ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2026 р. м. Ужгород Справа № 909/39/26

Господарський суд Закарпатської області в складі судді Сисина С.В., за участі секретаря судового засідання Далекорій Б.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРО ЗЕМ», , місцезнаходження - 76019, Івано-Франківська область, Івано-Франківський район, місто Івано-Франківськ, вулиця Пелеша Юліана, будинок 5, корпус 2, офіс 102,

до відповідача: Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», код ЄДРПОУ - 44768034, місцезнаходження - 01601, місто Київ, вулиця Руставелі Шота, будинок 9А, в особі філії «Карпатський лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», код ЄДРПОУ відокремленого підрозділу - 45554542, місцезнаходження - 88017, Закарпатська область, Ужгородський район, місто Ужгород, вулиця Собранецька, будинок 156,

про стягнення інфляційних втрат, 3% річних, пені, та штрафу за прострочення оплати за договором на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості),

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «ПРО ЗЕМ» (далі позивач) через систему «Електронний суд» 20.01.2026 звернулось до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Карпатський лісовий офіс» (далі відповідач) про стягнення 78068,78 грн, з яких: 3635,26 грн інфляційні втрати, 2889,63 грн - 3% річних, 35253,51 грн - пеня та 36290,38 грн штраф, які нараховані позивачем за не своєчасне виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо оплати коштів у сумі 518433,94 грн за договором на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) №109-06/2022/54 від 22.06.2022.

Згідно з ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 26.01.2026 справа №909/39/26 за позовом ТОВ «ПРО ЗЕМ» до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Карпатський лісовий офіс» про стягнення 78068,76 грн передана за територіальною підсудністю до Господарського суду Закарпатської області.

Означена справа направлена за територіальною підсудністю згідно супровідного листа Господарського суду Івано-Франківської області №909/39/26/2114/26 від 05.02.2026 та 13.02.2026 надійшла до Господарського суду Закарпатської області.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи визначено головуючого суддю Сисина С.В., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.02.2026.

Процесуальні дії по справі

Згідно з ухвалою від 18.02.2026 суд відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами та встановив сторонам строки для подання заяв по суті спору.

02.03.2026 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (зареєстрований за вхідним №02.3.1-02/1908/26).

04.03.2026 через систему «Електронний суд» від позивача надійшла відповідь на відзив (зареєстрована за вхідним №02.3.1-02/2017/26).

Згідно з ч. 3 ст. 12 ГПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

За змістом п. 1 ч. 5 ст. 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За змістом приписів ч. 5 ст. 252 ГПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Частиною 8 ст. 252 ГПК України визначено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Статтею 248 ГПК України передбачено, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно з приписами ч. 4 та 5 ст. 240 ГПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Суть спору за позицією позивача

У позовній заяві від 19.01.2026 позивач зазначає, що 22.06.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ПРО ЗЕМ» (виконавець) та Державним підприємством «Кутське лісове господарство» (правонаступником якої є філія «Карпатський лісовий офіс» ДП «Ліси України») (замовник) укладено договір №109-06/2022/54 на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) (далі договір), згідно з яким виконавець зобов`язався розробити технічну документацію щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) орієнтовною площею 3869 га земель Березівського лісництва на території Косівського району Івано-Франківської області та забезпечити державну реєстрацію земельних ділянок у Державному земельному кадастрі, а замовник - прийняти та оплатити ці послуги. Вартість робіт згідно з додатком №1 склала 518433,94 грн. Пунктом 2.2 договору встановлено обов`язок замовника здійснити оплату протягом 5 банківських днів після прийняття послуг за відповідним актом. Позивач виконав свої зобов`язання у повному обсязі, що підтверджується підписаним сторонами актом приймання-передачі наданих послуг від 28.12.2023.

У результаті реорганізації замовника та підписання додаткової угоди №1 від 11.12.2023, обов`язки за даним договором перейшли до Державного підприємства «Ліси України» в особі філії «Карпатський лісовий офіс», яке є належним відповідачем у справі як універсальний правонаступник.

Незважаючи на те, що граничний строк оплати за договором настав 04.01.2024, відповідач погасив основну суму заборгованості лише 13.03.2024 (згідно з платіжною інструкцією №556). Таким чином, у період з 05.01.2024 по 12.03.2024 відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання за договором у сумі 518433,94 грн, що є підставою стягнення з нього на підставі ст.625 ЦК України інфляційних втрат в сумі 3635,26 грн та 3% річних у розмірі 2889,63 грн.

Крім того, за порушення строків розрахунку п. 6.2 договору передбачена відповідальність у вигляді пені (0,1% від вартості послуг за кожен день прострочення) та штрафу у розмірі 7% за прострочення понад 30 днів. Відповідно до вказаних умов договору, позивач просить стягнути з відповідача 35253,51 грн пені та 36290,38 грн штрафу.

Загальна ціна позову, що включає передбачені законом та договором санкції, становить 78068,78 грн.

Позиція відповідача

У відзиві на позовну заяву від 27.02.2026 відповідач зазначає, що Філія «Кутське лісове господарство» (правонаступником якої є філія «Карпатський лісовий офіс» ДП «Ліси України») є відокремленим підрозділом Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» без статусу юридичної особи. Згідно з Положенням про філію та внутрішніми розпорядчими актами підприємства, філія діє виключно від імені головного підприємства, а її керівник розпоряджається майном і коштами у межах повноважень, делегованих довіреністю та наказами генерального директора. Усі фінансові взаємовідносини між підрозділом та центральним апаратом чітко регламентовані, що обмежує самостійність філії у прийнятті рішень щодо використання грошових коштів.

Відповідач вказує, що наказом ДП «Ліси України» від 15.05.2023 №1104 затверджено Регламент погодження та здійснення платежів з рахунків ДП «Ліси України» (далі Регламент), який визначає суворий порядок фінансування філій. За цим порядком, для здійснення оплати підрозділ повинен подати відповідне клопотання до фінансового відділу із обґрунтуванням потреби. Оскільки станом на 04.01.2024 на банківських рахунках Філії «Кутське лісове господарство» були відсутні необхідні кошти, вона, діючи у відповідності до Регламенту, звернулася до головного підприємства за отриманням дотації для оплати послуг позивача у сумі 518433,94 грн.

Як стверджує відповідач, затребуване фінансування надійшло на рахунок філії лише 12.03.2024, після чого кошти були невідкладно перераховані позивачу наступного робочого дня - 13.03.2024. З огляду на це, замовник за договором вважає, що прострочення виконання зобов`язання відбулося внаслідок об`єктивної відсутності фінансової можливості та специфіки внутрішнього документообігу підприємства щодо виділення коштів. Оскільки порушення строків оплати сталося за відсутності вини відповідача, останній просить звільнити його від відповідальності у вигляді пені та штрафу на підставі п.п. 6.2., 6.3. договору.

