ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"23" квітня 2026 р. Cправа № 902/161/26

Господарський суд Вінницької області у складі судді Матвійчука В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: керівника Тульчинської окружної прокуратури (вул. Ростислава Покиньчереди, буд. 14, м. Тульчин, Тульчинський район, Вінницька область, 23600) в інтересах держави в особі Вінницької обласної військової адміністрації (вул. Соборна, буд. 70, м. Вінниця, 21050)

до: Шпиківської селищної ради (вул. Муніципальна, буд. 4, с-ще Шпиків, Тульчинський район, Вінницька область, 23614)

про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою історико-культурного призначення шляхом зобов`язання повернути земельну ділянку та скасування державної реєстрації права власності

за участю секретаря судового засідання Ткача Д.В.,

представників сторін:

прокурора Моніч Л.В. за посвідченням;

позивача Мірошніченко Т.Д. згідно витягу з ЄДРЮОФОП та ГФ;

відповідача не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду Вінницької області надійшла позовна заява № 02.55-545вих-26 від 04.02.2026 (вх. № 177/26 від 09.02.2026) керівника Тульчинської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Вінницької обласної військової адміністрації з вимогами до Шпиківської селищної ради про усунення перешкод власнику - державі в особі Вінницької обласної військової адміністрації у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою історико-культурного призначення з кадастровим номером :02:002:0208 шляхом:

зобов`язання Шпиківської селищної ради повернути земельну ділянку історико-культурного призначення з кадастровим номером :02:002:0208 площею 55,0956 га, державі в особі Вінницької обласної військової адміністрації;

скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності на земельну ділянку з кадастровим :02:002:0208 площею 55,0956 га за Шпиківською селищною радою.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.02.2026 дану позовну заяву передано для розгляду судді Матвійчуку В.В.

Суд за вказаним позовом відкрив провадження у справі № 902/161/26 за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 10.03.2026, про що 12.02.2026 постановив відповідну ухвалу.

За результатами слухання справи 10.03.2026 судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 16.04.2026, про що постановлено відповідну ухвалу у протокольній формі.

14.04.2026 через підсистему ЄСІТС "Електронний суд" надійшла заява № 152/02-14 від 14.04.2026 (вх. номер канц. суду 01-30/3588/26 від 14.04.2026) відповідача про проведення судового засідання за відсутності представника Шпиківської селищної ради.

На визначену судом дату з`явилися прокурор у справі та представниця позивача.

Відповідач явку уповноваженого представника не забезпечив. При цьому суд зважає на заяву № 152/02-14 від 14.04.2026 (вх. номер канц. суду 01-30/3588/26 від 14.04.2026) про проведення судового засідання за відсутності представника Шпиківської селищної ради.

Статтею 42 Господарського процесуального кодексу України визначено права та обов`язки учасників судового процесу, зокрема учасники справи зобов`язані: виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази тощо.

Також суд зазначає, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 (Закон України від 17.07.1997 № 475/97 - ВР), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи (справа "Скопелліті проти Італії" від 23.11.1993), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25.03.1999).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду неефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Суд нагадує, що роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України"). Роль національних судів - організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (див. рішення Суду у справі Шульга проти України, no. 16652/04, від 02.12.2010). До того ж організація провадження таким чином, щоб воно було швидким та ефективним, є завданням саме національних судів (див. рішення Суду у справі Білий проти України, no. 14475/03, від 21.10.2010).

Враховуючи положення ст.ст. 13, 74 ГПК України, якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній матеріалами і документами.

Поряд з цим слід зазначити, що положеннями ст. 178 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

За таких обставин, справа підлягає вирішенню за наявними матеріалами з огляду на приписи ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України.

З урахуванням неявки представника відповідача суд зважає на положення ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, якою передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

У судовому засіданні 16.04.2026 суд заслухав вступне слово прокурора та представниці позивача, здійснив безпосереднє дослідження доказів, після чого, відповідно до частини першої статті 219 Господарського процесуального кодексу України, оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та повідомив, що проголошення скороченого рішення (вступної та резолютивної частин) відбудеться 23.04.2026 о 12 год 55 хв.

