РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.04.2026Справа № 910/1296/26

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого - судді Лиськова М.О.,

при секретарі судового засідання Самошиній І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АДМ Енерджі"

вул. Леонтовича, 7, м. Київ, 01054

до Акціонерного товариства Українська залізниця

вул. Єжи Ґедройця, 5, м. Київ, 03150

про розірвання договору

За участі представників учасників справи згідно протоколу судового засідання

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "АДМ Енерджі" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства Українська залізниця про розірвання договору, в якому просить суд розірвати договір поставки № ЦЗВ-19-00525-01 від 04 червня 2025 року, укладений між ТОВ АДМ ЕНЕРДЖІ та АТ Українська залізниця в особі філії ЦЗВ.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.02.2026 відкрито провадження у справі №910/1296/26, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (без проведення судового засідання), встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.

04.03.2026 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в котрому проти задоволення позовних вимог заперечує та вказує, що протягом строку дії Договору, так і станом на дату подання відповідачем відзиву на позовну заяву, позивач не повідомив відповідача про відновлення можливості виконати зобов`язання з поставки Товару за Рознарядкою, що свідчить про відсутність Товару у Постачальника. Також відповідач зазначає, що 03.02.2026 Господарським судом міста Києва відкрито провадження у справі № 910/913/26 за позовом АТ «Укрзалізниця» до ТОВ «АДМ ЕНЕРДЖІ» про стягнення неустойки за невиконання Договору, що є реальною причиною безпідставного ініціювання позивачем розірвання Договору в судовому порядку, як єдина можливість для Постачальника уникнути відповідальності за невиконання зобов`язань за Договором.

27.03.2026 представником позивача подано клопотання про розгляд справи без участі представника.

Протокольною ухвалою суду від 01.04.2026 судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 22.04.2026.

22.04.2026 в судове засідання з`явився представник відповідача, надав пояснення по суті спору, просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Приймаючи до уваги, що представник позивача був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, суд вважає, що неявка у судове засідання представника позивача не є перешкодою для прийняття рішення у даній справі.

Оскільки наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, у відповідності до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними у справі матеріалами.

Таким чином, приймаючи до уваги, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи у судовому засіданні 22.04.2026 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

04.06.2025 між АТ «Укрзалізниця» в особі філії «Центр забезпечення виробництва» АТ «Укрзалізниця» (далі АТ «Укрзалізниця» в особі філії «ЦЗВ», Покупець) та ТОВ «АДМ ЕНЕРДЖІ» (далі також Постачальник) укладено договір про закупівлю матеріально-технічних ресурсів № ЦЗВ-19-00525-01 (далі Договір) (міститься у матеріалах справи).

Розділом 1 Договору унормовано, що Постачальник взяв на себе зобов`язання поставити та передати у власність Покупцю товар: Ліхтар ручний світлодіодний освітлювальний DM PROF RW-300-WL (далі Товар), а Покупець прийняти та оплатити Товар, найменування, марка й кількість якого вказується в Специфікації № 1 (додаток 1), що є невід`ємною частиною Договору, на умовах, які викладені у цьому Договорі.

Згідно з п. 4.2. Договору поставка Товару проводиться партіями протягом строку дії Договору тільки на підставі наданої письмової рознарядки Покупця, яка вважається дозволом на поставку та є підтвердженням готовності Покупця до приймання Товару. Партією Товару вважається обсяг одиниць Товару, визначений Покупцем у рознарядці, якщо інше не вказано в самій рознарядці.

Строк поставки Товару протягом 120 (ста двадцяти) календарних днів з дати надання письмової рознарядки Покупцем.

Пунктом 4.5. розділу 4 Договору Сторони домовились, що рознарядки Покупця на Товар направляються Постачальнику в один з таких способів:

- на поштову адресу Постачальника, зазначену в цих Договорах (листом з оголошеною цінністю та описом вкладення і повідомленням про вручення);

- вручаються уповноваженому представнику Постачальника під розпис;

- шляхом відправлення на електронну адресу Постачальника (зазначену в цьому Договорі) сканкопій відповідної рознарядки в форматі PDF або в будь-якому іншому форматі, який забезпечує можливість ознайомлення зі змістом документів. Документ вважається отриманим Постачальником з дати його направлення Покупцем на електронну адресу Постачальника, підтвердженням чого є відповідна роздруківка з поштового програмного забезпечення Покупця.

Датою поставки Товару вважається дата підписання Сторонами Акта прийому-передачі Товару або видаткової накладної (п. 4.6. розділу 4 Договору).

Відповідно до п. 17.1. Договору строк дії цього Договору встановлюється з моменту його підписання Сторонами до 31.12.2025.

Згідно з п. 16.2. Договору закінчення строку дії цього Договору не звільняє Сторони від обов`язку виконання повному обсязі взятих на себе за цим Договором зобов`язань щодо поставки та оплати Товару, а також гарантійних зобов`язань на Товар, на умовах, визначених цим Договором.

