ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2026 року

м. Київ

cправа № 916/2056/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Власова Ю. Л. - головуючого, Булгакової І. В., Малашенкової Т. М.,

за участю секретаря судового засідання Бутенка А. О.,

представників учасників справи:

прокурора - Пальонна О. О.,

позивача - Явченко Д. В.,

відповідача - Чукітова В. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги першого заступника керівника Одеської обласної прокуратури

на рішення Господарського суду Одеської області від 09 жовтня 2025 року (суддя Гут С. Ф.),

постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 17 лютого 2026 року (колегія суддів у складі: головуючий Поліщук Л. В., судді: Богатир К. В., Таран С. В.) та

додаткову постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 02 березня 2026 року (колегія суддів у складі: головуючий Поліщук Л. В., судді: Богатир К. В., Таран С. В.)

у справі № 916/2056/25

за позовом заступника керівника Малиновської окружної прокуратури міста Одеси Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ханбер"

про стягнення 3 339 962,21 грн заборгованості.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. Заступник керівника Малиновської окружної прокуратури міста Одеси Одеської області (далі - прокурор) 26 травня 2025 року звернувся до Господарського суду Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради (далі - Рада, позивач) з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ханбер" (далі - Товариство, відповідач) про стягнення 3 339 962,21 грн, з яких: 1 972 791,23 грн безпідставно збережених коштів пайової участі; 1 134 650,88 грн інфляційних втрат; 232 519,10 грн 3 % річних.

2. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем свого обов`язку зі сплати на користь Ради коштів пайової участі замовника будівництва у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Одеси.

3. Необхідність звернення прокурора з позовом у цій справі обґрунтована статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", статтею 53 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) та тим, що несплата коштів пайової участі завдає шкоду місцевому бюджету та унеможливлює виконання функцій з розвитку інфраструктури територіальної громади міста Одеси, а також нездійсненням Радою повноважень по зверненню до суду.

4. Одночасно з позовом прокурор подав заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на кошти що належать відповідачу, як в національній валюті (гривня), так і в іноземній валюті, що містяться на відкритих рахунках у банківських або інших фінансово-кредитних установах, у т. ч. інших держав, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення ухвали про забезпечення позову та належатимуть відповідачу в межах суми позову на загальну суму 3 339 962,21 грн, та накладення арешту на нерухоме майно, яке належить відповідачу, у межах ціни позову 3 339 962,21 грн, лише в межах різниці між сумою ціни позову та арештованих грошових коштів у разі їх недостатності.

5. Ухвалою Господарського суду Одеської області від 29 травня 2025 року, заява прокурора про забезпечення позову по справі № 916/1869/25 задоволена та вжиті відповідні заходи забезпечення позову.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, постанови та додаткової постанови апеляційної інстанції

6. Господарський суд Київської області 09 жовтня 2025 року рішенням у справі № 916/2056/25 позов задовольнив частково. Стягнув з Товариства на користь Ради 1256115,54 грн безпідставно збережених коштів пайової участі; 762 222,69 грн інфляційних втрат та 147 946,32 грн 3% річних. В іншій частині позову відмовив.

7. Рішення місцевого суду мотивовано тим, що будівництво об`єкта (яким є багатоквартирний житловий комплекс з підземними паркінгами, вбудовано-прибудованими приміщеннями громадського призначення та станцією технічного обслуговування (далі - СТО) з магазином супутніх товарів та адміністративно-побутовими приміщеннями за адресою: м. Одеса, Малиновський р-н, вул. Фонтанська дорога, 6 (І черга будівництва) розпочате у грудні 2018 року. При цьому абзацом другим пункту 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" від 20 вересня 2019 року № 132-ХІ (далі - Закон № 132-IX) визначений обов`язок (за винятком передбачених підпунктом 2 цього абзацу випадків побудови об`єктів соціальної інфраструктури, до яких випадок об`єкта будівництва замовника не відноситься, оскільки СТО не є об`єктом соціальної інфраструктури, адже є об`єктом дорожнього сервісу) щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету пайової участі (коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту) до прийняття такого об`єкта в експлуатацію. З посиланням на висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 суд вказав, що замовник будівництва (відповідач) зобов`язаний перерахувати органу місцевого самоврядування (позивачу) безпідставно збережені грошові кошти пайової участі на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

8. Обґрунтовуючи власне рішення у цій справі про часткове задоволення позову, місцевий суд дійшов висновку про необхідність врахування для визначення розміру пайового внеску загальної площі квартир, а не загальної площі багатоквартирного будинку, як визначено прокурором при розрахунку безпідставно збережених коштів пайової участі. Відповідно місцевий суд здійснив і арифметичний перерахунок сум інфляційних втрат та 3 % річних відносно основної заборгованості та зменшив такі нарахування.