У судовому засіданні 23.04.2026 суд згідно із частиною 6 статті 233 та частиною 1 статті 240 ГПК України проголосив скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,

ВСТАНОВИВ:

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 04.12.2020 № 14-ОТГ "Про передачу земельних ділянок державної власності в комунальну власність" передано Шпиківській селищній раді у комунальну власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, розташовані на території Шпиківської селищної територіальної громади Тульчинського району Вінницької області, згідно із актом приймання-передачі.

Пунктом 2 зазначеного наказу визначено, що право власності на земельні ділянки виникає з моменту державної реєстрації такого права та оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Згідно із актом приймання-передачі від 04.12.2020, що є додатком до наказу № 14-ОТГ від 04.12.2020, Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області передало із державної власності, а Шпиківська селищна рада прийняла у комунальну власність земельні ділянки, у тому числі земельну ділянку з кадастровим номером :02:002:0208 площею 55,0956 га, з цільовим призначенням 01.01 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (ділянка № 299 додатку до акта приймання-передачі від 04.12.2020).

22.12.2020 Шпиківською селищною радою на 2 сесії 8 скликання прийнято рішення № 51, відповідно до пункту 1 якого вирішено прийняти у комунальну власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 3094,2511 га, які розташовані на території Шпиківської селищної територіальної громади Тульчинського, Тиврівського та Шаргородського районів Вінницької області, згідно із додатком.

Пунктом 2 зазначеного рішення затверджено акт приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної власності у комунальну власність від 04.12.2020.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за територіальною громадою в особі Шпиківської селищної ради 21.05.2021 зареєстровано право комунальної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:002:0208 площею 55,0956 га (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 253, номер відомостей про речове право: 42149440).

Тульчинська окружна прокуратура листом № 02.55/1-760вих-24 від 02.08.2024 поінформувала Вінницьку обласну військову адміністрацію про результати моніторингу відкритих даних Державного земельного кадастру, геоінформаційних сервісів та Державного реєстру речових прав, яким встановлено перебування у комунальній власності Шпиківської селищної ради земельної ділянки з кадастровим номером :02:002:0208 площею 55,0956 га.

У зазначеному листі також вказано, що право комунальної власності зареєстровано 21.05.2021 на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № 14-ОТГ від 04.12.2020 та рішення Шпиківської селищної ради від 22.12.2020 № 51.

Разом з тим, прокуратурою зазначено, що вказана земельна ділянка розташована в межах пам`ятки археології місцевого значення, що відповідно до вимог Земельного кодексу України та Закону України "Про охорону культурної спадщини" виключає можливість перебування такої земельної ділянки у комунальній власності.

З огляду на викладене, прокуратура просила повідомити про вжиті Вінницькою обласною державною адміністрацією заходи щодо усунення зазначених порушень та повернення земельної ділянки з кадастровим номером :02:002:0208 у державну власність.

У відповідь на вказаний лист Управління містобудування та архітектури Вінницької обласної військової адміністрації листом № 07-15-1119 від 22.08.2024 повідомило, що на земельній ділянці з кадастровим номером :02:002:0208 розташована пам`ятка археології місцевого значення - "Поселення черняхівської культури" (II-IV ст. н. е.), охоронний № 55, яка занесена до Переліку об`єктів культурної спадщини розпорядженням Вінницької обласної державної адміністрації від 22.12.1997 № 443. Зазначена пам`ятка розташована на відстані 0,4 км на південь від села Стрільники Шпиківської територіальної громади Тульчинського району Вінницької області.

Крім того, за інформацією Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (лист № 0-2-0.6-7556/2-24 від 15.08.2024), відповідно до відомостей Державного земельного кадастру, земельна ділянка з кадастровим номером :02:002:0208, площею 55,0956 га, розташована на території Шпиківської територіальної громади Тульчинського району та відноситься до земель сільськогосподарського призначення (пасовища), з цільовим призначенням - 01.01 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Тульчинською окружною прокуратурою листом № 02.55/1-522вих-25 від 05.06.2025 на адресу Управління містобудування та архітектури Вінницької обласної військової адміністрації направлено запит із проханням у строк до 16.06.2025 повідомити, на підставі яких документів встановлено, що зазначений об`єкт археології розташований саме на земельній ділянці з кадастровим номером :02:002:0208, та у разі наявності надати копії план-схем та інших документів, що підтверджують зазначені обставини.