Відтак, з урахуванням викладеного, відповідач просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Доводи викладені сторонами у інших заявах по суті справи

У відповіді на відзив від 03.03.2026 позивач зазначає, що між сторонами було укладено договір на розроблення технічної документації із землеустрою №109-06/2022/54 від 22.06.2022. На виконання умов вказаного правочину позивачем виконані роботи, а відповідачем прийнято такі роботи, що підтверджується відповідним актом приймання-передачі, підписаним сторонами без жодних зауважень чи заперечень. З огляду на належне виконання робіт, у відповідача виникло грошове зобов`язання з їх оплати у термін до 04.01.2024 (протягом 5-ти банківських днів з моменту прийняття послуг).

Позивач не погоджується з доводами відповідача щодо звільнення останнього від відповідальності за несвоєчасний розрахунок за договором. Зокрема, твердження відповідача про відсутність коштів на рахунках філії «Кутське лісове господарство» станом на 04.01.2024 та необхідність дотримання внутрішнього Регламенту погодження платежів ДП «Ліси України» позивач вважає безпідставними.

На переконання позивача, відсутність у боржника необхідних коштів або порушення зобов`язань з боку його контрагентів чи структурних підрозділів не є обставинами непереборної сили та не звільняє суб`єкта господарювання від обов`язку виконати грошове зобов`язання.

Крім того, позивач наголошує, що процедура погодження оплати, на що посилається відповідач, є виключно внутрішнім порядком здійснення господарської діяльності самого ДП «Ліси України». Оскільки відповідач як юридична особа добровільно взяв на себе зобов`язання щодо чітких строків оплати, складність внутрішніх бюрократичних процесів не може нівелювати умови Договору та законні права позивача на отримання компенсаційних виплат, передбачених за прострочення платежу.

З огляду на викладене, позивач вважає факт порушення відповідачем строків оплати за період з 04.01.2024 по 12.03.2024 доведеним, а тому наполягає на задоволенні позовних вимог у повному обсязі, зокрема, стягнення пені, штрафу, інфляційних втрат та 3 % річних.

Фактичні обставини справи встановлені судом, та зміст спірних правовідносин

22.06.2022 між Державним підприємством «Кутське лісове господарство» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ПРО ЗЕМ» був укладений договір №109-06/2022/54 на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (далі договір).

Згідно з п. 1.1. договору, виконавець зобов`язується надати за завданням замовника з дотриманням вимог чинного законодавства України послуги з розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) орієнтовною площею 3869 га (землі Березівського лісництва), що перебувають в постійному користуванні замовника для ведення лісового господарства відповідно до Розпорядження Івано-Франківської обласної державної адміністрації «Про надання в постійне користування земель лісового фонду» від 05.04.1996 №238 та чинних планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування (п. 5 Розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України) та розташовані на території Косівського району Івано-Франківської області, вжити заходів щодо здійснення державної реєстрації земельних ділянок Березівського лісництва в Державному земельному кадастрі, а замовник - оплатити надані виконавцем послуги.

Відповідно до п. 1.2. договору, технічні, економічні та інші вимоги до технічної документації викладені у завданні на складання технічної документації.

Відповідно до п. 1.4. договору, отримана за результатами виконання договору технічна документація с власністю замовника.

Згідно з п. 2.1. договору, загальна вартість послуг за цим договором становить 518433,94 грн без ПДВ. Вартість послуг за договором є договірною ціною та визначається згідно з протоколом погодження договірної ціни на надання послуг (додаток 2), що складається на підставі погодженого сторонами кошторису на надання послуг (додаток 1). Сторони підписанням цього договору домовились, що для розрахунку вартості послуг та визначення договірної ціни за основу беруться показники збірника цін на вишукувальні роботи (ДСТУ Б Д. 1.1-7:2013 Ж.2,Ж.3), збірника укрупнених кошторисних розцінок на топографо-геодизичні та картографічні роботи, інших актів з врахуванням індексу інфляції.

Відповідно до п. 2.2. договору, оплата наданих послуг здійснюється замовником впродовж 5-ти банківських днів після прийняття послуг згідно умов договору.

Згідно з п. 3.1. договору, приймання наданих послуг за цим договором оформляється актом приймання-передачі наданих послуг.

Відповідно до п. 3.2. договору, замовник зобов`язаний надіслати підписаний зі свого боку акт протягом 3-х днів з моменту отримання ним такого акту від виконавця.

Згідно з п. 3.3. договору, у разі відмови від підписання акту, замовник протягом 3-х днів з моменту отримання акту, складає вмотивований протокол розбіжностей, в якому визначається термін усунення розбіжностей.

Відповідно до п. 3.4. договору, при неотриманні виконавцем від замовника підписаного та завіреного печаткою акту приймання-передачі наданих послуг або мотивованої відмови від прийняття наданих послуг в обумовлений у п.3.2. договору термін, послуга вважається прийнятою замовником.

Згідно з п. 3.5. договору, замовник має право прийняти послуги, зазначені в п. 1.1 цього договору, надані виконавцем достроково, з дотриманням умов розділу 3 даного договору.

Відповідно до п. 4.1. договору, початок надання послуг: день підписання цього договору, їх закінчення 22.12.2022, але в будь-якому випадку до повного завершення надання послуг.

Згідно з п. 4.2. договору, у разі порушення термінів виконання умов договору не з вини виконавця, сторони шляхом переговорів встановлюють нові терміни, про що укладається додаткова угода.

Відповідно до п. 5.1. договору, виконавець має право отримувати всі необхідні для надання послуг документи, інформацію та інші матеріали в якості вихідних даних згідно завдання на надання послуг.

Згідно з п. 5.2. договору, виконавець зобов`язаний:

- надати із дотриманням вимог законодавства послуги в терміни, передбачені договором;

- надавати на запит замовника інформацію про стан надання послуг;

- у разі виявлення технічних неточностей, помилок, що стались із вини виконавця - виправити їх на безоплатній основі.

Відповідно до п. 5.3. договору, замовник має право отримувати від виконавця інформацію про стан надання послуг.

Згідно з п. 5.4. договору, замовник зобов`язаний забезпечити доступ виконавця до земельної ділянки, та оплатити надані виконавцем послуги.

Відповідно до п. 6.1. договору, за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за договором, сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством та договором.

Згідно з п. 6.2. договору, за порушення строків оплати надання послуг за договором та терміну надання послуг стягується пеня у розмірі 0,1% надання послуг, з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості.

Відповідно до п. 6.3. договору, сторона, яка порушила зобов?язання, звільняється від відповідальності, якщо вона доведе, що це порушення сталось не з її вини.