На виконання пункту 4.2 Договору Відповідач направив Позивачу рознарядку № ЦЗВ-31/561 від 10.07.2025 року, якою запропонував здійснити поставку 10 989 одиниць товару Ліхтар ручний світлодіодний освітлювальний DM PROF RW-300-WL на загальну суму 8 228 563,20 грн з ПДВ із місцем поставки за адресою: Київська область, м. Фастів, вул. Шевченка, 48.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказує на те, що філією ЦЗВ АТ Укрзалізниця на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю АДМ Енерджі було направлено рознарядку, яку підписано: Олександром КОВАЛЬСЬКИМ Заступником директора виконавчого філії із забезпечення виробництва (повноваження підтверджені умовами Договору); Вікторією ЗАЛІСЬКОЮ Менеджером начальником сектору співпраці з торговельними мережами проте, посада Менеджер начальник сектору співпраці з торговельними мережами не передбачена умовами Договору про закупівлю матеріально-технічних ресурсів №ЦЗВ-19-00525-01 від 04.06.2025 як така, що має право підписувати рознарядки.

Позивач вказує, що пункт 4.3 Договору про закупівлю матеріально-технічних ресурсів №ЦЗВ-19-00525-01 від 04.06.2025 містить вичерпний перелік осіб, уповноважених підписувати рознарядки і посада Вікторії Заліської не входить до цього переліку.

Повноваження Заліської не підтверджено жодним документом, Філія ЦЗВ не надала наказу про призначення; довіреності; службового розпорядження про надання їй права підпису; підтвердження, що зазначена особа є працівником відповідного структурного підрозділу. За таких обставин неможливо встановити навіть факт її належності до штату підприємства, не кажучи про наявність права підпису документів, які створюють юридичні наслідки.

Як вказує позивач, через підписання особою, повноваження якої не підтверджені договором і не випливають із законодавства, рознарядка не відповідає вимогам п. 4.3 Договору про закупівлю матеріально-технічних ресурсів №ЦЗВ-19-00525-01 від 04.06.2025, не породжує жодних правових наслідків, не може вважатися моментом виникнення строку поставки.

Таким чином, спірна рознарядка є документом, підписаним неналежною особою, що відповідно до усталеної судової практики та норм цивільного законодавства позбавляє її юридичної сили та не може створювати для позивача обов`язок щодо виконання.

На переконання Позивача, рознарядка є такою, що суперечить умовам Договору про закупівлю матеріально-технічних ресурсів №ЦЗВ-19-00525-01 від 04.06.2025 та змінює його істотні умови в односторонньому порядку.

При цьому Відповідач не надав жодних доказів, які б підтверджували наявність у цієї особи відповідних повноважень діяти від імені Відповідача, зокрема наказу, довіреності або іншого розпорядчого документа.

На переконання Позивача, за таких обставин він був позбавлений можливості вважати надану рознарядку належною та такою, що відповідає погодженому сторонами порядку. Відсутність підтверджених повноважень у одного з підписантів означає, що рознарядка не відповідає вимогам пункту 4.3 Договору та не може створювати для Позивача юридичні наслідки.

Таким чином, за висновками Позивача, у зв`язку з неналежним оформленням рознарядки у Позивача не виник обов`язок щодо поставки товару, а відтак не могло виникнути і порушення строків поставки з його боку.

Прете, 28.11.2025 року Відповідач направив Позивачу претензію про нібито порушення строків поставки та вимогу про сплату неустойки. У відповідь на зазначену претензію Позивач повідомив Відповідача про відсутність належної рознарядки та, відповідно, відсутність підстав для виникнення у нього будь-яких зобов`язань щодо поставки товару.

Позивач вказує, що станом на момент закінчення строку дії Договору про закупівлю матеріально-технічних ресурсів №ЦЗВ-19-00525-01 від 04.06.2025 - 31 грудня 2025 року Відповідач фактично не виконав свого основного договірного обов`язку, а саме: не забезпечив належну конкретизацію умов поставки шляхом надання дійсної та правомірно оформленої рознарядки.

За відсутності такої рознарядки у Позивача об`єктивно не виникало обов`язку здійснювати поставку товару, а отже, не могло виникнути і порушення строків поставки з його боку. Таким чином, договірні правовідносини між сторонами опинилися у стані правової невизначеності, коли формально договір існував у межах визначеного строку, проте фактично не міг бути реалізований через бездіяльність Відповідача та недотримання ним власних договірних обов`язків.

Як зазначає Позивач, така поведінка Відповідача суперечить принципам належного виконання зобов`язань, закріпленим у статтях 525, 526 Цивільного кодексу України, та позбавляє Позивача того результату, на який він обґрунтовано розраховував при укладенні договору. З урахуванням закінчення строку дії договору, відсутності належної рознарядки протягом усього періоду його чинності, а також істотного порушення Відповідачем умов договору, що унеможливило його виконання, подальше збереження договору є безпідставним та таким, що порушує баланс інтересів сторін.

За таких обставин, на думку Позивача, розірвання договору в судовому порядку є єдиним ефективним способом захисту порушених прав та законних інтересів позивача.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач вказав на те, що надіслана ним рознарядка повністю відповідала умовам Договору про закупівлю матеріально-технічних ресурсів №ЦЗВ-19-00525-01 від 04.06.2025, а позов є необґрунтованим.

