РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.04.2026Справа №910/441/26

За позовомФермерського господарства Бурки Віталія Володимировича
доДержави Україна в особі 1. Північного апеляційного господарського суду 2. Державної казначейської служби України
провідшкодування матеріальної шкоди у розмірі 90,00 грн та моральної шкоди у розмірі 3 000 000,00 грн
Суддя Бойко Р.В.
Представники сторін у призначене на 02.04.2026 судове засідання не з`явилися, у зв`язку з чим згідно ч. 5 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України датою ухвалення рішення суду у даній справі є дата складення його повного тексту.

ВСТАНОВИВ:

У січні 2026 року Фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Держави Україна в особі Північного апеляційного господарського суду та Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 90,00 грн та моральної шкоди у розмірі 3 000 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог Фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича стверджує, що Північний апеляційний господарський суд, постановляючи ухвалу від 22.04.2024 по справі №910/16580/23, грубо порушив права позивача, гарантовані статтями 40, 55 Конституції України шляхом не виконання вимог ст. 4 Закону України "Про фермерське господарство", статей 9, 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", статей 56, 60, 174 Господарського процесуального кодексу України, в результаті чого фермерське господарство незаконно було позбавлене доступу до правосуддя (розгляду апеляційної скарги), що підтверджується постановою Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2024 по справі №910/16580/23.

Відтак, позивач вважає, що йому було завдано матеріальної шкоди у розмірі 90,00 грн, оскільки дані витрати були ним понесені для відправлення засобами поштового зв`язку касаційної скарги на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 22.04.2024 на адресу Верховного Суду та Державного бюро розслідувань.

Крім того, Фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича вказує, що Північний апеляційний господарський суд, зловживаючи своїм службовим становищем, незаконно закрив апеляційне провадження, в результаті чого позивачу було завдано моральну шкоду, яка полягала у приниженні ділової репутації у зв`язку з порушенням прав, було порушено нормальні ділові зв`язки позивача через неможливість продовження активної підприємницької діяльності для забезпечення діяльності фермерського господарства, порушено стосунки з оточуючими людьми так як всі родичі та знайомі глузують, стверджуючи, що фермерське господарство не веде свою діяльність в межах закону, адже кожне рішення органу державної влади, яке відмовляє в задоволенні вимог говорить, що вимоги фермерського господарства незаконні. Фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича вважає, що для відновлення попереднього стану на його користь підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 3 000 000,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.01.2026 відкрито провадження у справі №910/441/26; вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження; встановлено учасникам справи строки на подання заяв по суті спору; підготовче засідання призначено на 19.02.2026.

20.01.2026 через систему "Електронний суд" від Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича надійшло клопотання про проведення підготовчого засідання за відсутності його представника, в якому позивач зазначив, що підтримує свої позовні вимоги.

29.01.2026 засобами електронного зв`язку від Державної казначейської служби України надійшов відзив на позов, в якому відповідач-2 зазначає, що Казначейство не являється належним відповідачем у даній справі, оскільки належним відповідачем у цій справі є держава, яка повинна брати участь у справі через відповідний орган державної влади (дії якого призвели до завдання позивачу шкоди). Крім того, відповідач-2 вказує, що жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдало, в той час як сам позивач не вказує на Казначейство як на порушника своїх прав. Відповідач-2 вважає, що оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв із таким предметом, а усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені. На думку Казначейства, позивач не надав доказів, якими б підтверджувався факт заподіяння йому моральних та фізичних страждань, наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправним діяннями відповідача-1 та вини останнього в її заподіянні. Щодо заявленої позивачем матеріальної шкоди, то відповідач-2 вказує, що витрати по оплаті поштової кореспонденції для направлення касаційної скарги не віднесено до судових витрат. Крім того, відсутні складові елементи правопорушення, тому відсутні правові підстави для відшкодування матеріальної шкоди. Також відповідач-2 звертає увагу суду, що кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, в той час як стягнення шкоди з Держави Україна в особі Казначейства є необґрунтованим і таким, що не відповідає встановленому законом способу захисту порушеного права.

29.01.2026 через систему "Електронний суд" від Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича надійшла відповідь на відзив Державної казначейської служби України, в якій позивач звертає увагу суду, що Казначейство не вказує на підставі яких норм права ним було використано текст постанови Пленуму ВСУ, адже в даний час ВСУ не існує. Позивач вважає, що Державна казначейська служба України надає завідомо неправдиву інформацію тому, що в позовній заяві Фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича чітко надало докази підтвердження факту заподіяння моральної шкоди відповідачем-1, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони завдані, ступінь вини заподіювача, в якій грошовій сумі та з чого при цьому позивач виходив. Також позивач вказує, що відповідач-2 не вказав за яким Законом і які саме докази Фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича зобов`язане було надати для обґрунтування моральної шкоди, яка полягала у приниженні ділової репутації, моральних переживань у зв`язку з діями відповідача-1. Позивач зазначає, що цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Позивач вважає, що Державна казначейська служба України зобов`язана була застосувати норми Конституції України як норми прямої дії і, враховуючи норми ст. 56 Конституції України, визнати позов Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича або на підставі ст. 8 Конституції України вказати в відзиві, що права не порушувались і не порушуються, але цього не було зроблено в результаті чого було порушено норми даної статті. У змісті відповіді на відзив Казначейства позивачем викладено клопотання про вирішення питання щодо звернення до Конституційного Суду України з поданням щодо тлумачення ст. 56 Конституції України а саме: чи Фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної і моральної шкоди завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суддів (судів) та чи може дане право бути обмежене, у яких випадках, на підставі яких норм Конституції України. До того ж, позивач просив суд у випадку виявлення, що Фермерським господарством Бурки Віталія Володимировича подано позовну заяву до неналежного відповідача, замінити первісного відповідача належним відповідачем або залучити до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