Згідно з п. 6.4. договору, замовник несе відповідальність за надані виконавцю вихідні дані та документи для початку надання послуг, зокрема за вказані межі земельної ділянки.

Відповідно до п. 7.1. договору, припинення (розірвання) дії договору можливе в наступних випадках:

- за домовленістю сторін;

- в судовому порядку.

Згідно з п. 8.1. договору, усі спори, пов?язані із виконанням цього договору, вирішуються шляхом переговорів між представниками сторін. У разі недосягнення згоди спір вирішується в судовому порядку відповідно до чинного законодавства України.

Відповідно до п. 9.1. договору, замовник, отримавши від виконавця в процесі виконання робіт відомості, документи та інші матеріали в будь-якій формі, не має права передавати їх або розголошувати без письмової згоди виконавця третім особам.

У п. 10.1. договору зазначено, що договір набирає чинності з моменту підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов?язань за договором.

Зміни до договору можуть бути внесені за взаємною згодою сторін та оформляються шляхом підписання сторонами додаткових угод до договору, що є його невід?ємними частинами (п. 10.2. договору)

Згідно з п. 10.3. договору, усі правовідносини, що виникають у зв?язку із виконанням умов договору і не врегульовані ним, регламентуються згідно із чинним законодавством.

Відповідно п. 2.1, додатку 1 до договору кошторису на надання послуг сторонами визначено, що загальна вартість послуг за цим договором становить 518433,94 грн.

11.12.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ПРО ЗЕМ» з однієї сторони (в угоді виконавець) та Державним спеціалізованим господарським підприємством «Ліси України» (в угоді замовник) була укладена додаткова угода №1 до договору на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) №109-06/2022/54 від 22.06.2022, згідно з якою сторони домовилися про наступне:

« 1. На підставі п. 8 наказу Державного агентства лісових ресурсів України від 04.11.2022 №959 «Про припинення Державного підприємства «Кутське лісове господарство» та затвердження складу комісії з припинення», Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» є правонаступником прав та обов`язків Державного підприємства «Кутське лісове господарство».

Відповідно до п. 3.1. Положення про Філію «Кутське лісове господарство» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», філія діє від імені Підприємства (ДП «Ліси України) та в його інтересах.

У зв`язку з наведеним сторони домовились внести зміни в преамбулу договору, виклавши її в наступній редакції:

«Виконавець: ТОВ «ПРО ЗЕМ» в особі директора Дарвай Ірини Ігорівни, що діє на підставі Статуту (надалі - виконавець), з однієї сторони та

Замовник: Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» в особі директора філії «Кутське лісове господарство» Сойми Юрія Юрійовича, що діє на підставі Положення про філію «Кутське лісове господарство» та довіреності, виданої приватним нотаріусом Рудиком В.В. від 28.09.2023 за №3883 (надалі -Замовник), з другої сторони, разом надалі - Сторони, а кожна окремо - Сторона, уклали цей договір про наступне:»

У зв`язку з цим сторони згідно цієї додаткової угоди також дійшли згоди внести зміни в Розділ «Реквізити сторін» договору.

Судом встановлено, що Філія «Кутське лісове господарство» ДП «Ліси України» була припинена, а її права та обов`язки в порядку правонаступництва перейшли до ДП «Ліси України» в особі філії «Карпатський лісовий офіс». Наведене вбачається, зокрема, із змісту додаткової угоди №1 від 11.12.2023, укладеної між ТОВ «ПРО ЗЕМ» і ДСГП «Ліси України». Щодо цього позивач також вказує на судові рішення, які набрали законної сили, а саме: рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 25.03.2025 у справі №909/1181/24 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 14.05.2025 у справі №909/891/24, якими підтверджені обставини такого правонаступництва.

28.12.2023 позивач супровідним листом №353-12/2023 передав ДП «Ліси України» в особі Філії «Кутське лісове господарство» підписаний зі сторони позивача акт приймання-передачі наданих послуг від 28.12.2023 за договором №109-06/2022/54 від 22.06.2022.

28.12.2023 ДП «Ліси України» в особі Філії «Кутське лісове господарство» зі свого боку підписало акт приймання-передачі наданих послуг за договором №109-06/2022/54 від 22.06.2022 (Додаткова угода №1 від 11.12.2023), що засвідчує факт прийняття ДП «Ліси України» в особі Філії «Кутське лісове господарство», як замовником, наданих ТОВ «ПРО ЗЕМ» послуг.

Згідно із п. 4 акту, сторони підтвердили, що виконавцем надано в повному обсязі, належно та якісно послуги на суму 518433,94 грн без ПДВ, а також відсутність взаємних претензій з приводу наданих послуг.

Відповідно до платіжної інструкції №556 від 13.03.2024, Філія «Кутське лісове господарство» перерахувала на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРО ЗЕМ» 518433,94 грн, призначення платежу оплата за розроблення технічної документації згідно акту надання послуг від 28.12.2023 та договору №109-06/2022/54 від 22.06.2022 (додаткова угода №1 від 11.12.2023).

Позивачем разом з позовною заявою до суду було подано розрахунок заборгованості за договором №109-06/2022/54 від 22.06.2022 (додаткова угода №1 до договору від 11.12.2023), відповідно до якого позивачем за порушення відповідачем умов договору щодо здійснення оплати до 04.01.2024 коштів у сумі 518433,94 грн нараховано до стягнення 78068,78 грн, з яких: 3635,26 грн інфляційні втрати, 2889,63 грн - 3 % річних, 35253,51 грн - пеня та 36290,38 грн штраф, нараховані за період з 05.01.2024 по 12.03.2024.

Правове обґрунтування і оцінка суду

При наданні оцінки спірним правовідносинам суд враховує, що згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 2 ст. 4 ЦК України передбачено, що основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України.

Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Отже, цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника відносно кредитора, якому кореспондується право кредитора вимагати у боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання в силу ч. 2, 3 ст. 11 ЦК України може виникати на підставі договорів та інших правочинів, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства тощо.

З урахуванням наведеного, суд наголошує, що відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, тут і надалі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі ГК України) та статті 509 ЦК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з положеннями статті 193 ГК України, статей 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено законом або договором, не випливає із суті зобов`язання. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У ст. 204 ЦК України зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Укладений між сторонами договір №109-06/2022/54 на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 22.06.2022 (зі змінами до нього) за своєю правовою природою є договором підряду, а тому, виниклі між сторонами спірні правовідносини підпадають під регулювання ЦК України.

Таким чином, станом на день розгляду спору в суді його обставини оцінюються судом із огляду на правила ЦК України та ГК України.