9. За результатом апеляційного розгляду Південно-західний апеляційний господарський суд ухвалив постанову від 17 лютого 2026 року, якою рішення місцевого суду у задоволеній частині скасував та ухвалив у зазначеній частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, в іншій частині рішення місцевого суду залишив без змін.

10. Постанова апеляційної інстанції мотивована тим, що замовником здійснюється спорудження на земельній ділянці в складі об`єкта будівництва (житлового комплексу) об`єктів соціальної сфери (інфраструктури), тому в цьому випадку замовник не повинен залучатися до пайової участі у розвитку інфраструктури міста, сплачуючи пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту та, відповідно, у відповідача відсутній обов`язок з повернення грошових коштів у заявленій у позові сумі в порядку статті 1212 ЦК України, а тому у задоволенні позову прокурора слід відмовити.

11. Товариство 18 лютого 2026 року звернулося до суду апеляційної інстанції із заявою про ухвалення додаткового рішення про стягнення 39 600 грн витрат на правову допомогу, які відповідач поніс у зв`язку з апеляційним переглядом цієї справи, разом із доказами таких витрат.

12. Додатковою постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 02 березня 2026 року заяву Товариства задоволено повністю.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

13. Прокурор звернувся до Верховного Суду з касаційними скаргами, в яких просить:

1) рішення місцевого суду (в частині відмови у задоволенні позовних вимог) та постанову апеляційного господарського суду у цій справі - скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю (касаційна скарга-1);

2) додаткову постанову апеляційного господарського суду скасувати, у задоволенні заяви Товариства про стягнення витрат на правову допомогу, які відповідач поніс у зв`язку з апеляційним переглядом цієї справи, - відмовити повністю (касаційна скарга-2).

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційні скарги

14. У поданій касаційній скарзі-1 прокурор, з посиланням на пункту 1 абзацу 1 частини другої статті 287 ГПК України, зазначає, що:

1) оскаржувана постанова апеляційної інстанції є незаконною з підстав неправильного застосування норм матеріального права (Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX, статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" від 17 лютого 2011 року № 3038-VI (далі - Закон № 3038-VI), статті 1 Закону України "Про автомобільні дороги" та пункту 1.10. Методики визначення пайової участі замовників у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Одеси у новій редакції, затвердженої рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 27 листопада 2014 року № 339 (далі - Методика № 339) та ухвалена без врахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду: - від 25 липня 2018 року у справі № 910/19020/17, від 09 липня 2020 року у справі № 910/9641/19 (в контексті обов`язку замовника одночасного будівництва з об`єктом основного призначення об`єкта соціальної інфраструктури, щоб мати право бути звільненим від сплати пайового внеску); - від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19, від 20 липня 2022 року у справі № 910/9548/21, 13 грудня 2022 року у справі № 910/21307/21, від 07 вересня 2023 року у справі № 916/2709/22, від 23 травня 2024 року у справі № 915/149/23, від 03 грудня 2024 року у справі № 910/6226/23 (стосовно часу, з якого припиняються відносини щодо забудови земельної ділянки замовником будівництва, тобто кінцевого строку виконання зобов`язання щодо участі замовника у створенні інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту);

2) оскаржуване рішення місцевого суду в частині висновків про часткову відмову у позові через неправильний, на думку суду, розрахунок прокурором розмір пайового внеску та відповідно інфляційні втрати та 3 % річних - є незаконним з підстав неправильного застосування пункту 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX та пункту 1.2 Порядку визначення та застосування показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затвердженого наказом Державного комітету України з будівництва та архітектури від 27 вересня 2005 року № 174 й ухвалене без врахування висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 17 лютого 2026 року у справі № 916/848/25.