05.02.2026 через систему "Електронний суд" від Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив, в якому відповідач-1 зазначає, що частинами 1, 11 статті 49 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" на законодавчому рівні встановлено імунітет суду, і він не може бути відповідачем у справі. Наявність імунітету, за своєю суттю, є засобом, який гарантує належне функціонування системи правосуддя і дозволяє судам виконувати свою судову функцію незалежно та неупереджено. Таким чином, відповідач-1 вважає, що належним відповідачем у даній справі є держава. Крім того, відповідач-1 вказує, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Також Північний апеляційний господарський суд, посилаючись на практику касаційного суду, вказує, що застосування ч. 6 ст. 1176 ЦК України можливе лише у випадку, коли предметом позову є дії чи бездіяльність суду, які не пов`язані із здійсненням правосуддя, відправленням судочинства, що має на меті прийняття акту органом судової влади. Крім того, відповідач-1 звертає увагу суду, що сторона, яка пред`являє вимоги відшкодування завданої їй моральної шкоди, не звільняється від обов`язку довести наявність такої шкоди, її розмір, надавши належні, допустимі та достовірні докази цього факту, у порядку встановленому процесуальними нормативно-правими актами, однак позивач не довів обґрунтованість своїх вимог з посиланням на відповідні докази. Зокрема відповідач-1 вказує, що у позовній заяві не зазначено будь-яких чітких аргументів щодо фактичних підстав для відшкодування моральної шкоди, крім тверджень про її наявність. Таким чином, на думку відповідача-1, позивачем не доведено факту завдання йому моральної шкоди неправомірними діями суду, а також причинно-наслідкового зв`язку між діями останнього у вигляді ухвали про закриття провадження у справі та моральною шкодою.

06.02.2026 через систему "Електронний суд" від Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича надійшла відповідь на відзив Північного апеляційного господарського суду, в якій позивач зазначає, що Північний апеляційний господарський суд надає завідомо неправдиву інформацію тому, що в позовній заяві Фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича чітко надало докази підтвердження факту заподіяння моральної шкоди відповідачем, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони завдані, ступінь вини заподіювача, в якій грошовій сумі та з чого при цьому виходило Фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича. Також Фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича звертає увагу суду, що відповідач-1 не вказав за яким Законом і які саме докази позивач зобов`язаний був надати для обґрунтування моральної шкоди, яка полягала у приниженні ділової репутації, моральних переживань у зв`язку з діями відповідача-1. Позивач вчергове наголошує, що цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Позивач вважає, що Північний апеляційний господарський суд зобов`язаний був на підставі ст. 56 Конституції України, ч. 1 ст. 1167 ЦК України визнати позов, тому що постановою Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2024 по справі №910/16580/23 встановлено вину та незаконність дій Північного апеляційного господарського суду, або на підставі ст. 40 Конституції України вказати в відзиві докази, що шкоду завдано не звини відповідача, що права не порушувались і не порушуються, але цього не було зроблено, в результаті чого було порушено норми даної статті. Позивач кілька разів у відповіді на відзив зазначив, що Північний апеляційний господарський суд зобов`язаний був захистити права передбачені ст. 56 Конституції України і визнати позовну заяву Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича в повному обсязі або на підставі ст. 56 Конституції України в відзиві вказати докази, що Фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича позбавлено прав, гарантованих ст. ст. 40, 56 Конституції України, або права не порушувались і не порушуються але цього не було зроблено, в результаті чого було порушено норми даної статті. У змісті відповіді на відзив відповідача-1 позивачем викладено клопотання про вирішення питання щодо звернення до Конституційного Суду України з поданням щодо тлумачення ст. 56 Конституції України а саме: чи Фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної і моральної шкоди завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суддів (судів) та чи може дане право бути обмежене, у яких випадках, на підставі яких норм Конституції України. До того ж, позивач просив суд у випадку виявлення, що Фермерським господарством Бурки Віталія Володимировича подано позовну заяву до неналежного відповідача, замінити первісного відповідача належним відповідачем або залучити до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

12.02.2026 через систему "Електронний суд" від Північного апеляційного господарського суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності його представника, в якому відповідач-1 зазначив, що підтримує свою правову позицію, викладену у відзиві.

В підготовче засідання 19.02.2026 представники сторін не з`явились, у зв`язку з чим ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.02.2026 було відкладено підготовче засідання на 10.03.2026.

В підготовче засідання 10.03.2026 представники сторін, які були повідомлені про місце, дату та час його проведення належним чином, своїх повноважних представників не направили, у зв`язку з чим ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.03.2026 закрито підготовче провадження у справі №910/441/26; встановлено порядок дослідження доказів - в порядку їх розміщення в матеріалах справи; призначено справу №910/441/26 до розгляду по суті на 02.04.2026.

Сторони явку своїх представників у призначене на 02.04.2026 судове засідання не забезпечили, Державна казначейська служба Україна про причини неявки свого представника не повідомила, натомість позивач та відповідач-1 просили суд здійснювати розгляд справи №910/441/26 без участі їх представників.

При цьому, сторони були належним чином повідомлені про призначене на 02.04.2026 судове засідання, що підтверджується наступним.

Так, ухвала Господарського суду міста Києва від 10.03.2026 була доставлена до електронного кабінету Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича 10.03.2026 о 19 год. 54 хв., про що судом було отримано інформацію 12.03.2026 о 09 год. 52 хв.; до електронного кабінету Північного апеляційного господарського суду - 10.03.2026 о 19 год. 54 хв., про що судом було отримано інформацію 12.03.2026 о 09 год. 52 хв.; до електронного кабінету Державної казначейської служби України - 10.03.2026 о 19 год. 54 хв., про що судом було отримано інформацію 12.03.2026 о 09 год. 52 хв.

Пунктом 2 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи. Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.