За змістом ч. 1 та 2 ст. 837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Згідно зі ст. 887 ЦК України, за договором підряду на проведення проектних та пошукових робіт підрядник зобов`язується розробити за завданням замовника проектну або іншу технічну документацію та (або) виконати пошукові роботи, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити їх. До договору підряду на проведення проектних і пошукових робіт застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Приписами ст. 888 ЦК України визначено, що за договором підряду на проведення проектних та пошукових робіт замовник зобов`язаний передати підрядникові завдання на проектування, а також інші вихідні дані, необхідні для складання проектно-кошторисної документації. Завдання на проектування може бути підготовлене за дорученням замовника підрядником. У цьому разі завдання стає обов`язковим для сторін з моменту його затвердження замовником. Підрядник зобов`язаний додержувати вимог, що містяться у завданні та інших вихідних даних для проектування та виконання пошукових робіт, і має право відступити від них лише за згодою замовника.

Частиною 1 ст. 853 ЦК України передбачено, що замовник зобов`язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.

Якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково (ч. 1 ст. 854 ЦК України).

З аналізу вищенаведених норм чинного цивільного законодавства випливає, що договір підряду складається із двох взаємопов`язаних між собою зобов`язань: 1) правовідношення, в якому виконавець має надати послугу, а замовник наділений правом вимагати виконання цього обов`язку; 2) правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати.

Закріплене у Цивільному кодексі України визначення договору підряду дає підстави для висновку про те, що це консенсуальний, двосторонній та оплатний договір (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №523/6003/14-ц, у постанові Верховного Суду від 23.09.2025 у справі №909/399/24).

Передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною. Акт, підписаний однією стороною, може бути визнаний судом недійсним лише у разі, якщо мотиви відмови другої сторони від підписання акта визнані судом обґрунтованими (ч. 4 ст. 882 ЦК України).

Замовник має право відмовитися від прийняття робіт у разі виявлення недоліків, які виключають можливість використання об`єкта для вказаної в договорі мети та не можуть бути усунені підрядником, замовником або третьою особою (ч. 6 ст. 882 ЦК України).

Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається з матеріалів справи, договір про надання послуг по виготовленню технічної від 22.06.2022 укладений між позивачем, як виконавцем, та Державним підприємством «Кутське лісове господарство», як замовником.

Водночас постановою Кабінету Міністрів України №1003 від 07.09.2022 «Деякі питання реформування управління лісової галузі» утворено Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» та приєднано до нього спеціалізовані державні лісогосподарські підприємства, які належать до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів.

Пунктом 5 вказаної постанови визначено, що Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» є правонаступником майна, прав та обов`язків спеціалізованих державних лісогосподарських підприємств, які належать до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів, що реорганізуються, дозвільних документів на спеціальне використання лісових ресурсів та інших документів дозвільного характеру, ліцензій на провадження господарської діяльності та отриманих висновків з оцінки впливу на довкілля до закінчення строку їх дії.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань стосовно Державного підприємства «Кутське лісове господарство», , засновником підприємства є Державне агентство лісових ресурсів; 29.10.2024 внесено запис про державну реєстрацію припинення юридичної особи та зазначено, що правонаступником підприємства є ДСГП «Ліси України».

Відтак, на підставі додаткової угоди №1 від 11.12.2023 до договору на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) №109-06/2022/54 від 22.06.2022, сторону замовника було змінено на Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» в особі філії «Карпатський лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України».

За приписами ч.ч. 1 та 5 ст. 104 ЦК України, юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Злиття, приєднання, поділ та перетворення юридичної особи здійснюються за рішенням його учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, а у випадках, передбачених законом, - за рішенням суду або відповідних органів державної влади. Законом може бути передбачено одержання згоди відповідних органів державної влади на припинення юридичної особи шляхом злиття або приєднання (ст. 106 ЦК України).

Положеннями ст. 107 ЦК України регламентовано порядок припинення юридичної особи шляхом злиття, приєднання, поділу та перетворення.

Поряд з цим, згідно із ч. 1 ст. 89 ЦК України до Єдиного державного реєстру вносяться відомості про організаційно-правову форму юридичної особи, її найменування, місцезнаходження, органи управління, філії та представництва, мету установи, а також інші відомості, встановлені законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань - це єдина державна інформаційна система, що забезпечує збирання, накопичення, обробку, захист, облік та надання інформації про юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадські формування, що не мають статусу юридичної особи.

Ст.9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» передбачено, що в Єдиному державному реєстрі містяться відомості про юридичних осіб правонаступників.

Згідно із ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань стосовно філії «Карпатський лісовий офіс» (код ЄДРПОУ відокремленого підрозділу 45554542), означена філія є відокремленим підрозділом Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» та створена 01.10.2024.

Філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Представництвом є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення. Керівники філій та представництв призначаються юридичною особою і діють на підставі виданої нею довіреності. Відомості про філії та представництва юридичної особи включаються до єдиного державного реєстру (ст. 95 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 1 та 6 ст. 55 ГК України, суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством. Суб`єкти господарювання мають право відкривати свої філії, представництва, інші відокремлені підрозділи без створення юридичної особи.

Згідно ст. 62 ГК України підприємство це є самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Підприємство має право створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи, погоджуючи питання про розміщення таких підрозділів підприємства з відповідними органами місцевого самоврядування в установленому законодавством порядку. Такі відокремлені підрозділи не мають статусу юридичної особи і діють на основі положення про них, затвердженого підприємством. Підприємства можуть відкривати рахунки в установах банків через свої відокремлені підрозділи відповідно до закону.

З аналізу наведених вище положень законодавства, юридичні особи для здійснення своїх функцій мають право створювати філії, представництва та інші відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами.

Діяльність філій та представництв, як відокремлених структурних підрозділів не є самостійною та ініціативною, оскільки здійснюється від імені юридичної особи та на визначених нею умовах, при цьому всі ризики як майнового, так і немайнового характеру покладено на юридичну особу, що створила філію (відокремлений структурний підрозділ).

Відповідальність за виконання філією функцій юридичної особи несуть юридичні особи, які створили відповідну філію (відокремлений підрозділ).

Підсумовуючи наведене, суд зазначає, що визначення у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.

Сторони - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник). При цьому відповідач має бути такою юридичною чи фізичною особою, за рахунок якої, в принципі, можливо було б задовольнити позовні вимоги. З огляду на зміст наведених норм захисту в судовому порядку підлягають порушене право й охоронювані законом інтереси саме від відповідача (аналогічний висновок викладено в пункті 7.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 910/17792/17).

Отже, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача (див. пункт 8.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі №910/15792/20).

Згідно зі ст. 14 ГПК України ("Диспозитивність господарського судочинства") суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 (провадження № 12-52гс20) вказано, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Враховуючи вищенаведене в сукупності, суд виснує, що Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» в особі філії «Карпатський лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» є правонаступником Державного підприємства «Кутське лісове господарство» у спірних правовідносинах та є належним відповідачем у справі.

