 35/31, загальною площею 8466,20 кв.м. Реєстраційний номер майна 7112560;

17) птахівничий комплекс цеху вирощування, що знаходиться за адресою: Автономна Республіка Крим, Сімферопольський р-н, с. Партизанське, вул. Ленінського Комсомолу, 1-б, загальною площею 7051,4 кв.м. Реєстраційний номер майна 7113362;

18) пташник № 2, що знаходиться за адресою: Автономна Республіка Крим, Сімферопольський р-н, с. Залісся, вул. Перемоги, буд. 1с/17, загальною площею 1176,9 кв.м. Реєстраційний номер майна 7191059;

19) пташник № 6, що знаходиться за адресою: Автономна Республіка Крим, Сімферопольський р-н, с. Залісся, вул. Перемоги, буд. 1с/21, загальною площею 1428,3 кв.м. Реєстраційний номер майна 7191063;

20) пташник № 12, що знаходиться за адресою: Автономна Республіка Крим, Сімферопольський р-н, с. Перове, вул. Хачирашвілі, буд. 35/12, загальною площею 1631,0 кв.м. Реєстраційний номер майна 7189969;

21) пташник № 18, що знаходиться за адресою: Автономна Республіка Крим, Сімферопольський р-н, с. Перове, вул. Хачирашвілі, буд. 35/18, загальною площею 1802,57 кв.м. Реєстраційний номер майна 7190059;

22) пташники № 1, 2, 3, що знаходяться за адресою: Автономна Республіка Крим, Сімферопольський р-н, с. Перове, вул. Хачирашвілі, буд. 35/3, загальною площею 5798,0 кв.м. Реєстраційний номер майна 7388565;

23) пташники № 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, що знаходяться за адресою: Автономна Республіка Крим, Сімферопольський р-н, с. Залісся, вул. Перемоги, буд. 1 "в", загальною площею 19721,7 кв.м. Реєстраційний номер майна 7111923;

24) пташники № 4, 5, 6, 7, 8, 10, 11, що знаходяться за адресою: Автономна Республіка Крим, Сімферопольський р-н, с. Перове, вул. Хачирашвілі, буд. 35/11, загальною площею 11281,8 кв.м. Реєстраційний номер майна 7207389;

25) утильцех, що знаходиться за адресою: Автономна Республіка Крим, Сімферопольський р-н, с. Перове, вул. Хачирашвілі, буд. 39, загальною площею 347,2 кв.м. Реєстраційний номер майна 18065650;

26) цех прирізу, що знаходиться за адресою: Автономна Республіка Крим, Сімферопольський р-н, с. Залісся, вул. Перемоги, буд. 1в/3, загальною площею 199,0 кв.м. Реєстраційний номер майна 18063333;

27) яйцесклад, що знаходиться за адресою: Автономна Республіка Крим, Сімферопольський р-н, с. Перове, вул. Хачирашвілі, буд. 35, загальною площею 1430,2 кв.м. Реєстраційний номер майна 7388565.

У зв`язку із анексією (окупацією) російською федерацією Автономної Республіки Крим позивач втратив наведені виробничі приміщення майнового комплексу в цілому.

25.06.2024 Європейський суд з прав людини публічно оголосив рішення по суті міждержавної справи "Україна проти Росії (щодо Криму)" за заявами № 20958/14 та № 38334/18. Ця справа стосується масових та систематичних порушень росією прав людини на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим та м. Севастополь та порушення прав українських політичних в`язнів.

У цьому рішенні Європейський суд з прав людини визнав, що рф встановила ефективний контроль над територією Криму за допомогою російських збройних сил, починаючи з 27.02.2014. Таке рішення є визнанням фактичної окупації Кримського півострова внаслідок агресивних дій рф.

Також у цьому рішенні ЄСПЛ вказав, що Уряд України надав вичерпні докази, які ефективно та поза всяким сумнівом продемонстрували масштабні та систематичні порушення представниками рф та підконтрольних їй осіб прав та свобод, що захищаються Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод та Протоколами до неї. Зокрема, ЄСПЛ визнано підтвердженими порушення статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки росія неправомірно націоналізувала та експропріювала майно приватних осіб та підприємств без належних підстав та компенсації.