Таким чином, ухвала суду від 10.03.2026 вручена сторонам 12.03.2026.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Пунктом 1 частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Зважаючи на належне повідомлення учасників справи про призначене на 02.04.2026 засідання, в той час як позивач та відповідач-1 просили суд здійснювати розгляд справи без участі їх представників, а відповідач-2 про причини неявки свого представника не повідомив, суд, керуючись приписами ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, прийшов до висновку про можливість розглянути справу №910/441/26 за відсутності представників Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича, Північного апеляційного господарського суду та Державної казначейської служби України.

Частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України).

При цьому, суд не вбачає підстав для задоволення клопотань позивача (викладених у відповідях на відзив) про звернення до Конституційного Суду України з поданням щодо тлумачення ст. 56 Конституції України а саме: чи Фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної і моральної шкоди завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суддів (судів) та чи може дане право бути обмежене, у яких випадках, на підставі яких норм Конституції України.

Окремо в аспекті даної справи суд вважає за необхідне зазначити, що згідно статті 56 Основного Закону гарантоване кожній особі право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди залежить від доведення факту завдання незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади такої шкоди та реалізації потерпілою особою права на відшкодування. Тобто жодного сумніву чи неоднозначного розуміння даної статті Конституції України для суду немає в частині поставленого позивачем питання.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва встановив наступне.

У жовтні 2023 року Фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 000 000,00 грн.

Позовні вимоги були мотивовані тим, що з боку суддів Апеляційного суду Львівської області були допущені грубі порушення статей 40, 55, 56, 60 Конституції України та норми Цивільного процесуального кодексу України, оскільки ці судді присудили до стягнення з Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича судовий збір у розмірі 1 378,00 грн, чим було спричинено моральну шкоду, яка полягала у приниженні ділової репутації, порушено нормальні ділові зв`язки через неможливість продовження активної підприємницької діяльності Фермерським господарством Бурки Віталія Володимировича.

Рішенням від 18.01.2024 у справі №910/16580/23 Господарський суд міста Києва у задоволенні позову Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича відмовив, дійшовши висновку, що позивач не довів наявності загальних підстав цивільно-правової відповідальності за спричинення моральної шкоди та не обґрунтував розрахунку і критеріїв, з яких виходив при визначенні заявленої до стягнення суми.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, Фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича оскаржило його до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою від 31.01.2024 Північний апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича на рішення Господарського суду міста Києва від 18.01.2024 у справі №910/16580/23 та призначив цю скаргу до розгляду в судовому засіданні на 04.03.2024.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.03.2024 розгляд апеляційної скарги Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича відкладено на 25.03.2024 та зобов`язано Бурку Валерія Володимировича, який підписав апеляційну скаргу від імені ФГ, надати до суду апеляційної інстанції статут ФГ або положення чи трудовий договір, які б підтверджували його участь у справі за правилами самопредставництва юридичної особи ФГ.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.03.2024 розгляд апеляційної скарги Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича відкладено на 22.04.2024 та повторно зобов`язано Бурку Валерія Володимировича надати до Північного апеляційного господарського суду статут Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича або положення чи трудовий договір, які б підтверджували його участь у справі за правилами самопредставництва юридичної особи ФГ.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.04.2024 закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича на рішення Господарського суду міста Києва від 18.01.2024 у справі №910/16580/23.

Вказана ухвала про закриття апеляційного провадження мотивована тим, що апеляційну скаргу від імені Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича підписав Бурка Валерій Володимирович, на підтвердження повноважень якого було надано копію довіреності від 18.08.2021 №300 (виконання самопредставництва юридичної особи), що не є достатнім доказом наявності у нього повноважень на представництво Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича. Апеляційний господарський суд зазначив, що на вимоги його ухвал від 04.03.2024 та від 25.03.2024 статут Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича, положення чи трудовий договір, які б підтверджували участь Бурки Валерія Володимировича у справі за правилами самопредставництва, надані не були.

У квітні 2024 року Фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просило скасувати ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 22.04.2024 у справі №910/16580/23 та направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2024 у справі №910/16580/23 касаційну скаргу Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича задоволено; скасовано ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 22.04.2024 у справі №910/16580/23; постановлено справу направити до Північного апеляційного господарського суду для продовження розгляду.

Спір у даній справі виник у зв`язку із тим, що позивач вважає, що понесені витрати (відправка судової кореспонденції для надсилання касаційної скарги у справі №910/16580/23) для захисту своїх прав та інтересів у справі №910/16580/23 є його матеріальними збитками та мають бути відшкодовані, особою з чиєї вини такі збитки були спричинені. Також, на думку позивача, незаконність ухвали Північного апеляційного господарського суду від 22.04.2024 у справі №910/16580/23, яка скасована Великою Палатою Верховного Суду, завдала йому моральної шкоди у розмірі 3 000 000,00 грн.

З урахуванням ст.ст. 75, 86, 237 Господарського процесуального кодексу України суд вважає, що викладені обставини, якими позивач обґрунтовує позов, дійсно мали місце, оскільки підтверджені належними доказами, не спростовані відповідачами, а суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин.

Крім того, судом на підставі ч. 3 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України з використанням доступу до загальнодоступного Єдиного державного реєстру судових рішень самостійно встановлено фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, а саме - ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.04.2024 у справі №910/16580/23 закрито апеляційне провадження у справі, а постановою Великою Палатою Верховного Суду від 20.11.2024 скасовано вказану ухвалу апеляційного господарського суду.

Щодо заявленою позивачем до відшкодування матеріальної шкоди.

Фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича вказує, що з метою захисту своїх прав, спрямованих на оскарження ухвали Північного апеляційного господарського суду від 22.04.2024 у справі №910/16580/23 ним сплачено 90,00 грн для направлення касаційної скарги на адресу Верховного Суду та на адресу Державного бюро розслідувань (по 45,00 грн за кожне відправлення).

Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

В даному випадку Фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича вважає свої витрати на поштове пересилання примірників касаційної скарги шкодою (збитками) у зв`язку із тим, що такі витрати були необхідні у зв`язку із подачею касаційної скарги на ухвалу апеляційного господарського суду.

Тобто за змістом ч. 1 ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є в тому числі витрати, які особа зробила для відновлення свого порушеного права.

Відповідно до частин 1 та 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Метою подачі касаційної скарги є захист прав сторони судового провадження, а тому витрати на подачу такої скарги за своєю матеріально-правовою природою є збитками (шкодою), оскільки необхідні для відновлення порушеного права.

Таким чином, понесені позивачем витрати для подачі касаційної скарги за своєю правовою природою є збитками (шкодою).

Частиною 1 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Тобто законодавцем включено до процесуального закону - Господарського процесуального кодексу України норму щодо спеціального порядку розподілу судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, які за своєю природою є збитками (шкодою), оскільки як скарга в порядку судового контролю за виконанням судових рішень, так будь-яке звернення до суду (в т.ч. позовна заява) за своїм змістом обумовлені захистом порушеного, невизнаного або оспорюваного права і законного інтересу.

З урахуванням приписів Господарського процесуального кодексу України, Закону України "Про судовий збір" такі витрати є пов`язаними із розглядом справи судом (в деяких випадках (судовий збір, поштова відправка іншій особі) є обов`язковими, а відтак є похідними від відповідного процесуального документу (позову, скарги тощо).

Господарський процесуальний кодекс України з метою спрощення процедури відшкодування стороною, з вини якої виник спір (державним чи приватних виконавцем в частині розгляду відповідних скарг), на користь сторони, права або інтереси якої захищено судом, понесених витрат, які за правовою природою є збитками (шкодою), встановлено спрощений порядок їх відшкодування - одночасно із вирішенням відповідного спору. Вказаний спеціальний порядок відшкодування збитків (шкоди) - судових витрат є виправданим, адже в іншому випадку один спір буде зумовлювати виникнення іншого (щодо відшкодування понесених у іншій справі збитків (шкоди) - судових витрат), а відтак є формою справедливої процесуальної економії.

Отже, суд вважає, що категорії збитків (шкоди), передбачених ст. 22 Цивільного кодексу України, та судових витрат, передбачених ст. 123 Господарського процесуального кодексу України, співвідносяться як загальне та спеціальне, оскільки останнім законодавчо визначений спеціальний спрощений порядок доказування та стягнення.

Порядок розподілу збитків (шкоди), які законодавцем віднесено до складу судових витрат, врегульовано статтями 123, 129 Господарського процесуального кодексу України - виключно судом, який вирішує спір, за наслідками його розгляду, або в порядку ст. 244 Господарського процесуального кодексу України шляхом винесення додаткового рішення.

Цей механізм передбачає покладення судових витрат на іншу сторону судового процесу, а не на суд, який вирішує (вирішив) спір.

З огляду на наведене, питання розподілу (відшкодування) витрат позивача на відправку касаційної скарги на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 22.04.2024 у справі №910/16580/23 мають вирішуватися виключно у межах справи №910/16580/23 та не підлягають покладенню на суд, який ухвалив оскаржуване у касаційному порядку судове рішення.

Стосовно витрат на відправку копії касаційної скарги на адресу Державного бюро розслідувань, то позивач не довів, а суд не встановив наявності причино-наслідкового зв`язку між ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.04.2024 у справі №910/16580/23 та необхідністю відправки копії скарги на адресу ДБР.

Поза увагою суду також не залишилась та обставина, що хоча у позовній заяві (абз. 5 на ст. 4) позивач вказує, що витрати у розмірі 45,00 грн були здійснені для направлення касаційної скарги Державному бюро розслідувань, проте до позовної заяви надано докази направлення касаційної скарги іншій стороні судового процесу у справі №910/16580/23 - Державній казначейській службі України, проте в цій частині суд повторює свій попередній висновок про те, що стягнення (розподіл) судових витрат (якими є витрати на направлення засобами поштового зв`язку примірників касаційної скарги на вимогу господарського процесуального закону) має здійснюватися виключно у межах судової справи, в якій такі витрати понесені.

Визначення спеціального порядку розподілу, відшкодування судових витрат, до яких, на думку суду, віднесені понесені позивачем витрати на направлення примірників касаційної скарги до касаційного суду та іншому учаснику судової справи, виключає їх стягнення в межах окремого позову. Їх розподіл можливий, виключено в межах справи №910/16580/23, в тому числі (якщо таке питання не було винесено на розгляд суду одночасно з прийняттям судового рішення) шляхом винесення додаткової постанови в порядку ст. 244 Господарського процесуального кодексу України.

Наведене не виключає право сторони ініціювати винесення додаткового рішення (ухвали, постанови) (шляхом звернення до Великої Палати Верховного Суду за постановленням додаткової постанови).

За таких обставин, відсутні підстави для відшкодування понесених позивачем судових витрат в межах окремого позову, а тому в задоволенні позовних вимог в цій частині необхідно відмовити.

Відповідь на питання чи має відповідач у справі №910/16580/23 обов`язок по відшкодуванню такої шкоди (збитків), якими, на думку суду, є судові витрати на оплату поштового пересилання примірників касаційної скарги, підлягає вирішенню судом виключно в межах справи №910/16580/23.

Щодо заявленої позивачем до відшкодування моральної шкоди.

Згідно статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із загальними підставами цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином, для настання цивільно-правової відповідальності відповідача за заподіяння моральної шкоди позивачеві необхідно встановити наявність усієї сукупності зазначених ознак складу цивільного правопорушення, тоді як відсутність хоча б однієї з цих ознак виключає настання відповідальності.

Також під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, потрібно розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошення комерційної таємниці, також вчинення дій спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №910/10399/18.