У відповідь на вказаний запит Управління містобудування та архітектури Вінницької обласної військової адміністрації листом № 07-15-621 від 13.06.2025 повідомило, що облікова документація на зазначений об`єкт в Управлінні відсутня.

Водночас Управління зазначило, що відповідно до схеми розташування пам`ятки, виконаної у 2018 році сертифікованим археологом Грабовською О.В., встановлено розташування зазначеної пам`ятки археології в межах земельної ділянки з кадастровим номером :02:002:0208.

З урахуванням наведеного прокурор вважає, що оформлення права комунальної власності за Шпиківською селищною радою на земельну ділянку історико-культурного призначення з кадастровим номером :02:002:0208 площею 55,0956 га здійснено з порушенням вимог законодавства у сфері охорони культурної спадщини, що стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом.

Надаючи правову кваліфікацію доказам які надані сторонами та викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з такого.

Відповідно до ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Культурна спадщина охороняється законом. Держава забезпечує збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність, вживає заходів для повернення в Україну культурних цінностей народу, які знаходяться за її межами (ч.ч. 4, 5 ст. 54 Конституції України).

Згідно із абз. 3 ст. 1 Закону України "Про охорону культурної спадщини" об`єкт культурної спадщини - визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність.

Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 2, абз. 4, 6 ст. 1 Закону України "Про охорону культурної спадщини" археологічні об`єкти культурної спадщини - це рештки життєдіяльності людини (нерухомі об`єкти культурної спадщини: городища, кургани, залишки стародавніх поселень, стоянок, укріплень, військових таборів, виробництв, іригаційних споруд, шляхів, могильники, культові місця та споруди, їх залишки чи руїни, мегаліти, печери, наскельні зображення, ділянки історичного культурного шару, поля давніх битв, а також пов`язані з ними рухомі предмети), що містяться під земною поверхнею та під водою і є невідтворним джерелом інформації про зародження і розвиток цивілізації

Нерухомий об`єкт культурної спадщини - об`єкт культурної спадщини, який не може бути перенесений на інше місце без втрати його цінності з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду та збереження своєї автентичності.

Пам`ятка культурної спадщини - об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, або об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом, до вирішення питання про включення (не включення) об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.

Отже, городища та залишки стародавніх поселень є нерухомими археологічними об`єктами культурної спадщини, а отже, не можуть бути перенесеними на інше місце без втрати своєї цінності.

Об`єкт культурної спадщини визначається загальною характеристикою об`єктів, які мають цінність, зокрема, з археологічного погляду. Натомість пам`ятка культурної спадщини - це об`єкт культурної спадщини, цінність якого підтверджена у встановленому законом порядку, зокрема, шляхом його реєстрації.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України "Про охорону культурної спадщини" за видами об`єкти культурної спадщини поділяються на: археологічні - рештки життєдіяльності людини (нерухомі об`єкти культурної спадщини: городища, кургани, залишки стародавніх поселень, стоянок, укріплень, військових таборів, виробництв, іригаційних споруд, шляхів, могильники, культові місця та споруди, їх залишки чи руїни, мегаліти, печери, наскельні зображення, ділянки історичного культурного шару, поля давніх битв, а також пов`язані з ними рухомі предмети), що містяться під земною поверхнею та під водою і є невідтворним джерелом інформації про зародження і розвиток цивілізації.

З матеріалів справи вбачається, що пам`ятка археології місцевого значення - "Поселення черняхівської культури" (IIIV ст. н. е.), охоронний № 55, занесена до Переліку об`єктів культурної спадщини на підставі розпорядження Вінницької обласної державної адміністрації від 22.12.1997 № 443, та розташована на відстані 0,4 км на південь від села Стрільники Шпиківської територіальної громади Тульчинського району Вінницької області.

Водночас встановлено, що зазначена пам`ятка археології розміщена в межах сформованої земельної ділянки з кадастровим номером :02:002:0208 площею 55,0956 га, яка належить до категорії земель сільськогосподарського призначення та на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 04.12.2020 № 14-ОТГ "Про передачу земельних ділянок державної власності в комунальну власність" передана у комунальну власність Шпиківській селищній раді.

Зазначені обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи викопіюваннями, що містять графічне відображення розташування складових частин пам`ятки "Поселення черняхівської культури" (IIIV ст. н. е.) у межах відповідного кадастрового поділу земель.