Таким чином, позивач вважає, що зупинення виробництва продукції та руйнація будівель майнового комплексу, де здійснювалось виробництво вказаної продукції, спричинено агресією російської федерації по відношенню до України, яка призвела до руйнації та тимчасової окупації частини території України агресором, в т.ч. території, де розміщувались виробничі потужності позивача.

Вказане є причиною неможливості здійснення позивачем власної статутної діяльності та отримання доходу від реалізації яйця курячого, що тягне за собою фінансові втрати (упущену вигоду).

З метою оцінки розміру втраченої вигоди внаслідок зменшення обсягу реалізації курячого яйця, позивач звернувся до Миколаївського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз із заявою від 27.12.2024 про проведення судово-економічного експертного дослідження для долучення до матеріалів кримінального провадження та подальшого звернення до суду.

Висновком експерта №11-34-25 від 04.02.2025, складеним судовим експертом Миколаївського відділення ОНДІСЕ 4 класу Бачило Тетяною Сергіївною, встановлено, що помісячний розрахунок недоотриманих доходів АСТОВ "Южная-Холдінг" внаслідок зменшення обсягу реалізації курячого яйця та неможливості використовувати потужності для утримання біологічного активу (курей-несучок) за період з 01.01.2024 по 31.07.2024, з урахуванням висновків судової товарознавчої експертизи по вартості яйця в зазначений період, підтверджується в загальній сумі 340 480 528,08 грн, що в еквіваленті іноземної валюти складає 8 659 817,66 дол. США, з урахуванням офіційного валютного курсу, встановленого та оприлюдненого НБУ за досліджений період.

При складенні вищенаведеного Висновку №11-34-25 було використано, зокрема, Висновок експертки №137-0129 від 13.12.2024 Регіональної торгово-промислової палати Миколаївської області Марини Карнаух за результатами проведення судової товарознавчої експертизи по заяві АСТОВ "Южная-Холдінг".

Висновком №137-0129 від 13.12.2024 у результаті проведення товарознавчого дослідження визначено середню ринкову вартість одного курячого яйця з урахуванням ПДВ помісячно у період з січня по липень 2024 року.

З огляду на вищенаведене, позивач звернувся до суду з цим позовом та просить стягнути з відповідача на свою користь збитки (упущену вигоду), що становлять 340 480 528,08 грн, або 8 659 817,66 дол. США у грошовому еквіваленті іноземної валюти.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України).

Частинами першою та другою статті 1166 Цивільного кодексу України, яка регулює загальні підстави відповідальності за завдану шкоду, передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

В силу приписів статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Згідно з частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до Цивільного кодексу України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (п. 1 ч. 2 ст. 22); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (п. 2 ч. 2 ст. 22).

У частині 2 статті 224 Господарського кодексу України під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно з частиною першою статті 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Водночас, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника та збитками кредитора, вина боржника.

Відповідно, вирішуючи спір про відшкодування шкоди, суд повинен встановити наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, яке має містити такі складові, як:

- неправомірність поведінки особи, тобто її невідповідність вимогам, наведеним в актах цивільного законодавства;

- наявність шкоди, під якою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права, взагалі будь-яке знецінення блага, що охороняється законом, та її розмір;

- причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, який виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди, тобто протиправна поведінка конкретної особи (осіб), на яку покладається відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що необхідно та невідворотно спричинила шкоду;

- вина заподіювача шкоди, як суб`єктивного елемента відповідальності, що полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільна відповідальність не настає.

За загальними правилами розподілу обов`язку доказування кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частини перша та третя статті 74 Господарського процесуального кодексу України).

Тож при зверненні з позовом про відшкодування заподіяної майнової шкоди позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами неправомірність поведінки заподіювача шкоди, наявність шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою.