15. Доводи скаржника щодо незгоди з постановою апеляційної інстанції узагальнено зводяться до помилкової кваліфікації частини об`єкта будівництва замовника, а саме: СТО з магазином супутніх товарів і адміністративно-побутовими приміщеннями, як об`єкта соціальної інфраструктури, що дало б відповідачу можливість уникнути обов`язку оплати коштів пайової участі, оскільки такий об`єкт відноситься до об`єктів дорожнього сервісу. Водночас за вимогами діючого законодавства саме об`єкти дорожнього сервісу не є винятком, передбаченим підпунктом 2 абзацу другого пункту 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX, який визначає види об`єктів соціальної інфраструктури. На момент введення в експлуатацію спірного об`єкта будівництва (першої черги) замовником будівництва не введено в експлуатацію жодного об`єкта соціальної інфраструктури ні у складі вказаної черги будівництва, ні на земельній ділянці, на якій його розміщено. Разом із тим, з моменту введення вказаного об`єкта в експлуатацію (12 квітня 2021 року) забудовник порушує законодавчо встановленні зобов`язання щодо оплати пайового внеску, що є підставою для стягнення такого у судовому порядку, з урахуванням фінансової відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

16. В обґрунтування вимог касаційної скарги-2 прокурор, з посиланням на пункт 1 абзацу 1 частини другої статті 287 ГПК України, зазначає, що:

- оскаржувана додаткова постанова апеляційної інстанції є незаконною з підстав неправильного застосування норм матеріального права (частини шостої статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів") та порушення норм процесуального права (статтей 2, 86, 126, 129, 236 ГПК України) та ухвалена без врахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду Великої Палати Верховного Суду: від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц; від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19, а також у постановах Верховного Суду: від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18; від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19; від 20 липня 2021 року у справі № 922/2604/20; від 17 травня 2023 року у справі № 903/127/22; від 25 травня 2023 року у справі № 906/959/21; від 28 січня 2025 року у справі № 910/173/23, - в контексті неналежного дослідження обставин справи, згідно з якими: розмір витрат на професійну правничу допомогу є суттєво завищеним відповідачем і не відповідає критеріям реальності, розумності та співмірності зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт; доказів понесення таких витрат саме у цій справі, якві підтверджують витрати адвоката, пов`язані зі змістом правової допомоги, що надається Товариству до заяви не долучені;

Доводи інших учасників справи

17. Товариство у відзиві на касаційну скаргу-1 просить її залишити без задоволення, а оскаржувані рішення місцевого суду у відмовленій частині та постанову апеляційного господарського суду - залишити без змін.

18. Стосовно касаційної скарги-2, то відповідач просить залишити таку без задоволення, а додаткову постанову апеляційного господарського суду - залишити без змін.

.

19. Крім того, у відзивах на касаційні скарги Товариство звернулося із заявою про відшкодування судових витрат за касаційний розгляд, зазначивши попередній (орієнтовний) розрахунок таких витрат у розмірі, який складає 79 200 грн.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій

20. Відповідно до відомостей із Реєстру документів Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва Товариство, як замовник, отримало 13 грудня 2018 року від Державної архітектурно-будівельної інспекції України (далі - ДАБІ) дозвільний документ № ОД74 на будівництво багатоквартирного житлового комплексу з підземними паркінгами, вбудовано-прибудованими приміщеннями громадського призначення та станцією технічного обслуговування з магазином супутніх товарів та адміністративно-побутовими приміщеннями за адресою: м. Одеса, Малиновський район, вул. Фонтанська дорога, 6 (I черга будівництва); коригування.

21. Відповідно до акта готовності об`єкта до експлуатації від 25 лютого 2021 року та сертифіката від 12 квітня 2021 року № ІУ66, виданими ДАБІ засвідчено, що у лютому 2021 року закінченого будівництвом об`єкта (черги, окремого пускового комплексу) та відповідність такого проектній документації й підтверджується його готовність до експлуатації: найменування об`єкта згідно з проектом "Будівництво багатоквартирного житлового комплексу з підземними паркінгами, вбудовано-прибудованими приміщеннями громадського призначення та станцією технічного обслуговування з магазином супутніх товарів та адміністративно-побутовими приміщеннями" за адресою: м. Одеса, Малиновський р-н, вул. Фонтанська дорога, 6 (І черга будівництва). Характер будівництва нове будівництво; основні показники об`єкта: загальна кількість квартир 84; кількість однокімнатних квартир 48; загальна площа однокімнатних квартир 2 221,2 м2; кількість двокімнатних квартир 24; загальна площа двокімнатних квартир 1524,9 м2; житлова площа двокімнатних квартир 636 м2; кількість трикімнатних квартир 8; житлова площа трикімнатних квартир 242,5 м2; кількість чотирикімнатних і більше квартир 4; кількість поверхів 10; загальна площа квартир 4 954,7 м2; житлова площа однокімнатних квартир 714,3 м2; загальна площа трикімнатних квартир 688,8 м2; загальна площа чотирикімнатних і більше квартир 519,8 м2; житлова площа чотирикімнатних і більше квартир 215,8 м2; загальний будівельний об`єм 58 248 м2 у тому числі підземні частини, площа вбудованих, вбудовано-прибудованих та прибудованих приміщень 1 761,1 м2; загальна площа 7 781,6 м2 будинку; площа 1 808,6 м2 житлова. Інформація про документ, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою - договір оренди землі від 12 грудня 2018 року, зареєстровано в реєстрі за № 1545; витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 12 грудня 2018 року, індексний номер витягу: 130668384, номер запису про інше речове право: 27013699, реєстраційний помер об`єкта нерухомого майна: 101. Кадастровий номер земельної ділянки: :51:010:0026.