Частиною 1 статті 91, статтею 201 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя, честь, гідність і ділова репутація, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Відповідно до пункту 26 частини 1 статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" ділова репутація є сукупністю документально підтвердженої інформації про особу, що дає можливість зробити висновок про відповідність її господарської та/або професійної діяльності вимогам законодавства.

Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Позивач вказує, що колегією суддів Північного апеляційного господарського суду грубо порушено статті 40, 55 Конституції України та інших законів України, що підтверджено Великою Палатою Верховного Суду, що, на його думку, становить свідоме глузування працівників органів державної влади над Фермерським господарством та паном ОСОБА_1 як членом господарства. Закриття апеляційного провадження, на думку позивача, призвело до неможливості у короткі терміни захистити свої права, а фермерському господарству було спричинено моральну шкоду яка полягала у приниженні ділової репутації у зв`язку з порушенням прав. Фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича вказує на порушення нормальних ділових зв`язків через неможливість продовження активної підприємницької для забезпечення діяльності фермерського господарства, порушено стосунки з оточуючими людьми так як всі родичі та знайомі глузують, стверджуючи, що фермерське господарство не веде свою діяльність в межах закону, адже кожне рішення органу державної влади, яке відмовляє в задоволенні вимог говорить, що вимоги фермерського господарства незаконні.

Фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича оцінює моральну шкоду у 3 000 000,00 грн.

По-перше, закриття апеляційного провадження хоч і скасоване в касаційному порядку, проте було обґрунтоване чинними правовим позиціями касаційного суду, які у наступному суд касаційної інстанції змінив.

Ухвалою від 06.06.2024 Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду справу №910/16580/23 передано до Великої Палати Верховного Суду на підставі частини третьої статті 302 Господарського процесуального України у зв`язку з необхідністю відступити від висновку про застосування норми права, а саме частини четвертої статті 58 Цивільного процесуального кодексу України, яка кореспондується з частиною четвертою статті 56 Господарського процесуального України у взаємозв`язку із Законом України "Про фермерське господарство" щодо вирішення питання самопредставництва фермерських господарств у справах за їх участю, викладеного в ухвалі Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 10.05.2024 у справі №761/42817/23.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2024 у справі №910/16580/23 (п.п. 7.27-7.31), судом касаційної інстанції здійснено відступ від висновку шляхом конкретизації власного висновку, викладеного в ухвалі від 08.06.2022 у справі №303/4297/20 щодо самопредставництва.

Постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2024 у справі №910/16580/23 прийнята неодностайно, а суддею Великої Палати Верховного Суду Власовим Ю.Л. висловлено окрему думку щодо незгоди із ухваленою постановою.

Наведені обставини, виключають твердження позивача про "грубе порушення", "свідоме глузування" та "зловживання службовим становищем" щодо суддів апеляційного господарського суду, які постановили ухвалу від 22.04.2024 у справі №910/16580/23.

По-друге, після скасування Великою Палатою Верховного Суду ухваливід 22.04.2024 у справі №910/16580/23 дана справа була направлена до Північного апеляційного господарського суду для продовження розгляду, за результатами якого постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.03.2025 апеляційну скаргу Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича залишено без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 18.01.2024 у справі №910/16580/23 залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 08.05.2025 у справі №910/16580/23 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича на рішення Господарського суду міста Києва від 18.01.2024 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.03.2025 у справі №910/16580/23.

Отже остаточними судовим рішенням - рішенням Господарського суду міста Києва від 18.01.2024, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.03.2025, у справі №910/16580/23 відмовлено у задоволенні позову Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича повністю, а тому посилання позивача на те, що закриття апеляційного провадження призвело до неможливості у короткі терміни захистити свої права, є недоречними, оскільки у справі №910/16580/23 не встановлено обставини, які б свідчили про необхідність такого захисту прав.

По-третє, у будь-якому разі скасування судового рішення - це важлива частина правосуддя, що забезпечує виправлення помилок, допущених під час розгляду справи.

Скасування судового рішення саме по собі не є актом, що завдає матеріальної чи моральної шкоди учасникам судового процесу. Це є процедурною частиною судового розгляду, спрямованою на виправлення помилок і забезпечення справедливості. Шкода може виникнути тільки в разі порушення прав, що не пов`язане безпосередньо з процесом скасування рішення.

Фермерським господарством Бурки Віталія Володимировича належними та допустимими доказами не доведено будь-яких обставин стосовно того, що йому, як суб`єкту господарювання, було дійсно завдано моральну шкоду; не надано розрахунку заявленої ним до стягнення суми моральної шкоди та не зазначено, з чого позивач виходив, заявляючи вимогу про стягнення саме 3 000 000,00 грн.

Зокрема позовна заява мотивована доводами Бурки Віталія Володимировича про наявність у нього моральної шкоди як фізичної особи.

При цьому, Верховний Суд у постанові від 23.06.2020 у справі №910/10399/18 вказав, що положення статті 1176 Цивільного кодексу України та Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" не поширюються на вимоги юридичних осіб.

Частиною 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України визначено обов`язок сторін довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За приписами частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже, Фермерським господарством Бурки Віталія Володимировича не надано суду доказів завдання йому моральної шкоди діями вказаного суду (судді) (зокрема не мотивовано та не доведено як саме спірні дії суду негативно вплинули на ділову репутацію та діяльність фермерського господарства) та причинного зв`язку між такими неправомірними діями та завданою позивачу моральною шкодою.

Абстрактні посилання позивача, що сам факт скасування судового рішення за касаційною скаргою Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича свідчить про завдання останньому моральної шкоди, не є обґрунтованими, адже щодня в Україні скасовуються десятки, а то й сотні судових рішень, проте це не має своїм безумовним (автоматичним) наслідком завдання шкоди діловій репутації тих чи інших осіб. Тим більше, в аспекті тверджень самого позивача про постійні відмови державних органів в задоволенні вимог Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича позивач жодним чином не пояснив чому саме постановлення ухвали від 22.04.2024 у справі №910/16580/23 завдало шкоди його діловій репутації, а не десятки інших рішень про відмову в задоволенні його позовних вимог.