Спір у даній справі виник у зв`язку з неналежним виконанням замовником, правонаступником якого є відповідач у справі, своїх зобов`язань за договором у частині своєчасної оплати за виконані позивачем роботи, пов`язані із виготовленням технічної документації із землеустрою.

Так, згідно з п. 3.1. договору, приймання наданих послуг за цим договором оформляється актом приймання-передачі наданих послуг.

Крім того, саме акт виконаних робіт (наданих послуг) є первинним документом, який фіксує факт здійснення господарської операції, та, відповідно, є підставою для здійснення розрахунків за фактично виконані роботи (надані послуги).

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 03.05.2018 у справі №914/1556/17.

Наявними в матеріалах справи доказами підтверджується, що відповідач прийняв виконані позивачем роботи без зауважень, акт приймання-передачі наданих послуг від 28.12.2023 за договором №109-06/2022/54 від 22.06.2022 (Додаткова угода №1 від 11.12.2023) на суму 518433,94 грн підписаний та скріплений печаткою ДП «Ліси України» в особі Філії «Кутське лісове господарство» без жодних зауважень щодо характеру, обсягу та якості виконаних робіт. Доказів розірвання договору або визнання його недійсним, чи виявлення недоліків проектної документації матеріали справи не містять. У відзиві на позовну заяву відповідач не заперечив належне виконання позивачем робіт за договором та їх отримання ДП «Ліси України» в особі Філії «Кутське лісове господарство» згідно акту приймання-передачі наданих послуг від 28.12.2023.

Як було вказано вище, статтею 629 ЦК України, встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 525 ЦК України встановлює, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із ч. 1 ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

В ч. 1 ст. 598 ЦК України вказано, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

За правилами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 2.2. договору, оплата наданих послуг здійснюється замовником впродовж 5-ти банківських днів після прийняття послуг згідно умов договору.

Щодо цього, судом враховано, що у постанові від 01.05.2024 в справі № 910/9635/22, Верховний Суд щодо позовних вимог за первісним позовом про стягнення суми пені, інфляційних втрат та 3% річних, зазначив, що, якщо сторони договору поставки визначили строк з врахування банківських днів від певної дати чи події, то у цьому випадку слід враховувати Порядок здійснення банками операцій за акредитивами, затверджений постановою правління НБУ від 03.12.2003 №514, яким визначено Банківський день, як робочий день банку в тому місці, у якому повинна виконуватися дія, передбачена УПДА (Уніфікованими правилами та звичаями для документарних акредитивів) або іншими міжнародними документами, затвердженими Міжнародною торговельною палатою.

Отже, так як ДП «Ліси України» в особі Філії «Кутське лісове господарство» згідно акту приймання-передачі наданих послуг від 28.12.2023 за договором №109-06/2022/54 від 22.06.2022 (Додаткова угода №1 від 11.12.2023), прийняло виконані роботи за договором у четвер 28.12.2023, то останнім днем оплати за такі виконані роботи був 04.01.2024.

Відповідно до платіжної інструкції №556 від 13.03.2024, Філія «Кутське лісове господарство» перерахувала на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРО ЗЕМ» 518433,94 грн, призначення платежу оплата за розроблення технічної документації згідно акту надання послуг від 28.12.2023 та договору №109-06/2022/54 від 22.06.2022 (додаткова угода №1 від 11.12.2023).

Отже, з наведеного суд виснує і погоджується з доводами позивача, що не заперечує і відповідач у відзиві на позовну заяву, що відповідач у період з 05.01.2024 по 12.03.2024 допустив порушення умов договору, так як у строк до 04.01.2024 не сплатив кошти в сумі 518433,94 грн згідно договору №109-06/2022/54 від 22.06.2022 на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та відповідно до акту приймання-передачі наданих послуг від 28.12.2023 за договором №109-06/2022/54 від 22.06.2022 (Додаткова угода №1 від 11.12.2023).

Щодо доводів відповідача, наведених у відзиві на позовну заяву від 27.02.2026, про відсутність у філії «Кутське лісове господарство» реальної фінансової можливості здійснити платіж у строк, передбачений п. 2.2 договору, через відсутність коштів на рахунках та необхідність отримання фінансування від ДП «Ліси України» відповідно до Регламенту, затвердженого наказом №1104 від 15.05.2023, а, отже, порушення строків оплати відбулося не з вини відповідача, суд зазначає таке.

За загальними правилами розподілу обов`язку доказування кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України).

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 ГПК основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом та змагальність сторін.

За змістом ст. 13 ГПК судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу. Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні "справедливого балансу" між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

За загальними правилами розподілу обов`язку доказування кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ст.ст. 13, 74 ГПК України).

Положеннями ст. 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Отже, за загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю.

За таких обставин, у випадках порушення грошового зобов`язання суди не повинні приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов`язання через відсутність необхідних коштів (ст. 607 ЦК України) або на відсутність вини (ст.ст. 614,617 ЦК України чи ст. 218 ГК України) (аналогічний висновок, викладено у постановах Верховного Суду від 24.10.2023 у справі №910/18566/21, від 25.06.2020 у справі №910/4926/19, від 30.03.2020 у справі №910/3011/19, від 27.03.2024 у справі №910/7717/23).

Крім того, відповідно до ст.617 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Аналогічну за змістом норму містить і ч.2 ст.218 ГК України (чинна на момент існування правовідносин), яка наголошує, що суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Отже, ч.2 ст. 617 ЦК України та ч.2 ст.218 ГК України передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов`язань контрагентами правопорушника не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від відповідальності за порушення зобов`язання.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19.02.2018 р. у справі № 910/15430/16, від 27.04.2018 р. у справі № 910/313/17 та від 02.05.2018 р. у справі № 910/3816/16.

Відтак, суд визнає безпідставними і такими, що не грунтуються на обставинах справи та положеннях законодавства доводи відповідача про відсутність підстав для задоволення позову через відсутність на його рахунках необхідних грошових коштів як на причину прострочення виконання зобов`язання, а також необхідність отримання фінансування від ДП «Ліси України» відповідно до Регламенту погодження та здійснення платежів з рахунків ДП «Ліси України», затвердженого наказом №1104 від 15.05.2023, тим більше, що такий Регламент є внутрішнім документом відповідача, та останній навіть не надав підтверджень відсутності коштів на рахунках відповідача та звернення до ДП «Ліси України» із проханням про надання дотацій у сумі 518433,94 грн (на чому наголошено у відзиві на позовну заяву).