Водночас, зі змісту частини другої статті 1166 Цивільного кодексу України вбачається, що цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди. Відповідний висновок міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 23.01.2018 у справі № 753/7281/15-ц. Тому спростування цієї вини (у тому числі з підстав вини самого позивача в заподіяній шкоді) є процесуальним обов`язком її заподіювача.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Цивільного кодексу України учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 76 Закону України "Про міжнародне приватне право" суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України.

Між тим частина перша статті 79 Закону України "Про міжнародне приватне право" встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Як передбачено частиною четвертою статті 79 Закону України "Про міжнародне приватне право", у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.

Отже, Закон України "Про міжнародне приватне право" встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.

Водночас міжнародно-правові норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у двох конвенціях: Європейській конвенції про імунітет держав, прийнятій Радою Європи 16 травня 1972 року, та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02 грудня 2004 року. Ці конвенції втілюють концепцію обмеженого імунітету держави, визначають, в якій формі є можливою відмова держави від імунітету ("явно виражена відмова від імунітету" на підставі укладеного міжнародного договору чи контракту, або "відмова від імунітету, яка передбачається", коли іноземна держава вступає у судовий процес і подає зустрічний позов у суді іноземної держави), а також закріплюють перелік категорій справ, у яких держава не користується імунітетом у суді іншої держави-учасниці.

Як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (стаття 11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (стаття 12) передбачають, що Договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої Договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду.

Україна не є учасницею жодної із цих конвенцій. Однак ці конвенції відображають тенденцію розвитку міжнародного права щодо визнання того, що існують певні межі, в яких іноземна держава має право вимагати імунітет у цивільному процесі.

У рішенні від 14 березня 2013 року у справі "Олєйніков проти Росії" ЄСПЛ вказав, що положення Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року застосовуються "відповідно до звичаєвого міжнародного права, навіть якщо ця держава не ратифікувала її", і Суд повинен брати до уваги цей факт, вирішуючи питання про те, чи було дотримано право на доступ до суду у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції (п. 68, п. 31).

У рішенні від 23 березня 2010 року у справі "Цудак проти Литви" (Cudak v. Lithuania) ЄСПЛ також визнав існування звичаєвих норм у питаннях державного імунітету, переважання в міжнародній практиці теорії обмеженого імунітету держави, але наголосив на тому, що обмеження має переслідувати законну мету та бути пропорційним такій меті.

Наведене дає підстави для висновку, що держава не має права посилатися на імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю чи життю, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду, та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час знаходилась на території держави суду.

Особливістю правового статусу держави як суб`єкта міжнародних відносин є наявність у неї імунітету, який ґрунтується на загальному принципі міжнародного права "рівний над рівним не має влади і юрисдикції". Однак необхідною умовою дотримання цього принципу є взаємне визнання суверенітету країни, тож коли РФ заперечує суверенітет України та вчиняє щодо неї загарбницьку війну, жодних зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає.

Слід зазначити, що Верховний Суд неодноразово переглядав справи про встановлення факту, що має юридичне значення, в яких заявники зверталися до судів та просили встановити факт про вимушене переселення після 2014 року з окупованої частини територій Луганської та Донецької областей, яке відбулося внаслідок збройної агресії РФ проти України та окупації РФ частини території Луганської і Донецької областей України.

Так, у постанові від 21.11.2018 у справі № 2-о/381/134/16 Верховний Суд встановив факт, що вимушене переселення особи у листопаді 2014 року з окупованої частини території Луганської області відбулося внаслідок збройної агресії РФ проти України та окупації РФ частини території Луганської області України. При цьому Верховний Суд дійшов висновку про те, що відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території, у тому числі частини Луганської області, покладено на рф як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права, що встановлено у статті 5 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", частиною четвертою статті 2 Закону України "Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях", та підтверджує факт того, що вимушене переселення у листопаді 2014 року особи з окупованої території Луганської області відбулося внаслідок збройної агресії російської федерації проти України та окупації російською федерацією частини території Луганської області.

Подібні висновки щодо вимушеного переселення осіб з окупованих територій Луганської та Донецької областей внаслідок збройної агресії російської федерації проти України викладені у постановах Верховного Суду від 21.08.2018 у справі №752/6366/16-ц, від 21.08.2018 у справі №428/8076/16-ц та від 06.06.2018 у справі №428/13977/16-ц.