Відповідно до ст. 19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення.

Статтею 53 Земельного кодексу України передбачено, що до земель історико-культурного призначення належать земельні ділянки, призначені для збереження та обслуговування пам`яток культурної спадщини, їх комплексів (ансамблів), історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій, охоронюваних археологічних територій, музеїв просто неба, меморіальних музеїв-садиб.

Згідно із частинами 1, 3 статті 54 Земельного кодексу України землі історико-культурного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Порядок використання земель історико-культурного призначення визначається законом.

Згідно ст. 34 Закону України "Про охорону культурної спадщини" землі, на яких розташовані пам`ятки, історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, належать до земель історико-культурного призначення, включаються до державних земельних кадастрів, планів землекористування, проектів землеустрою, іншої проектно-планувальної та містобудівної документації. Встановлення зон охорони пам`яток та затвердження меж історичних ареалів населених місць не може бути підставою для примусового вилучення з володіння (користування) земельних ділянок у юридичних та фізичних осіб за умов дотримання землевласниками та землекористувачами правил використання земель історико-культурного призначення.

Зміна цільового призначення земельної ділянки, зміна функціонального призначення території, на яких розташовані пам`ятки, історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, не є підставою для припинення обмежень у використанні земель, встановлених у зв`язку з наявністю таких об`єктів.

Статтею 17 Закону України "Про охорону культурної спадщини" визначено, що пам`ятка, крім пам`ятки археології, може перебувати у державній, комунальній або приватній власності. Суб`єкти права власності на пам`ятку визначаються згідно із законом.

Частиною 2 ст. 17 Закону України "Про охорону культурної спадщини" передбачено, що усі пам`ятки археології, в тому числі ті, що знаходяться під водою, включаючи пов`язані з ними рухомі предмети, є державною власністю.

У частина 6 ст. 17 Закону України "Про охорону культурної спадщини" закріплено, що землі, на яких розташовані пам`ятки археології, перебувають у державній власності або вилучаються (викуповуються) у державну власність в установленому законом порядку, за винятком земельних ділянок, на яких розташовуються пам`ятки археології - поля давніх битв.

Відповідно до ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема: землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом.

Виходячи з принципу використання земельних ділянок за їх цільовим призначенням, визначеного статтею 96 Земельного кодексу України, та з урахуванням положень пункту "г" частини першої статті 150 цього Кодексу, відповідно до яких землі історико-культурного призначення належать до особливо цінних земель, суд зазначає, що на таких землях забороняється здійснення діяльності, яка суперечить їх цільовому призначенню.

Частиною 7 ст. 20 Земельного кодексу України визначено, що зміна цільового призначення земельних ділянок історико - культурного призначення, що перебувають у державній власності, здійснюється за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, землі, на яких розташовані пам`ятки археології, належать до категорії земель історико - культурного призначення, перебувають виключно у державній власності, є обмежено оборотоздатними об`єктами цивільних прав, а відтак не можуть передаватись із державної у іншу форму власності, що в свою чергу унеможливлює виникнення у них нового володільця.

Крім того, у разі формування під час інвентаризації земель земельних ділянок за рахунок земель історико - культурного призначення, така технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земель підлягає обов`язковій державній експертизі, а будь-яка зміна цільового призначення цієї категорії земель можлива лише за погодження з Кабінетом Міністрів України.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 28.07.2022 у справі № 520/11866/19.

Статтею 17 Закону України "Про охорону культурної спадщини" гарантовано право державної власності на пам`ятки археології. Відчуження з державної власності земельної ділянки, на якій розташовані пам`ятки археології, фактично унеможливлює здійснення державою права користування та розпорядження цими пам`ятками археології, у зв`язку з невіддільністю пам`ятки археології від земельної ділянки, на якій вона розташована.

Суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі № 927/1206/21 від 12.03.2024, згідно із якою передача земельної ділянки, на якій розташована пам`ятка археології, з державної власності є протиправною, оскільки фактично унеможливлює здійснення державою повноважень щодо володіння, користування та розпорядження таким об`єктом.

Суд також вважає за необхідне окремо звернути увагу на правові висновки, сформульовані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.03.2024 у справа № 927/1206/21, які мають визначальне значення для правильного вирішення даного спору.