Позивач у позовній заяві посилається на норми ст. 651 та ст. 652 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Згідно із статтею 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною першою статті 611 Цивільного кодексу України визначено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Отже, істотним є таке порушення, що тягне за собою для іншої сторони неможливість досягнення мети договору, тобто, вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, слід встановити: наявність істотного порушення договору та шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може полягати у реальних збитках і (або) упущеної вигоди; її розмір, а також чи є істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що вона змогла отримати.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - значної міри позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу повноважень суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 Цивільного кодексу України.

Крім того, частиною першою статті 652 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Частиною другою цієї статті встановлено, що якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Отже, закон пов`язує можливість розірвання договору в судовому порядку безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю чотирьох умов, визначених ч. 2 ст. 652 Цивільного кодексу України, при істотній зміні обставин.

Суд зазначає, що позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами наявності обставин, які є підставами для розірвання Договору про закупівлю матеріально-технічних ресурсів №ЦЗВ-19-00525-01 від 04.06.2025 в порядку ст. 651 та ст. 652 Цивільного кодексу України.

Більш того, суд зазначає, що відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

У ч. 1 ст. 653 Цивільного кодексу України зазначено, що у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо.

Відповідно до ч. 2 ст. 653 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили (ч. 3 ст. 653 Цивільного кодексу України).

З наведеного випливає, що припинення дії договору у будь-якому випадку унеможливлює розірвання такого договору в судовому порядку, оскільки в силу положень чинного законодавства розірвати можливо лише діючий договір.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.10.2019 у справі №905/1705/18.

У п. 17.1 Договору про закупівлю матеріально-технічних ресурсів №ЦЗВ-19-00525-01 від 04.06.2025 вказано, що строк дії цього договору встановлюється з дати його підписання сторонами до 31 12.2025.

За висновками суду, станом на день розгляду даної справи Договір є таким, що припинив свою дію у зв`язку закінченням строку, на який його було укладено.

Отже, строк дії Договору про закупівлю матеріально-технічних ресурсів №ЦЗВ-19-00525-01 від 04.06.2025 закінчився 31.12.2025, а зважаючи на те, що припинення дії договору у будь-якому випадку унеможливлює розірвання такого договору в судовому порядку, оскільки в силу положень чинного законодавства розірвати можливо лише діючий договір, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову про розірвання Договору про закупівлю матеріально-технічних ресурсів №ЦЗВ-19-00525-01 від 04.06.2025.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.11.2019 у справі № 910/16750/18.

З огляду на викладене, вимога позивача про розірвання Договору задоволенню не підлягає.

При цьому, суд вважає за необхідне вказати про наступне.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України. Аналогічні положення містить ст. 20 Господарського кодексу України.

Виходячи з системного аналізу ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Тобто, відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення факту порушення або оспорювання прав і охоронюваних законом інтересів покладено саме на позивача.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття охоронюваний законом інтерес, що вживається в ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям права, яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям права як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Одночасно з цим, статтею Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В свою чергу, під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Отже, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Аналогічну позицію викладено у листі Верховного Суду України від 01.04.2014 р. Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Як вбачається з наданих сторонами пояснень, у зв`язку з тим, що Товариство з обмеженою відповідальністю АДМ Енерджі не поставило товар за Договором про закупівлю матеріально-технічних ресурсів №ЦЗВ-19-00525-01 від 04.06.2025, Акціонерне товариство Українська залізниця надіслало претензію про сплату штрафних санкцій у розмірі 1 234 284,48 грн.

З огляду на те, що договір є розірваним в судовому порядку з моменту набрання рішенням суду законної сили, та розірвання договору не припиняє зобов`язання, яке виникло під час строку дії правочину, обраний позивачем у даній справі спосіб захисту не є ефективним та не спроможний захистити права та інтереси Товариства з обмеженою відповідальністю АДМ Енерджі (у випадку доведеності їх порушення).

Натомість позивач має право обґрунтовувати та доводити свої заперечення в межах справи про стягнення з нього штрафних санкцій за непоставку товару за Договором про закупівлю матеріально-технічних ресурсів №ЦЗВ-19-00525-01 від 04.06.2025.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу, не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд зазначає, що обов`язком сторін у господарському процесі є доведення суду тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Так, за змістом положень статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 26.02.2019 у справі №914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 04/6455/17, від 05.11.2019 у справі №915/641/18.

При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності.

Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 зі справи № 902/761/18, від 20.08.2020 зі справи № 914/1680/18).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.

Відповідно до ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Надаючи оцінку доводам всіх учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 ГПК України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Щодо інших аргументів сторін суд зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, рішення від 10.02.2010). Крім того, аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі №127/3429/16-ц.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Позивач не довів належними та допустимими доказами свою правову позицію.

З огляду на встановлені судом обставини, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими та не доведеними належними доказами у справі, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Згідно з пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору належить покласти на позивача у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України.

Дата складання та підписання повного тексту рішення 24.04.2026

Суддя М.О. Лиськов