У преамбулі Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" зазначено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

У преамбулі Закону України "Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях" зазначено, що Верховна Рада України, виходячи з того, що відповідно до пунктів "а", "b", "c", "d" та "g" статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй "Визначення агресії" від 14 грудня 1974 року застосування російською федерацією збройної сили проти України становить злочин збройної агресії та грубо порушує Меморандум про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05 грудня 1994 року та Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією від 31 травня 1997 року; констатуючи, що у світлі положень IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 08 червня 1977 року, одним із наслідків збройної агресії російської федерації проти України стала тимчасова окупація частини території України; беручи до уваги, що російська федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань російської федерації; відзначаючи, що дії російської федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права, зокрема шляхом: систематичного недодержання режиму припинення вогню та продовження обстрілів цивільних об`єктів та інфраструктури, що спричиняють численні жертви серед цивільного населення, військовослужбовців Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань; приймає цей Закон, що має на меті визначити особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях.

За таких обставин, починаючи з 2014 року, загальновідомим є той факт, що рф чинить збройну агресію проти України.

02 березня 2022 року збройну агресію рф проти України у резолюції ES-11/1 "Агресія проти України" визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від рф негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.

27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію "Наслідки продовження агресії Російської Федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи" № 2433 і визнала, що агресія рф проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.

Російська Федерація припинила бути членом Ради Європи у контексті процедури, розпочатої відповідно до статті 8 Статуту Ради Європи. Відповідна Резолюція Ради Європи CM/Res(2022)2 про припинення членства рф у Раді Європи прийнята Комітетом Міністрів 16 березня 2022 року. Комітет Міністрів Ради Європи констатував, що агресія рф проти України є серйозним порушенням рф своїх зобов`язань за статтею 3 Статуту Ради Європи.

Отже, враховуючи ту обставину, що даний спір стосується відшкодування шкоди, завданої на території України внаслідок повномасштабної військової агресії, іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ.

У таких висновках суд керується тим, що дії іноземної держави вийшли за межі своїх суверенних прав, оскільки будь-яка іноземна держава не має права втручатися шляхом збройної агресії в іншу країну.

В пункті 4 частини першої статті 2 Статуту ООН закріплений принцип, згідно з яким всі члени Організації Об`єднаних Націй утримуються у їх міжнародних відносинах від загрози силою чи її застосування як проти територіальної недоторканності чи політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним з Цілями Об`єднаних Націй.

Відповідно до частини першої статті 1 Статуту ООН Організація Об`єднаних Націй переслідує ціль підтримувати міжнародний мир і безпеку і з цією ціллю вживати ефективні колективні заходи для попередження та усунення загрози світу й актів агресії чи інших порушень миру, і проводити мирними засобами, відповідно до принципів справедливості і міжнародного права, залагодження чи вирішення міжнародних спорів чи ситуацій, які можуть призвести до порушення миру.

У міжнародному праві кодифіковані підстави для обмеження судового імунітету іноземної держави внаслідок завдання фізичної шкоди особі або збитків майну, так званий "деліктний виняток" (англ. "tort exсeption"). Умовами, необхідними для застосування "деліктного винятку", є: 1) принцип територіальності: місце дії/бездіяльності має бути на території держави суду; 2) присутність автора дії/бездіяльності на території держави суду в момент вчинення дії/бездіяльності (агента чи посадової особи іноземної держави); 3) дія/бездіяльність ймовірно може бути привласнена державі; 4) відповідальність за дії/бездіяльність передбачена положеннями законодавства держави суду; 5) завдання смерті, фізичної шкоди особі, збитків майну чи його втрата; 6) причинно-наслідковий зв`язок між діями/бездіяльністю і завданням смерті, фізичної шкоди особі або збитків майну чи його втратою.

Визначаючи, чи поширюється на рф судовий імунітет у цій справі, суд враховує таке:

- предметом позову є відшкодування матеріальної шкоди, завданої юридичній особі, внаслідок збройної агресії російської федерації проти України;

- місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна;

- передбачається, що шкода завдана агентами рф, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України;

- вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН;

- національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом "генерального делікту").