22. З вказаного сертифікату також вбачається, що пайова участь Товариством, як замовником, не сплачується відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" від 20 вересня 2019 року № 132-IХ.

23. 08 квітня 2025 року Управління капітального будівництва Ради (далі - Управління капбуду) надало відповідь на звернення Товариства від 24 лютого 2025 року, повідомивши, що згідно з інформацією викладеною в сертифікаті про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів від 12 квітня 2021 року № ІУ66, Товариство розпочало будівництво вищевказаного об`єкта 14 грудня 2018 року. На момент початку будівництва діяла статті 40 Закону № 3038-VІ (виключена з 01 січня 2020 року на підставі Закону № 132-ІХ), відповідно до якої, замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, що полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури. Частиною дев`ятою статті 40 Закону № 3038-VI передбачено, що договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію. Водночас, частиною 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 132-ІХ встановлено, що договори про сплату пайової участі, укладені до 01 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання. Відсутність укладеного договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту не усуває зобов`язання забудовника сплатити визначені суми, таке зобов`язання повинно бути виконане до прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію і спір у правовідносинах щодо сплати таких сум може виникнути лише щодо їх розміру. У той же час, із посиланням на приписи Методики визначення пайової участі замовників у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Одеси, зазначено, що закладами соціальної інфраструктури є дошкільні та загальноосвітні навчальні заклади, поліклініки, лікарні.

24. У листі-відповіді прокурору від Управління капбуду від 25 вересня 2025 року повідомлено, що у зв`язку з несплатою Товариством пайової участі, з метою недопущення недоотримання місцевим бюджетом грошових коштів для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Одеси, Управлінням капбуду на адресу Юридичного департаменту Ради надані матеріали перевірки для проведення претензійної роботи.

25. Нездійснення Радою повноважень з метою захисту інтересів громади міста Одеси, шляхом подання позову з вимогою перерахування органу місцевого самоврядування (позивачу) безпідставно збережених коштів пайової участі на підставі статті 1212 ЦК України та з урахуванням вимог статті 23 Закону України "Про прокуратуру" та статті 53 ГПК України, стало підставою для звернення прокурора із цим позовом.

26. Предметом спору у цій справі є стягнення з відповідача до місцевого бюджету 3 339 962,21 грн заборгованості, з якої: безпідставно збережених коштів пайової участі; 1 134 650,88 грн інфляційних втрат; 232 519,10 грн 3 % річних.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції

27. Верховний Суд ухвалою від 16 березня 2026 року відкрив касаційне провадження у справі № 916/2056/25 за касаційною скаргою прокурора на рішення Господарського суду Одеської області від 09 жовтня 2025 року та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 17 лютого 2026 року на підставі абзацу пункту 1 абзацу 1 частини другої статті 287 ГПК України.

28. Ухвалою від 12 січня 2026 року Верховний Суду відкрив касаційне провадження у справі за касаційною скаргою-2 прокурора на підставі пункту 1 абзацу 1 частини другої статті 287 ГПК України та постановив розглядати спільно касаційну скаргу-1 Товариства з касаційною скаргою-2.

29. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

30. Згідно з частиною другою статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Джерела права. Оцінка доводів касаційної скарги та висновків судів першої та апеляційної інстанцій

31. Предметом касаційного перегляду оскарження за касаційною скаргою-1 прокурора є рішення Господарського суду Одеської області від 09 жовтня 2025 року та постанова Південно-західного апеляційного господарського суду від 17 лютого 2026 року у цій справі щодо наявності / відсутності підстав для стягнення грошових коштів пайової участі за відсутності укладеного між замовником будівництва та Радою договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, а також стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за порушення грошового зобов`язання.