Крім того, позивачем також не надано доказів розумності і справедливості визначеного ним розміру відшкодування моральної шкоди.

Оскільки Фермерським господарством Бурки Віталія Володимировича не доведено наявності всіх елементів складу цивільного правопорушення, то у задоволенні позову Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича про стягнення моральної шкоди слід відмовити.

Окремо суд звертає увагу позивача, що приписи ст. 8 Конституції України, якими гарантується дія принципу верховенства права в Україні, приписи ст. 40 Конституції України, які гарантують кожному право на звернення до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, та приписи ст. 56 Конституції України, які гарантують право кожному на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, не мають жодного стосунку до права відповідача визнати позов (зокрема не встановлюють обов`язку із визнання будь-якого позову будь-яким відповідачем).

Щодо кількості поданих Фермерським господарством Бурки Віталія Володимировича позовів.

Добросовісність є однією із основоположних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 Цивільного кодексу України). Принцип добросовісності передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.

Дії учасників цивільних відносин мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб.

Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право. Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 у справі №147/66/17, Верховного Суду від 08.05.2018 у справі №910/1873/17.

Потрібно розмежовувати зловживання процесуальними правами та зловживання матеріальними (цивільними) правами. Вказані правові конструкції відрізняються як по суті, так і за правовими наслідки щодо їх застосування судом. При зловживанні процесуальними правами суд має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання, позов чи застосувати інші заходи процесуального примусу. Натомість правовим наслідком зловживання матеріальними (цивільними) правами може бути, зокрема відмова у захисті цивільного права та інтересу, тобто відмова в позові (постанова Верховного Суду від 03.06.2020 у справі №318/89/18).

Активна протидія зловживанню процесуальними правами учасниками судового процесу є гарантією справедливого судочинства та запорукою ефективного функціонування системи правосуддя загалом.

Натомість неспроможність державних органів ефективно протидіяти зловживанням процесуальними правами призводить до порушення державою п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, що вбачається з рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України" (заява №36655/02).

В Україні лише декілька норм у процесуальних кодексах присвячені питанням зловживань. Тоді як у деяких зарубіжних державах, зокрема Австралії, Канаді, Великобританії, США, Індії, прийняті окремі законодавчі акти, спрямовані на протидію зазначеній процесуальній поведінці, навіть виділяється окрема категорія осіб - "сутяжників".

Часто суддям відомі особи, котрі за короткий період часу (кілька років) подають до судів (усіх інстанцій) значну кількість позовів, апеляційних та касаційних скарг, незалежно від того, порушене їх право чи ні.

Зловживання правами на подання позовів, апеляційних та касаційних скарг становить собою такий вид зловживань процесуальними правами, за якого уся процедура розгляду спору є невиправданою та неефективною, адже особа звертається до суду з метою, що відмінна від захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Серед таких зловживань можна виокремити подання "сутяжницьких", завідомо безпідставних (явно необґрунтованих) позовів або скарг та позовів, що мають штучний характер.

Цій проблемі присвячена стаття секретаря Пленуму Верховного Суду та судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Луспеника Д.Д. (https://supreme.court.gov.ua/supreme/pres-centr/zmi/577676/).

"Сутяжницькі" (vexatious) позови давно відомі англосаксонській правовій системі, де їх пов`язуються, як правило, із такою, процесуальною поведінкою сторони, що характеризується надмірною процесуальною активністю особи, повторними зверненнями до суду з тотожними або аналогічними позовами, намаганням відновити провадження у справі тощо з метою переслідування процесуального опонента, надокучання йому або спричинення йому фінансових витрат. У деяких зарубіжних державах, зокрема Австралії, Канаді, Великобританії, США (штати Каліфорнія, Флорида, Гаваї, Огайо, Техас), Індії, прийняті відповідні законодавчі акти, спрямовані на протидію зазначеній процесуальній поведінці. Поряд з цим у іноземній літературі та судовій практиці виокремлюють різні ознаки та правила кваліфікації певної поведінки як сутяжницької. Так, перший законодавчий акт з цього питання - Vexatious Actions Act 1896 року - був прийнятий в Англії та визначав сутяжницьку сторону як будь-яку особу, яка систематично та цілеспрямовано порушує сутяжницький розгляд справи в суді за відсутності розумних підстав (Taggart M. Alexander Chaffers and the Genesis of the Vexatious Actions Act 1896 The Cambridge Law Journal Vol. 63, №3 (Nov., 2004), pp. 656-684).

Зазначене формулювання в подальшому інкорпорували у своє законодавство й інші зарубіжні держави. При цьому на практиці був вироблений класичний трискладовий тест для визнання певної особи "сутяжником". По-перше, необхідно було встановити систематичність дій особи, тобто повторюваність, постійність таких дій, та факт того, що особа вважає порушення судових проваджень звичайною річчю, сприймає таку поведінку як належне. По-друге, мала бути доведена цілеспрямованість цих дій, що полягала у рішучості такої особи, її наполегливості, впертості в діях. Нарешті третьою ознакою вважалася відсутність "розумних підстав" для відповідної процесуальної поведінки, що мало місце тоді, коли провадження було безперспективним, проте все одно порушувалося, зокрема із неналежною метою (Joint Submission to the Parliament of Victoria Law Reform Committee. Inquiry into Vexatious Litigants. 27 June 2008. Melbourne. pp. 30-31).