Також суд відзначає, що юрисдикція судів України поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частина третя статті 124 Конституції України).

Тобто суд виходить з того, що у разі застосування "деліктного винятку" будь-який спір, що виник на її території у громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема й рф, може бути розглянутий та вирішений судом України як належним та повноважним судом.

Оскільки вчинення рф з 2014 року збройної агресії проти України не припиняється, рф заперечує суверенітет України, тому зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету вказаної країни на цей час немає.

РФ, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України.

Названа країна-агресор діяла не у межах свого суверенного права на самооборону, а навпаки, порушила всі суверенні права України, діючи на її території, а тому безумовно надалі не користується у такій категорії справ своїм судовим імунітетом.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 14.04.2022 у справі №308/9708/19, від 18.05.2022 у справі №428/11673/19 та від 08.06.2022 у справі №490/9551/19.

Збитки (майнова шкода) - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником.

Визначаючи розмір матеріальних збитків, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази, перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду (див. висновок щодо оцінки судом розрахунку збитків/шкоди, викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 08.09.2020 у справі № 926/1904/19, від 30.09.2021 у справі № 922/3928/20).

Отже, збитки як правова категорія включають в себе й упущену (втрачену) вигоду (lucrum cessans), яка відрізняється від реальних збитків (damnum emergens) тим, що реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а у разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча і могло збільшитися, якби не правопорушення. Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном.

Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди необхідна наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення: 1) протиправної поведінки особи (боржника); 2) збитків, заподіяних такою особою; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і збитками; 4) вини особи, яка заподіяла збитки, у тому числі встановлення заходів, вжитих кредитором для одержання такої вигоди. За відсутності одного із елементів складу цивільного правопорушення не настає відповідальності з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди.

При цьому, відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Тому звернення з вимогою про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди покладає на кредитора (позивача) обов`язок також довести, окрім наведеного, реальну можливість отримання визначених ним доходів, тобто, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання.

Суд зазначає, що в силу положень національного законодавства України та міжнародних договорів, як частини українського національного законодавства, дії відповідача за своєю суттю є актом збройної агресії по відношенню до України. Відтак будь-які дії відповідача з метою реалізації такої агресії є протиправними.

Також при визначенні протиправності дій відповідача підлягають врахуванню загальновизнаний і засадничий загальний принцип права, який полягає в тому, що будь-яке порушення зобов`язання тягне за собою обов`язок надати відшкодування (відображений Постійною палатою міжнародного правосуддя у справі Про фабрику в Хожуві (Case concerning the factory at Chorzow), рішення № 13 від 13.09.28, а також одна із засад сучасного правового порядку "ex injuria non oritur jus" (із беззаконня не виникає право), який відображений у Консультативному висновку Міжнародного суду справедливості "Правові наслідки для держав подальшої присутності Південної Африки в Намібії незважаючи на Резолюцію Ради Безпеки 276 (1970)".

У цій справі протиправність дій відповідача підтверджується наявними у справі доказами, на неї прямо вказують відповідні положення матеріального закону.

Разом з тим, заявляючи вимогу про стягнення упущеної вигоди, позивачу слід довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача (боржника) стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток (подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 750/8676/15-ц, постановах Верховного Суду від 10.06.2020 у справі № 910/12204/17, від 16.06.2021 у справі № 910/14341/18).

Тобто вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди мають бути обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №127/16524/16-ц).

Також доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів (подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 06.12.2019 у справі №908/2486/18, від 15.10.2020 у справі №922/3669/19, від 16.06.2021 у справі №910/14341/18).

Отже, упущена вигода - це втрати очікуваного приросту в майні, на підставі беззаперечних доказів реальної можливості їх отримання, у разі недопущення правопорушення.