Відтак, суд виснує про наявність підстав для стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, що передбаченого ст.625 ЦК України, пені та штрафу на підставі п.6.2. договору за період з 05.01.2024 по 12.03.2024 , через допущене відповідачем порушення умов договору в частині оплати до 04.01.2024 коштів в сумі 518433,94 грн згідно договору №109-06/2022/54 від 22.06.2022 на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та відповідно до акту приймання-передачі наданих послуг від 28.12.2023 за договором №109-06/2022/54 від 22.06.2022 (Додаткова угода №1 від 11.12.2023).

Щодо вимоги про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат.

У зв`язку з простроченням виконання відповідачем грошового зобов`язання щодо оплати наданих послуг згідно з п. 2.2 договору позивачем заявлено до стягнення 3635,26 грн інфляційних втрат та 2889,63 грн - 3 % річних від простроченої суми, що нараховані відповідно до ст. 625 ЦК України за період з 05.01.2024 по 12.03.2024.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Матеріали справи свідчать про порушення відповідачем зобов`язань згідно з п. 2.2 договору, зокрема щодо оплати наданих послуг у передбачені договором порядок і строк, а отже відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання.

Нарахуванням позивачем 3 % річних та інфляційних втрат є правом кредитора (позивача), яке він може реалізувати при неналежному виконанні боржником грошового зобов`язанні, що в даному випадку допущено відповідачем та водночас є підставою для настання для останнього відповідних правових наслідків, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Так, в разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три проценти річних від простроченої суми.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Так, у постанові від 07.04.2020 у справі №910/4590/19 Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, зробила висновок про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/190/18 наведено висновок, за змістом якого, визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані сторонами докази, у тому числі зроблений позивачем розрахунок заявлених до стягнення сум, перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок, що є процесуальним обов`язком суду.

Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Верховний Суд у постановах неодноразово висловлював позицію стосовно того, що з огляду на вимоги частини 5 статті 236, статей 86, 237 ГПК України, господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем) (постанови Верховного Суду від 28.01.2019 у справі №922/3782/17, від 05.03.2019 у справі №910/1389/18, від 14.02.2019 у справі №922/1019/18, від 22.11.2023 у справі №904/464/23).

Як було вказано вище, згідно поданого суду розрахунку, за неналежне виконання договірних умов відповідачем позивачем за порушення відповідачем строків сплати нараховано та заявлено до стягнення 3635,26 грн інфляційних втрат та 2889,63 грн - 3 % річних.

Враховуючи, що загальна вартість наданих послуг за договором №109-06/2022/54 від 22.06.2022 (з урахуванням додаткової угоди № 1 від 11.12.2023) становить 518433,94 грн згідно з актом приймання-передачі наданих послуг від 28.12.2023; враховуючи, що п. 2.2 договору передбачений обов`язок замовника здійснити оплату впродовж 5-ти банківських днів після прийняття послуг (тобто у строк до 04.01.2024 включно), суд встановив наявність прострочення виконання грошового зобов`язання у період з 05.01.2024 до моменту фактичної оплати боргу 13.03.2024.

Отже, за порушення відповідачем строків оплати вартості послуг у розмірі 518433,94 грн, позивачем за період з 05.01.2024 по 12.03.2024 правильно нараховано 3% річних у сумі 2889,63 грн та за цей же період правильно нараховано інфляційні втрати у сумі 3635,26 грн.

Водночас відповідач не надав свого контррозрахунку складеного позивачем розрахунку неустойки, 3% річних та інфляційних нарахувань за договором №109-06/2022/54 на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 22.06.2022.

З урахуванням встановлених обставин справи суд виснує про правильність та обгрунтованість складеного Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРО ЗЕМ» означеного розрахунку 3% річних та інфляційних нарахувань за договором договором №109-06/2022/54 на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 22.06.2022, за період з 05.01.2024 по 12.03.2024.

Здійснивши перевірку за допомогою калькулятора сертифікованої комп`ютерної програми інформаційно-правового забезпечення «ЛІГА:ЗАКОН» розрахунку заявлених до стягнення сум 3% річних та інфляційних нарахувань, які нараховані позивачем за порушення відповідачем грошового зобов`язання за несплату коштів за надані послуги у визначені договором терміни у межах зазначених вище борговий період з 05.01.2024 по 12.03.2024, судом встановлено, що такий розрахунок позивачем проведено правильно, з урахуванням сум заборгованості по договору та відповідно до методики нарахування.

Відтак суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 2889,63 грн 3% річних та 3635,26 грн інфляційних втрат є документально доведеними та обґрунтованими

Щодо позовних вимог про стягнення штрафу та пені

У зв`язку з простроченням виконання відповідачем грошового зобов`язання за договором щодо своєчасної оплати наданих послуг згідно з умовами п. 2 договору, позивачем заявлені позовні вимоги про стягнення 35253,51 грн пені та 36290,38 грн штрафу, нарахованих відповідно до п. 6.2 договору.

Щодо таких позовних вимог, судом враховано такі положення законодавства та висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, які відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України і ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» підлягають застосуванню судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Частина 1 ст. 548 ЦК України передбачає, що виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

У сфері господарювання згідно з ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 ГК України застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

За змістом ч. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Стаття 231 ГК України регулює розмір штрафних санкцій, встановлених Законом щодо окремих видів зобов`язань. Тобто визначений розмір штрафних санкцій, зміна яких за погодженням сторін не допускається.

Відповідно до ч. 4 і 6 ст. 231 ГК України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

З аналізу положень ст. 231 ГК України вбачається, що нею передбачено можливість законодавчого встановлення щодо окремих видів зобов`язань штрафних санкцій, що мають імперативний характер (тобто, їх розмір не може бути змінений за згодою сторін та не залежить від їх волевиявлення), а також можливість законодавчого встановлення щодо окремих видів зобов`язань штрафних санкцій, розмір яких може бути змінений сторонами за умовами договору.

Тлумачення вказаної норми також дозволяє констатувати, що на основі норм господарського законодавства пеня може бути застосована для забезпечення будь-якого зобов`язання, оскільки вона відноситься до штрафних санкцій.

Як наслідок, враховуючи ч. 2 ст. 9 ЦК України та ч. 2 ст. 4 ГК України, що передбачають наявність спеціальних норм, регулюючих господарські відносини, суд вважає, що сторони не позбавлені права у господарському договорі забезпечувати пенею виконання будь-якого зобов`язання.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Тлумачення положень ч. 3 ст. 549 ЦК України, в аспекті меж свободи договору дає можливість зробити висновок, що сторони у договорі можуть забезпечити за допомогою пені виконання негрошового зобов`язання (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 23.04.2021 у справі №904/3565/18).