Часто для визначення сторони "сутяжником" використовувався критерій частоти залучення особи до судочинства. Зокрема зазначалося, що "сутяжником" може бути визнана особа, яка часто порушує "сутяжницькі" позови, тобто багаторазово за короткі інтервали часу, зазвичай повторно. Інколи бралися до уваги такі критерії, як спосіб, у який сторона порушила провадження у справі, тобто її поведінка під час порушення провадження у справі або мотиви подачі позову (Kirby N. When Rights Cause Injustice: a Critique of the Vexatious Proceedings Act 2008 (NSW) // Sydney Law Review. - 2009. - Vol. 31:163. - pp.165-166). Поряд з цим, у літературі завжди зазначалося, що кваліфікація певної процесуальної поведінки як сутяжництва не залежить від похвилинної перевірки, чи мала розумну підставу кожна процесуальна дія сторони, натомість оцінці підлягає сукупність вчинених дій, їх основний характер та результати.

Деякі юрисдикції зберегли у своєму законодавстві аналогічне формулювання "сутяжництва", натомість інші обрали більш розширений підхід до критеріїв кваліфікації такої поведінки. Так, відповідно до пар. 391 Цивільного процесуального кодексу Каліфорнії сторона визнається "сутяжницькою", якщо: а) вона порушувала або підтримувала особисто за останні сім років щонайменше п`ять проваджень, інакших, ніж провадження у суді за незначними сумами, що були вирішені не на її користь або які необґрунтовано залишаються у стані невирішеності без судового розгляду принаймні протягом двох років; б) повторно порушувала провадження або чинила спроби порушити провадження знову проти одного і того самого відповідача після ухвалення рішення не на свою користь; в) повторно подавала до суду необґрунтовані письмові клопотання або вчиняла процесуальні дії, щоб спричинити непотрібний обмін змагальними паперами, або вдавалася до інших тактик, що є явно необґрунтованими або спрямовані на затягування процесу; г) була визнана "сутяжницькою" стороною будь-яким іншим судом штату або федеральним судом на основі подібних фактів або дій.

Інакше кажучи, на перший план у цьому випадку виходять не особливості спору, що переданий на розгляд суду, а, скоріше, характеристика самої сторони, її процесуальної поведінки як у конкретному провадженні, так і у попередніх справах, у розгляді яких вона брала участь. Тобто йдеться про певну процесуальну поведінку сторони, пов`язану із її повторними зверненнями до суду з тотожними справами, намагання відновити провадження у певній справі, подачу позовів з метою завдати шкоди або надокучити своєму опонентові тощо. Інакше кажучи, на перший план у цьому випадку виходить характеристика самої сторони, а не особливостей спору, що переданий на розгляд суду. Зазначене підтверджується і санкціями за поведінку такого роду, що, як правило, пов`язуються із забороною конкретній особі звертатися до суду з певними видами позовів без отримання попередньої згоди уповноважених судових органів.

У літературі із психіатрії та психології патологічна жага звернень до суду та участі у провадженнях отримала назву "кверулянства", хоча у правничій літературі, як правило, йдеться саме про "сутяжництво" або "гіперсутяжницьку поведінку" (Lеvy B. From Paranoia Querulans to Vexatious Litigants: a Short Study on Madness between Psychiatry and the Law. Part 2 // History of Psychiatry. - 2015. - Vol. 26(1) - pp. 36-49). Останні компаративістські дослідження, присвячені аналізу висвітлення проблем сутяжництва в країнах континентальної та англо-саксонської правових систем, дозволили авторам простежити цікаву тенденцію. Так, якщо у країнах континентальної правової системи питання "сутяжництва" протягом тривалого часу активно розглядалося на сторінках літератури із психіатрії, однак законодавче регулювання зазначеної поведінки практично було відсутнім, то у країнах англосаксонської правової системи навпаки питання "сутяжництва" має досить давню історію правового регулювання.

Незважаючи на варіативність підходів до "сутяжницької" поведінки у різних державах, можна все ж таки виокремити декілька спільних ознак зазначених дій.

По-перше, у багатьох законодавчих актах зарубіжних держав "сутяжництво" асоціюється із багаторазовим зверненням до суду однією особою у різних справах або з подачею тотожних чи аналогічних позовів, тобто у даному випадку наголошується на неодноразових зверненнях до суду, і навіть про певні кількісні показники процесуальної активності сторони. Наприклад, у Техасі, штат Каліфорнія та на Гаваях для визнання особи "сутяжником", серед іншого, має бути доведений факт того, що така особа за останні 7 років безуспішно порушувала або підтримувала провадження принаймні у п`ятьох справах, окрім справ у судах, що розглядають спори на незначні суми (California Code of Civil Procedure; Hawaii Revised Statutes; Texas Civil practice and Remedies Code), натомість у штаті Флорида цей показник становить 5 невдалих справ за 5 років. І навіть у тих випадках, коли законодавство не встановлює чіткої кількості невдалих справ та певних часових періодів, все одно міститься вказівка на систематичність таких дій. Зазначене може бути пояснене також з історичної точки зору, адже у багатьох джерелах зазначається, що Vexatious Litigant Act 1896 став реакцією на поведінку А. Чафферса (A. Chaffers), який протягом 1980-1896 років подав 48 позовів, відповідачами за якими були Принц Уельський, Архієпископ Кентерберійський, Лорд-канцлер, судді тощо (Lеvy B. From Paranoia Querulans to Vexatious Litigants: a Short Study on Madness between Psychiatry and the Law. Part 2 // History of Psychiatry. - 2015. - Vol. 26(1). - p. 39).

Про "сутяжництво" може свідчити систематична, багаторазова участь сторони у судових провадженнях, що завершуються ухваленням рішення не на її користь, її гіперактивність у поданні позовів до суду. У літературі такі сторони інколи називають "хронічними", "аномальними" або "патологічними" сторонами (Кравчук В. Аномалії судового процесу // Слово Національної школи суддів. - 2014.- № 4(9). - С. 98-103).