Виробничі потужності позивача, що перебувають на території Сімферопольського району Автономної Республіки Крим в селах Партизанське, Залісся та Перове, з моменту анексії Автономної Республіки Крим не можуть використовуватись позивачем для здійснення господарської діяльності, що унеможливлює отримання відповідних доходів.

На обґрунтування розміру упущеної вигоди позивачем надано Висновок експерта №11-34-25 від 04.02.2025, який підтверджує недоотримання доходів у період з 01.01.2024 по 31.07.2024 у розмірі 340 480 528,08 грн.

При складанні вищенаведеного Висновку №11-34-25 було враховано, зокрема, Висновок експертки №137-0129 від 13.12.2024, яким встановлено середню ринкову вартість одного курячого яйця з урахуванням ПДВ помісячно у спірний період.

Оцінивши вказані висновки, суд вважає їх належними та допустимими доказами на підтвердження понесених збитків у загальному розмірі 340 480 528,08 грн.

Щодо вини, як складового елементу цивільного правопорушення, то законодавством України не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди; діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

При цьому, важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої особи. Слід довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - наслідком такої протиправної поведінки.

Зважаючи на встановлені судом обставини та враховуючи наявні в матеріалах справи докази, суд зазначає, що в діях відповідача наявні всі елементи складу правопорушення, зокрема: протиправна поведінка, яка полягає в анексії Автономної Республіки Крим, що унеможливила використання позивачем належних йому виробничих потужностей; безпосередньо завдані збитки, розмір яких підтверджений висновком експерта; причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника та збитками; вина відповідача, яка виражена в окупації рф частини території України, що позбавляє позивача можливості отримувати дохід від здійснення підприємницької діяльності з використанням виробничих потужностей.

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищевикладене, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено обґрунтованість заявленого позову, відтак з рф підлягають стягненню на користь позивача збитки (упущена вигода) у розмірі 340 480 528,08 грн, що в грошовому еквіваленті іноземної валюти становить 8 659 817,66 дол. США.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Відповідно до частин 1, 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Оскільки позивач у силу п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору, судовий збір у розмірі 1 059 800,00 грн, відповідно до ч. 2 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, стягується з відповідача в дохід Державного бюджету України.

Щодо витрат позивача, пов`язаних з проведенням експертизи, в розмірі 21 809,66 грн.

Актом здачі-приймання експертного дослідження №11-34-25 підтверджується вартість проведення експертного дослідження у розмірі 21 809,66 грн.

З огляду на результат вирішення справи, а також на прийняття Висновку експерта №11-34-25 від 04.02.2025 як належного доказу та його врахування судом при ухваленні рішення у справі, витрати, пов`язані з проведенням експертизи, в розмірі 21 809,66 грн є підтвердженими та підлягають розподілу між сторонами справи та, з огляду на задоволення позову, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись статтями 129, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з російської федерації (Russian Federation; код ISO ru/rus 643) в особі генеральної прокуратури російської федерації (125993, російська федерація, м. Москва, вул. Большая Дмітровка, 15А, буд. 1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Птахофабрика "Охоче" (Україна, 63262, Харківська обл., Берестинський р-н, село Охоче, вул. Польова, будинок 3; ідентифікаційний код: 30025333) збитки (упущену вигоду) у розмірі 340 480 528 (триста сорок мільйонів чотириста вісімдесят тисяч п`ятсот двадцять вісім) грн 08 коп., що в грошовому еквіваленті іноземної валюти становить 8 659 817 (вісім мільйонів шістсот п`ятдесят дев`ять тисяч вісімсот сімнадцять) дол. США 66 центів та витрати, пов`язані з проведенням експертизи, у розмірі 21 809 (двадцять одна тисяча вісімсот дев`ять) грн 66 коп.

3. Стягнути з російської федерації (Russian Federation; код ISO ru/rus 643) в особі генеральної прокуратури російської федерації (125993, російська федерація, м. Москва, вул. Большая Дмітровка, 15А, буд. 1) в дохід Державного бюджету України судовий збір у розмірі 1 059 800 (один мільйон п`ятдесят дев`ять тисяч вісімсот) грн 00 коп.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 27.04.2026.

Суддя О.В. Нечай