У постанові від 18.09.2024 у справі №924/1012/23 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зазначив, що з врахуванням положень ГК України господарське правопорушення може полягати як у порушенні нормативно встановлених правил здійснення господарської діяльності, так і у порушенні договірних зобов`язань. Господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань також поділяється на встановлену законом і договірну. Необхідною умовою застосування такої відповідальності є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого застосовується відповідальність, штрафні санкції і конкретний їх розмір.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Наведеною нормою передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається із дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконано, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Отже, встановивши розмір, термін і порядок нарахування штрафних санкцій за порушення зобов`язання, законодавець передбачив також і право сторін врегулювати ці відносини у договорі. Тобто сторони мають право визначити у договорі не лише інший строк нарахування штрафних санкцій, який обчислюється роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України), а взагалі врегулювати свої відносини щодо нарахування штрафних санкцій на власний розсуд (частина третя статті 6 ЦК України), у тому числі, мають право пов`язувати період нарахування пені з вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 21.06.2017 зі справи №910/2031/16 та Верховного Суду від 10.04.2018 зі справи №916/804/17.

Визначаючись із підставністю позову в частині заявленого позивачем до стягнення штрафу в розмірі 7% від вартості послуг, нарахованого за прострочення виконання грошового зобов`язання понад 30 днів, а також пені у розмірі 0,1 відсотка вартості послуг за кожен день прострочення (що передбачено п. 6.2 договору), суд враховує, що право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу та можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань надано сторонам частинами другою та четвертою ст. 231 ГК України. В інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України, а також приписами ст. 546 ЦК України та ст. 231 ГК України.

Щодо цього суд зазначає, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України, тобто коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Відповідна правова позиція узгоджується з висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 9 лютого 2018 року у справі №911/2813/17, від 22 березня 2018 року у справі №911/1351/17, від 17 травня 2018 року у справі №910/6046/16, від 25 травня 2018 року у справі №922/1720/17, від 9 липня 2018 року у справі №903/647/17, від 8 серпня 2018 року у справі №908/1843/17 та від 01 червня 2021 року в справі №910/12876/19.

Суд враховує, що договори, укладені між сторонами, як цивільно-правові правочини, є правомірними на час розгляду справи, якщо їх недійсність прямо не встановлено законом, та вони не визнані судом недійсними, тому зобов`язання за цими договорами мають виконуватися належним чином (ст. 204 ЦК України).

Водночас відповідач не надав свого контррозрахунку складеного позивачем розрахунку пені та штрафу, нарахованого позивачем на підставі п.6.2 договору №109-06/2022/54 на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 22.06.2022.

За таких обставин, враховуючи наведені вище положення ст.ст. 610, 612 ЦК України, ст.ст. 216, 218 ГК України, а також встановлені судом обставини справи щодо прострочення відповідачем своїх зобов`язань за договором щодо оплати наданих послуг, що мала бути здійснена до 04.01.2024; суд дійшов висновків про наявність підстав для стягнення з відповідача пені у розмірі 0,1 відсотка вартості робіт, з якої допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, нарахованої за період з 05.01.2024 по 12.03.2024 у сумі 35253,51 грн, та штрафу в розмірі 7% вказаної вартості у сумі 36290,38 грн, враховуючи прострочення виконання грозового зобов`язання за договором більше ніж на 30 днів.

Перевіривши за допомогою калькулятора сертифікованої комп`ютерної програми інформаційно-правового забезпечення «ЛІГА:ЗАКОН» правильність здійсненого позивачем розрахунку та здійснивши оцінку доказів, на яких він ґрунтується, суд вважає правомірним нарахування відповідачу пені, що розрахована позивачем в розмірі 0,1 відсотка вартості від суми боргу 518433,94 грн за кожний день прострочення, нарахованої за період з 05.01.2024 по 12.03.2024, у сумі 35253,51 грн, та штрафу в розмірі 7% від вказаної суми боргу в розмірі 36290,38 грн, враховуючи прострочення виконання грозового зобов`язання за договором більше ніж на 30 днів.

Щодо права суду з власної ініціативи зменшити розмір пені та/чи штрафу та наявності підстав для зменшення стягнення з відповідача неустойки.

Право суду зменшувати розмір неустойки передбачене також ч. 3 ст. 551 ЦК України, згідно з якою розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

З врахуванням змісту ст. 549 ЦК України з приводу поняття неустойки та підстав її стягнення, суд зазначає, що неустойка (штраф, пеня) - це є спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності.

Суд зауважує, що судова практика щодо застосування вказаних положень ЦК України наразі є усталеною (див. зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, Верховного Суду від 14.04.2021 у справі № 923/587/20, від 01.10.2020 у справі № 904/5610/19, від 02.12.2020 у справі № 913/698/19, від 26.01.2021 у справі № 922/4294/19, від 24.02.2021 у справі № 924/633/20, від 03.03.2021 у справі № 925/74/19, від 16.03.2021 у справі № 910/3356/20, від 30.03.2021 у справі № 902/538/18, від 19.01.2021 у справі № 920/705/19, від 27.01.2021 у справі № 910/16181/18, від 31.03.2020 у справі № 910/8698/19, від 11.03.2020 у справі № 910/16386/18, від 09.07.2020 у справі № 916/39/19, від 08.10.2020 у справі № 904/5645/19, від 14.04.2021 у справі № 922/1716/20, від 13.04.2021 у справі № 914/833/19, від 22.06.2021 у справі № 920/456/17 від 03.04.2024 у справі №924/706/23 та багато інших) і відповідно до неї при визначенні розміру неустойки судам належить керуватися наступними загальними підходами (правилами):

- зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки;

- довести наявність обставин, які можуть бути підставою для відповідного зменшення, має заінтересована особа, яка заявила пов`язане з цим клопотання;

- неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора;

- господарський суд повинен надати оцінку як поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і запереченням інших учасників щодо такого зменшення;

- закон не визначає ані максимального розміру, на який суди можуть зменшити нараховані відповідно до договору штрафні санкції, ані будь-який алгоритм такого зменшення;

- чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, а тому таке питання вирішується господарським судом згідно статті 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів;

- підприємництво за своєю суттю є ризикованою діяльністю, в Україні діє принцип свободи договору та заборони суперечливої поведінки, сторони добровільно уклали договір і визначили штрафні санкції, тому суд має зменшувати розмір таких санкцій саме у виключних випадках з урахуванням всіх обставин справи.

З урахуванням наведеного, з метою забезпечення завдань господарського судочинства щодо справедливого та неупередженого вирішення судом спору в даній справі; дотримання при цьому таких принципів господарського судочинства як верховенство права, добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, при розгляді справи суд з власної ініціативи перевірив наявність підстав для зменшення пені за порушення відповідачем своїх зобов`язань за договором.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду від 22.05.2019 у справі №910/11733/18 у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки суди, зокрема, беруть до уваги ступінь виконання основного зобов`язання, поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання, поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним всіх можливих заходів до виконання зобов`язання.

Статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто, неустойка - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності.