Так, у зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду, здійснюючи системний аналіз норм земельного законодавства та законодавства у сфері охорони культурної спадщини, дійшла правового висновку про те, що пам`ятки археології як об`єкти культурної спадщини є нерухомими за своєю природою, розташовані у товщі земної поверхні та є невід`ємно пов`язаними із земельними ділянками, на яких вони знаходяться.

У зв`язку з цим суд касаційної інстанції наголосив, що правовий режим земельної ділянки, на якій розташована пам`ятка археології, не може відрізнятися від правового режиму самої пам`ятки, яка відповідно до вимог законодавства не може перебувати у комунальній чи приватній власності.

Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що відчуження земельної ділянки, на якій розташована пам`ятка археології, з державної власності фактично унеможливлює здійснення державою повноважень щодо володіння, користування та розпорядження такою пам`яткою, з огляду на нерозривний зв`язок між об`єктом археологічної спадщини та земельною ділянкою.

Крім того, у вказаній постанові підкреслено, що передача таких земель у іншу форму власності суперечить імперативним вимогам законодавства та свідчить про протиправність відповідних рішень органів влади, незалежно від формального оформлення прав на земельну ділянку.

З огляду на встановлені у даній справі обставини, суд дійшов висновку, що земельна ділянка з кадастровим номером :02:002:0208 є такою, в межах якої розташована пам`ятка археології, у зв`язку з чим передача зазначеної земельної ділянки з державної у комунальну власність здійснена з порушенням вимог чинного законодавства та є протиправною.

Суд зазначає, що з урахуванням вимог законодавства спірна земельна ділянка належить до категорії земель, які можуть перебувати виключно у державній власності, у зв`язку з чим право державної власності на неї не припинялося навіть за умови внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про право комунальної власності.

Водночас сам факт існування такого запису порушує встановлений законом правовий порядок та підлягає усуненню шляхом скасування відповідної реєстраційної дії.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь - яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Відповідно до абзаців 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Із системного аналізу наведених норм убачається, що у разі визнання судом недійсними або скасування в судовому порядку документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також у разі скасування судом державної реєстрації прав, що спричинило виникнення речових прав чи їх обтяжень, такі права або обтяження підлягають припиненню.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 346 Цивільного кодексу України право власності припиняється у разі припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі.

Із інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 21.05.2021 за територіальною громадою в особі Шпиківської селищної ради зареєстровано право комунальної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:002:0208 площею 55,0956 га (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 253, номер запису про речове право 42149440).

Згідно із ст. 13 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" до відання місцевих державних адміністрацій у межах і формах, визначені Конституцією і законами України, належить вирішення питань використання землі, природних ресурсів, охорони довкілля тощо.

Статтею 21 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" передбачено, що місцева державна адміністрація розпоряджається землями державної власності відповідно до закону.

Приписами статті 17 Земельного кодексу України також визначено повноваження державних адміністрацій у розпорядженні землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 2 ст. 84 Земельного кодексу України право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Згідно із ч. 5 ст. 122 Земельного кодексу України обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

Отже, повноваження щодо здійснення правомочностей власника стосовно земель історико-культурного призначення, розташованих за межами населених пунктів, належать відповідним обласним державним адміністраціям.

Подібні висновки щодо повноважень обласних державних адміністрацій на розпорядження землями державної власності історико-культурного призначення викладено в постановах Верховного Суду від 07.02.2024 № 922/2304/23, від 13.12.2023 у справі № 420/13194/22, від 09.08.2023 у справі № 925/3/20, від 25.01.2023 у справі № 748/1536/20.

Відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 68/2022 "Про утворення районних військових адміністрацій" на базі існуючих районних державних адміністрацій утворено відповідні районні військові адміністрації.

За таких обставин, уповноваженим органом на захист інтересів держави у даному спорі є Вінницька обласна військова адміністрація як орган, що здійснює повноваження щодо розпорядження земельною ділянкою історико-культурного призначення з кадастровим номером :02:002:0208 площею 55,0956 га, на якій розташована пам`ятка археології.