32. Касаційне провадження за касаційною скаргою-1 у цій справі відкрито на підставі пункту 1 абзацу 1 частини другої статті 287 ГПК України, згідно з яким підставою касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

33. Отже, за змістом пункту 1 абзацу 1 частини другої статті 287 ГПК України оскарження судових рішень з підстав, зазначених у вказаному пункті, можливе за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, в якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

34. Водночас правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які створюють підстави для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків в кожній конкретній справі.

35. Здійснюючи касаційне провадження з урахуванням підстави касаційного оскарження рішення місцевого суду та постанови апеляційної інстанції за касаційною скаргою-1, Суд зазначає таке.

36. Правові та організаційні основи містобудівної діяльності регламентовані Законом № 3038-VI, що спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

37. Статтею 1 Закону № 3038-VI визначено, що замовником будівництва визначається фізична або юридична особа, яка має намір забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву. При цьому згідно із частиною першою статті 2 Закону № 3038-VI плануванням і забудовою територій є діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема, розроблення містобудівної та проектної документації, будівництво об`єктів; реконструкцію існуючої забудови та територій; створення та розвиток інженерно-транспортної інфраструктури.

38. До 01 січня 2020 року відносини щодо участі замовника будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту врегульовувалися приписами статті 40 Закону № 3038-VI, за умовами частини другої якої замовник будівництва, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. При цьому пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури. Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами. Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію (частини третя, п`ята, дев`ята статті 40 Закону № 3038-VI, в редакції, діючої на момент виникнення спірних правовідносин).

39. Тобто зміст статті 40 Закону № 3038-VI свідчить, що у наведених у цьому Законі випадках перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту є обов`язком, а не правом забудовника, який виникає на підставі положень закону, а положення договору лише визначають суму, що належить до перерахування. Тому укладення у таких випадках договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, який опосередковує відповідний платіж, було обов`язковим на підставі закону.

40. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 22 серпня 2018 року у справі № 339/388/16-ц; від 08 жовтня 2019 року у справі № 911/594/18, від 22 вересня 2021 року у справі № 904/2258/20.

41. Суди під час розгляду цієї справи встановили, що договір про сплату коштів пайової участі між Радою та Товариством не укладався.

42. Однак, відсутність укладеного договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту не усуває зобов`язання забудовника сплатити визначені суми, при цьому таке зобов`язання повинно бути виконане до прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію і спір у правовідносинах щодо сплати таких сум може виникнути лише щодо їх розміру.

43. Така правова позиція Верховного Суду викладена у постанові від 23 травня 2024 року у № 915/149/23 (на неврахування якої звертає увагу прокурор), в межах якої також розглядався позов прокурора в інтересах держави в особі міської ради про стягнення грошових коштів пайової участі за відсутності укладеного між сторонами договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту.

44. При цьому з 01 січня 2020 року набули чинності норми Закону № 132-ХІ, якими стаття 40 Закону № 3038-VI виключена. При цьому у пункті 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-ХІ передбачено, що договори про сплату пайової участі, укладені до 01 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання.

45. Стаття 40 Закону № 3038-VI визначала зобов`язання замовника будівництва, який має намір забудови земельної ділянки, шляхом перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, де здійснюється будівництво, у строк до прийняття об`єкта в експлуатацію. Прийняття об`єкта в експлуатацію є строком, з якого вважається, що забудовник порушує зазначені зобов`язання. Між тим одночасно з прийняттям об`єкта в експлуатацію згідно із частиною другою статті 331 ЦК України забудовник стає власником забудованого об`єкта, а відтак і правовідносини забудови земельної ділянки припиняються. Отже, з моменту завершення будівництва та прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію правовідносини забудови припиняються, тому не можна вважати, що на них поширюються положення статті 40 Закону № 3038-VI після втрати нею чинності.

46. Крім того, пунктом 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-ХІ визначено, що ця норма права застосовується лише до договорів, які підписані до 01 січня 2020 року. Саме у цьому випадку правовідносини з оплати участі в інфраструктурі населеного пункту є триваючими та до них можуть застосовуватись положення норми права, що втратила чинність. Якщо ж договори під час дії цієї норми укладено не було, то немає підстав вважати, що такі правовідносини виникли та тривають (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19, на неврахування якої також звертає увагу прокурор).