По-друге, часто "сутяжництво" пов`язується не просто із багаторазовістю звернення до суду, а саме зі зверненнями позивача до одного і того самого відповідача з різними позовами або повторні звернення до суду із аналогічними чи тотожними позовами після вирішення справи судом з метою перегляду вже розглянутої справи. Так, С. Хедлі виокремлює три категорії позивачів з відповідною девіацією процесуальної поведінки. По-перше, позивачі, які програли справу та продовжують подавати до суду аналогічні чи тотожні позови. По-друге, позивачі, які програли справу, продовжують позиватися до суду, розширюючи коло учасників справи. По-третє, позивачі, які обирають судочинство своїм стилем життя та порушують провадження у спорах, до яких вони не мають стосунку. При цьому, зауважується, що 80% справ в Англії такого роду підпадають під другу категорію. Також вчений зауважує, що легко визначити лише першу категорію "сутяжників", інші категорії, як правило, пов`язані із розглядом нових правових питань та пред`явленням вимог до нових відповідачів, і тому є більш важкими для розпізнавання. При цьому рідкість справ другої та третьої категорії може також пояснюватися тим, що через важкість розпізнавання вони просто залишаються невиявленими як зловживання судовою системою (Цит. за: Moore A. Isaac Wunder Orders // Judicial Studies Institute Journal. - 2001. - Vol. 1:1. - P. 138).

По-третє, сутяжництво, як правило, пов`язується із незаконною метою подачі позову, зокрема бажанням потурбувати свого опонента, досадити та надокучити йому, умисним його переслідуванням тощо, тобто провадження у цьому випадку порушуються з метою завдати шкоди та незручностей своєму процесуальному опоненту. Так, навіть Эвропейський суд з прав людини зазначає, що завжди є ризик, що позови про встановлення батьківства можуть бути подані "сутяжницьким" або безпідставним способом з метою переслідування (завдання неспокою) матері та дитині (Dissenting Opinion of Judge Garlicki Joind by Judge Steiner in Case of Rozanski v. Poland, app. №55339/00, 18 May 2006). Інколи індтикатором "сутяжництва" також може виступати малий розмір позовних вимог, коли позивача більше цікавить не сума присудженого, а ті незручності, пов`язані із розглядом справи, що матиме відповідач. У цьому контексті подача позову з єдиною метою заподіяти шкоди своєму процесуальному опоненту, є процесуальною шиканою (зловживанням процесуальними правами учасником справи з метою затягування розгляду або перешкоджання правосуддю, а не для реального захисту своїх прав).

По-четверте, останні зміни законодавства зарубіжних держав також наголошують на тому, що як "сутяжництво" можуть бути охарактеризоване не лише зловживання правом на позов, однак і процесуальні дії, спрямовані на затягування розгляду справи та якомога довшому залишенню стану правової невизначеності між сторонами. Тобто останнім часом у літературі спостерігається розширення поняття "сутяжництва", і відтепер оцінці підлягають не лише факти порушення провадження у справі, однак і процесуальні дії з метою затягування розгляду справи під час судового провадження.

Таким чином, "сутяжництвом" можуть бути визнані випадки багаторазових звернень до суду особою із тотожними або аналогічними позовами після вирішення справи судом з метою домогтися нового розгляду справи, що вже вирішена судом за допомогою модифікації предмета чи підстави позову, введення нових учасників процесу тощо, а також випадки, коли особа систематично звертається до суду до одного й того самого або різних відповідачів з метою надокучити своєму процесуальному опоненту, потурбувати його, завдати йому шкоди тощо.

В аспекті наведеного судом із комп`ютерної програми "Діловодство спеціалізованого суду" встановлено, що з 01.01.2016 Фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича лише до Господарського суду міста Києва подало 24 позови про стягнення шкоди із різних державних органів (Генеральної прокуратура України, Державного бюро розслідувань, Державної казначейської служби України, Міністерства юстиції України, різних судів тощо).

Суду не відомі випадки, в яких остаточне судове рішення у таких позовах ухвалено на користь Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича із стягненням із держави моральної шкоди.

Всі позови спрямовані проти Держави Україна в особі тих чи інших органів, а за змістом Закону України "Про судовий збір" вимоги про стягнення із держави шкоди звільняється від сплати судового збору.

Це дозволяє суду віднести Фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича до категорії сутяжників та роз`яснити, що подача однотипних позовів із розумінням однозначної судової практики вирішення цих спорів може у майбутньому кваліфікуватися як зловживання процесуальними правами - подача завідомо безпідставного позову (згідно пункту 3 частини 2 статті 43 Господарського процесуального кодексу України).

Керуючись частиною 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України, суд враховує висновки в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України", в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Лише той факт, що суд окремо та детально не відповів на кожний аргумент, представлений сторонами, не є свідченням несправедливості процесу (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Шевельов проти України").

Відтак суд вважає, що учасникам справи було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і процесуальному сенсах, а доводи, викладені у їх заявах по суті спору, не спростовують висновків суду.

Таким чином, оскільки позивачем не доведено наявності всіх елементів складу цивільного правопорушення, то у задоволенні позову Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича про стягнення матеріальної та моральної шкоди слід відмовити.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України сплачений судовий збір за звернення до господарського суду із даним позовом необхідно покласти на позивача, а за змістом п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України "Про судовий збір" його стягнення з позивача не проводиться.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 13, 74, 129, 232, 236-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича (80033, Львівська обл., Сокальський р-н, село Тартаків(з), вул. Шевченка, буд. 42; ідентифікаційний код 25235046) до Держави Україна в особі Північного апеляційного господарського суду (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, буд. 1, літера А; ідентифікаційний код 42262953) та Державної казначейської служби України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 6; ідентифікаційний код 37567646) про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 90,00 грн та моральної шкоди у розмірі 3 000 000,00 грн відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. У відповідності до положень ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду.

Повний текст рішення складено 15.04.2026.

Суддя Роман БОЙКО