Водночас державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, у зв`язку з чим відповідний запис формально наділяє відповідача певними речовими правами щодо земельної ділянки та одночасно позбавляє державу в особі Вінницької обласної військової адміністрації можливості реалізації відповідних правомочностей власника.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що спір про скасування рішення, запису про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно потрібно розглядати як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно (зокрема, висновки у постанові від 07.04.2020 у справі № 904/3657/18 (пункт 71)).

З огляду на положення статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", з метою забезпечення державі в особі Вінницької обласної військової адміністрації реальної та безперешкодної можливості реалізації усіх правомочностей власника спірної земельної ділянки, суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог прокурора щодо скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права комунальної власності за Шпиківською селищною радою на земельну ділянку з кадастровим номером :02:002:0208 площею 55,0956 га, а відтак про задоволення позову в цій частині.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Шпиківської селищної ради повернути земельну ділянку історико-культурного призначення з кадастровим номером :02:002:0208 площею 55,0956 га державі в особі Вінницької обласної військової адміністрації, суд враховує таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України).

Згідно правових позицій викладених у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.10.2022 у справі № 557/303/21, від 17.05.2023 у справі № 748/1335/20 зайняття земельної ділянки, на якій розташована пам`ятка археології, потрібно розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави; у такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку доцільно розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки.

З огляду на те, що право власності Шпиківської селищної ради на спірну земельну ділянку з кадастровим номером :02:002:0208 площею 55,0956 га не виникло внаслідок встановлених законом обмежень щодо оборотоздатності земель історико-культурного призначення, суд доходить висновку, що заявлена прокурором вимога про зобов`язання повернути зазначену земельну ділянку державі в особі Вінницької обласної військової (державної) адміністрації є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Суд також враховує, що прокурором дотримано порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", а обставини бездіяльності компетентного органу є предметом самостійної оцінки суду в кожному випадку звернення прокурора з позовом за конкретних фактичних обставин, про що зазначено у пункті 67 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.

Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Статтею 14 ГПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Отже, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є доказово обґрунтованими та нормативно підставними, а відтак суд вважає за можливе їх задовольнити з наведених вище мотивів.

При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат суд виходить з такого.

В силу приписів п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав - покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Беручи до уваги, що позовні вимоги задоволені у повному обсязі, витрати по сплаті судового збору у сумі 6 656,00 грн покладаються на відповідача та підлягають стягненню на користь Вінницької обласної прокуратури.

Враховуючи вищенаведене та керуючись статтями 2, 4, 5, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326 Господарського процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Усунути перешкоди власнику державі в особі Вінницької обласної військової (державної) адміністрації (вул. Соборна, буд. 70, м. Вінниця, 21050; ) у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою історико-культурного призначення з кадастровим номером :02:002:0208 шляхом скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності Шпиківської селищної ради (вул. Муніципальна, буд. 4, с-ще Шпиків, Тульчинський район, Вінницька область, 23614; ) на зазначену земельну ділянку площею 55,0956 га.

Усунути перешкоди власнику державі в особі Вінницької обласної військової (державної) адміністрації (вул. Соборна, буд. 70, м. Вінниця, 21050; ) у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою історико-культурного призначення з кадастровим номером :02:002:0208 шляхом зобов`язання Шпиківської селищної ради (вул. Муніципальна, буд. 4, с-ще Шпиків, Тульчинський район, Вінницька область, 23614; ) повернути зазначену земельну ділянку площею 55,0956 га державі в особі Вінницької обласної військової (державної) адміністрації (вул. Соборна, буд. 70, м. Вінниця, 21050; ).

Стягнути з Шпиківської селищної ради (вул. Муніципальна, буд. 4, с-ще Шпиків, Тульчинський район, Вінницька область, 23614; ) на користь Вінницької обласної прокуратури (вул. Монастирська, 33, м. Вінниця, 21050; , рахунок UA 0003988, МФО 820172) судовий збір за подання позовної заяви у сумі 6 656 грн 00 коп.

Примірник повного судового рішення надіслати Тульчинській окружній прокуратурі, Вінницькій обласній прокуратурі та сторонам - до електронних кабінетів в ЄСІТС.

Рішення суду набирає законної сили у строки передбачені ст. 241 ГПК України.

Рішення може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду, в порядку та строки визначені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повне рішення складено 24 квітня 2026 р.

Суддя Василь МАТВІЙЧУК

віддрук. прим.:

1 - до справи