47. У вищенаведеній постанові Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи питання відступу від правових позицій касаційних судів та визначаючи належний спосіб захисту порушеного права, наголосила на тому, що:

"- з 01.01.2020 скасовано дію статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", яка передбачала обов`язкове укладення договору, тому визнання судом договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладеним та встановлення цивільних прав та обов`язків сторін договору на майбутнє на підставі нормативно-правового акта, який було скасовано, суперечитиме принципу правової визначеності та не дозволить суду захистити право сторони належним способом. Відтак якщо на час здачі новозбудованого об`єкта до експлуатації або ухвалення судового рішення було скасовано норму статті закону, яка зобов`язувала укласти договір про участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, то суд не має підстав для задоволення позову обраним позивачем способом, а саме: зобов`язати укласти договір або визнати договір укладеним;

- у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30.07.2020 у справі № 909/1143/19, від 30.09.2020 у справі № 904/4442/19, від 04.02.2021 у справі № 904/2468/19 та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27.05.2021 у справі № 201/14195/18 суди розглянули спори про визнання укладеним договору про пайову участь замовника будівництва у створенні та розвитку інфраструктури населеного пункту при чинності на час виникнення спірних правовідносин та на момент звернення позивача до суду норми статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", яка зобов`язувала замовника будівництва укласти вказаний договір, однак за відсутності вказаної норми на час розгляду справи. Водночас у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.01.2021 у справі № 922/267/20 та від 23.03.2021 у справі № 904/454/18 суди розглянули вказані вище спори при втраті чинності норми статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" ще на час звернення позивача до суду, однак вона також була чинною на час виникнення спірних правовідносин;

- відмовляючи у задоволенні позовних вимог, касаційні суди дійшли висновку про те, що необхідною умовою для укладення договору за рішенням суду є наявність на час виникнення правовідносин відповідних положень закону про обов`язковість укладення договору. Однак, оскільки станом на час розгляду справи відсутнє положення закону, яке б зобов`язувало відповідача укласти з позивачем договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, суд не наділений повноваженнями визнати укладеним такий договір, обов`язковість якого для відповідача законом не передбачена;

- зазначені висновки касаційного суду узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у цій справі, а тому підстав для відступу від правових висновків Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду немає;

- у зв`язку з відмовою забудовника від укладання договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту права органу місцевого самоврядування на отримання коштів на розвиток інфраструктури населеного пункту є порушеними і в органу місцевого самоврядування виникає право вимагати стягнення коштів, обов`язок сплати яких був встановлений законом. У такому разі суд має виходити з того, що замовник будівництва без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту, а отже, зобов`язаний повернути ці кошти на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України;

- у разі порушення зобов`язання з боку замовника будівництва щодо участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту у правовідносинах, які виникли до внесення змін у законодавство щодо скасування обов`язку замовника будівництва укласти відповідний договір, орган місцевого самоврядування вправі звертатись з позовом до замовника будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів. Саме такий спосіб захисту буде ефективним та призведе до поновлення порушеного права органу місцевого самоврядування".

48. Разом із тим, законодавцем під час внесення змін до Закону № 3038-VI (шляхом виключення статті 40 вказаного Закону на підставі Закону № 132-ХІ) чітко встановлено, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (абзац другий пункт 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-ХІ) у таких розмірах та порядку: 1) розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом): - для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта; - для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування; 3) замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта. Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва; 4) пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію; 5) кошти, отримані як пайова участь, можуть використовуватися виключно для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури відповідного населеного пункту; 6) інформація щодо сплати пайової участі зазначається у декларації про готовність об`єкта до експлуатації або в акті готовності об`єкта до експлуатації.

49. Передбачений Прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 132-ХІ порядок пайової участі замовника будівництва впроваджено законодавцем для: (1) об`єктів будівництва, зведення яких розпочато у попередні роки, однак які станом на 01 січня 2020 року не були введені в експлуатацію, а договори про сплату пайової участі між замовниками та органами місцевого самоврядування до 01 січня 2020 року не були укладені; (2) об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році. Тобто, у вказаних двох випадках, враховуючи вимоги підпунктів 3, 4 абзацу другого пункту 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-ХІ, замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, а також сплатити пайову участь грошовими коштами до прийняття цього об`єкта в експлуатацію.