Водночас, неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за неналежне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 року № 7-рп/2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

У постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 Велика Палата Верховного Суду також вказала, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Зі змісту ч. 3 ст. 551 ЦК України вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), що підлягають стягненню зі сторони, яка порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів обох сторін, які заслуговують на увагу; ступінь виконання зобов`язання боржником; причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання; тривалість прострочення виконання; наслідків порушення зобов`язання; невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо (аналогічний висновок про застосування норми права викладений в постанові Верховного Суду від 31.10.2019 у справі №924/243/19).

Тобто при вирішенні питання про зменшення розміру штрафних санкцій судам належить брати до уваги як обставини, прямо визначені у ст. 551 ЦК України, так і інші обставини, на які посилаються сторони і які мають бути доведені ними.

При цьому, суд не зобов`язаний встановлювати всі можливі обставини, які можуть вплинути на зменшення штрафних санкцій; це не входить в предмет доказування у справах про стягнення неустойки. Відповідно до принципу змагальності суд оцінює лише надані сторонами докази і наведені ними аргументи. Суд повинен належним чином мотивувати своє рішення про зменшення неустойки, із зазначенням того, які обставини ним враховані, якими доказами вони підтверджені, які аргументи сторін враховано, а які відхилено (ст. ст. 86, 236 - 238 ГПК України).

Так, ст. 86 ГПК України передбачає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Водночас, суд зазначає, що на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд може зменшити розмір неустойки (штрафу, пені) до її розумного розміру.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду 15.02.2023 у справі №920/437/22, від 13.07.2022 у справі №925/577/21, від 28.06.2022 у справі №902/653/21, від 30.03.2021 у справі №902/538/18, від 29.05.2023 у справі №904/907/22, від 20.12.2023 у справі №916/2263/22.

Як встановлено судом, пеня в розмірі 35253,51 грн та штраф у сумі 36290,38 грн нараховані позивачем за період з 05.01.2024 по 12.03.2024, через порушення відповідачем умов договору щодо оплати вартості виконаних робіт у сумі 518433,94 грн.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 14 ГПК України учасник справи розпоряджається своїми правами на власний розсуд.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 ГПК України).

Відповідач під час розгляду справи не заявляв клопотання про зменшення розміру штрафу чи пені, не навів поважних причин несвоєчасного виконання зобов`язань.

З урахуванням встановлених судом обставин справи вбачається, що загальний розмір неустойки становить 71543,89 грн, з яких: пеня - 35253,51 грн та штраф - 36290,38 грн.

Відтак, загальний розмір штрафу і пені в сумі 71543,89 грн від розміру боргу в сумі 518433,94 грн становить 13,8 %, а, отже, відсутні підстави вважати такий розмір неустойки (штрафу та пені) явно не співмірним розміру простроченого зобов`язання.

При цьому, суд враховує, що позивач і відповідач у спірних правовідносинах беруть участь як господарюючі суб`єкти та відповідно несуть відповідний ризик під час здійснення своєї господарської діяльності. У зв`язку з цим суд зазначає, що відповідач як сторона договору добровільно його уклав та добровільно визначив штрафні санкції та їх розмір у виді штрафу і пені, та погодився із такими розмірами штрафу та пені.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Врахувавши такі обставини та обов`язковість договору, суд виснує про відсутність обставин справи, які би вказували про право суду зменшити заявлені до стягнення позивачем пеню та штраф.

Отже, оскільки відповідач не заявляв клопотання про зменшення розміру пені та штрафу, не навів виняткових обставин, які б давали підстави для зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки і такі обставини не встановлені судом; враховуючи, що за відсутності обставин справи, які би свідчили про наявність підстав для зменшення розміру пені та штрафу, у випадку їх безпідставного зменшення - це призведе до порушення принципу рівності сторін та порушення балансу інтересів сторін, суд, дослідивши наявні у справі докази, дійшов висновку про стягнення з відповідача пені в сумі 35253,51 грн та штрафу в розмірі 7%, нарахованих за порушення відповідачем умов договору №109-06/2022/54 на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 22.06.2022.

Щодо обґрунтованості рішення

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положеннями ст.ст. 13 - 14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі ст. 73 ГПК України доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Положеннями ст. 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В силу приписів ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Згідно ч. 2 ст. 237 ГПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 86 Господарського процесуального кодексу України).

Суд також зазначає, що принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у ст. 13 ГПК України, втрачає сенс (постанови від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц, від 16.11.2021 у справі №904/2104/19, від 21.06.2023 у справі №916/3027/21).

Сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності інших обставин ніж ті, що досліджені судом.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, оцінивши докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Розподіл судових витрат

Відповідно до наданої платіжної інструкції №1357 від 19.01.2026, при поданні через систему «Електронний суд» позовної заяви про стягнення 78068,78 грн, позивачем було здійснено сплату судового збору в розмірі 2662,40 грн. Зазначений платіжний документ є належним підтвердженням виконання позивачем обов`язку зі сплати встановленого законодавством збору за звернення до суду.

Судові витрати на підставі ст. 129 ГПК України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, оскільки позовні вимоги задоволено повністю, на відповідача покладаються витрати зі сплати судового збору повністю.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 2, 13, 42, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 80, 129, 221, 236, 237, 238, 240, 256 ГПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити.

Стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (код ЄДРПОУ - 44768034, місцезнаходження - 01601, місто Київ, вулиця Руставелі Шота, будинок 9А) в особі філії «Карпатський лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (код ЄДРПОУ відокремленого підрозділу - 45554542, місцезнаходження - 88017, Закарпатська область, Ужгородський район, місто Ужгород, вулиця Собранецька, будинок 156) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРО ЗЕМ» (, місцезнаходження - 76019, Івано-Франківська область, Івано-Франківський район, місто Івано-Франківськ, вулиця Пелеша Юліана, будинок 5, корпус 2, офіс 102) 78068,78 грн (сімдесят вісім тисяч шістдесят вісім гривень 78 копійок), з яких: 3635,26 грн (три тисячі шістсот тридцять п`ять гривень 26 копійок) інфляційні втрати, 2889,63 грн (дві тисячі вісімсот вісімдесят дев`ять гривень 63 копійки) - 3 % річних, 35253,51 грн (тридцять п`ять тисяч двісті п`ятдесят три гривні 51 копійка) пеня та штраф у розмірі 36290,38 грн (тридцять шість тисяч двісті дев`яносто гривень 38 копійок), нараховані за порушення умов договору на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) №109-06/2022/54 від 22.06.2022, а також стягнути 2662,40 грн (дві тисячі шістсот шістдесят дві гривні 40 копійок) у повернення сплаченого судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

На підставі ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду, згідно з частиною першою ст. 256 ГПК України, подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду.

Суддя С.В. Сисин