50. Системний аналіз зазначених норм та обставин дає підстави для висновку, що обов`язок замовника будівництва щодо звернення у 2020 році до відповідного органу місцевого самоврядування з заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва виникає: - для об`єктів, будівництво яких розпочато у попередні роки, якщо станом на 01 січня 2020 року вони не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені, протягом 10 робочих днів після 01 січня 2020 року; - для об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році, протягом 10 робочих днів після початку такого будівництва.

51. Наведене свідчить про те, що норми абзацу першого та другого пункту 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-ХІ не перебувають у взаємозв`язку та не є взаємодоповнюючими (відповідна правова позиція Верховного Суду викладена у постановах: від 20 липня 2022 року у справі № 910/9548/21; від 13 грудня 2022 року у справі № 910/21307/21 (на неврахування яких зазначає скаржник); від 20 лютого 2024 року у справі № 910/20216/21; від 23 травня 2024 року у справі № 915/149/23 (на неврахування якої також зазначає скаржник).

52. Як встановили суди, будівництво відповідачем об`єкта розпочате 13 грудня 2018 року, а тому у Товариства виник обов`язок протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до Ради із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва та після отримання розрахунку пайової участі щодо об`єкта будівництва сплатити її до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію. Натомість матеріали справи не містять, а відповідач до місцевого господарського суду не подав жодного доказу на підтвердження звернення його до Ради з відповідною заявою протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта.

53. У випадку, якщо замовником об`єкта будівництва не буде дотримано передбаченого "Прикінцевими та перехідними положеннями" Закону № 132-ХІ обов`язку щодо перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (пайової участі) саме до дати прийняття такого об`єкта в експлуатацію, то, враховуючи викладені у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 висновки Великої Палати Верховного Суду, належним та ефективним способом захисту є звернення в подальшому органів місцевого самоврядування з позовом до замовників будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі на підставі статті 1212 ЦК України. Вказана позиція підтримана Верховним Судом, зокрема, у постановах: від 20 липня 2022 року у справі № 910/9548/21; від 13 грудня 2022 року у справі № 910/21307/21; від 07.09.2023 у справі № 916/2709/22.

54. Відмовляючи у позові прокурора про стягнення суми пайової участі з відповідача на відповідних нарахувань інфляційних втрат та 3 % річних, суд апеляційної інстанції вказав на те, замовник здійснює спорудження на земельній ділянці в складі об`єкта будівництва (житлового комплексу) об`єктів соціальної сфери (інфраструктури), а саме: СТО з магазином супутніх товарів та адміністративно-побутовими приміщеннями, що з урахуванням пункту 6 частини четвертої статті 40 Закону № 3038-VI та абзацу другого пункту 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-ХІ, свідчить про відсутність у замовника будівництва обов`язку залучатися до пайової участі у розвитку інфраструктури міста Одеси та сплачувати відповідний внесок.

55. У зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції зробив висновок, що дозволом на будівництво передбачено будівництво багатоквартирного житлового будинку разом з об`єктом соціальної інфраструктури, що підтверджується також актом готовності та сертифікатом вказаного об`єкта будівництва та сертифіката 866, виданих ДАБІ, чим, на думку апеляційної інстанції спростовуються доводи прокурора про те, що з початку будівництва не передбачалося спорудження відповідачем об`єктів соціальної інфраструктури.

56. Колегія суддів Касаційного господарського суду вважає такі висновки помилковими, оскільки, відповідач, у розумінні Закону № 3038-VI, є замовником будівництва, при цьому у дозволі на будівництво йшлося про затвердження умов для будівництва багатоквартирного житлового будинку із СТО та магазином супутніх товарів й адміністративно-побутовими приміщеннями для таких. А в акті та сертифікаті про готовність об`єкта до експлуатації вказано про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, а саме: багатоквартирного житлового комплексу з підземними паркінгами, вбудовано-прибудованими приміщеннями громадського призначення та станцією технічного обслуговування (далі - СТО) з магазином супутніх товарів та адміністративно-побутовими приміщеннями за адресою: м. Одеса, Малиновський р-н, вул. Фонтанська дорога, 6 (І черга будівництва).

57. Касаційний суд зауважує, у вказаних документах не йшлося про будівництво та прийняття в експлуатацію об`єктів соціальної інфраструктури. До того ж, судами не було встановлено обставин передачі в якості пайового внеску до об`єктів комунальної власності новоствореного нерухомого майна, який на думку суду апеляційної інстанції, є об`єктом соціальної інфраструктури у новозбудованому будинку.

58. Водночас, відповідно до частини першої статті 73 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

59. Водночас на момент надання ДАБІ дозволу замовнику будівництва вказаного об`єкта діяла Методика № 339, згідно з пунктом 1.10 якої пайову участь не сплачують замовники, які здійснюють на території м. Одеси будівництво (реконструкцію), об`єктів будь-якого призначення на замовлення державних органів або органів місцевого самоврядування за рахунок коштів державного або місцевого бюджетів; - будівель навчальних закладів, закладів культури, фізичної культури і спорту, медичного і оздоровчого призначення; - будинків житлового фонду соціального призначення та доступного житла; - індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків загальною площею до 300 м2, господарських споруд, розташованих на відповідних земельних ділянках; - об`єктів комплексної забудови територій, що здійснюється за результатами інвестиційних конкурсів або аукціонів; - об`єктів за умови одночасного добровільного спорудження на цій земельній ділянці (окремо від проекту) будівель об`єктів соціальної інфраструктури для обслуговування мешканців відповідного району (мікрорайону) (виключно за погодженням з виконавчим органом Одеської міської ради в рамках планового забезпечення відповідної території необхідним елементом соціальної інфраструктури), якщо вартість спорудження таких об`єктів є не меншою, ніж розмір Пайової участі, та за умови передачі останніх до комунальної власності територіальної громади міста; - об`єктів, що споруджуються замість тих, що пошкоджені або зруйновані внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного або природного характеру, після висновку комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій виконавчого комітету Одеської міської ради; - об`єктів інженерної, транспортної інфраструктури, об`єктів енергетики, зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу); - об`єктів у межах індустріальних парків на замовлення ініціаторів створення індустріальних парків, керуючих компаній індустріальних парків, учасників індустріальних парків.

60. При цьому рішенням Одеської міської ради від 11 грудня 2019 року № 5446-VII вирішено вважати такою, що втрачає чинність з 01 січня 2020 року, Методику № 339.

61. У той же час, абзацом другим пункту 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX, діючого з 01 січня 2020 року передбачено, що пайова участь не сплачується у разі будівництва, зокрема: за умови спорудження на цій земельній ділянці об`єктів соціальної інфраструктури; об`єктів дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу).

62. Відповідно до приписів частини 1 Закону України "Про автомобільні дороги" до об`єктів дорожнього сервісу належать спеціально облаштовані місця для зупинки маршрутних транспортних засобів, майданчики для стоянки транспортних засобів, майданчики відпочинку, видові майданчики, автозаправні станції, пункти технічного обслуговування, мотелі, готелі, кемпінги, торговельні пункти (у тому числі малі архітектурні форми), автозаправні комплекси, складські комплекси, пункти медичної та технічно-евакуаційної допомоги, пункти миття транспортних засобів, пункти приймання їжі та питної води, автопавільйони, а також інші об`єкти, на яких здійснюється обслуговування учасників дорожнього руху та які розміщуються на землях дорожнього господарства або потребують їх використання для заїзду та виїзду на автомобільну дорогу.

63. Вказаним обставинам суд апеляційної інстанції не надав належної правової оцінки, на відміну від місцевого суду, який зважаючи на зазначені вимоги законодавства та встановлені обставини справи встановив, що СТО та магазин супутніх товарів й адміністративно-побутовими приміщеннями для таких відносяться до об`єктів дорожнього сервісу, а не до об`єктів соціальної інфраструктури, що звільняє відповідача від зобов`язання оплачувати пайовий внесок. Наслідком чого є помилковий висновок суду апеляційної інстанції про відмову у позові, у зв`язку з відсутністю підстав для сплати пайового внеску. Між тим рішення місцевого суду щодо висновків про наявність підстав для сплати пайового внеску через не віднесення СТО та магазину супутніх товарів й адміністративно-побутових приміщень до об`єктів соціальної інфраструктури.

64. Про неналежне встановлення вказаних обставин та неврахування відповідних положень законодавства, вказував прокурор у касаційній скарзі-1, звертаючи увагу Суду на порушення судом апеляційної інстанції статей 86, 236 ГПК України, а тому такі доводи знайшли своє підтвердження.

65. Між тим обґрунтовуючи власне рішення у цій справі місцевий суд дійшов висновку про необхідність врахування для визначення розміру пайового внеску загальної площі квартир, а не загальної площі багатоквартирного будинку.

66. Колегія суддів не погоджується з таким висновком місцевого суду, з огляду на таке.

67. Так, як зазначалося відповідно до підпункту 1 пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 132-IX розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом), зокрема: для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта; для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування. При цьому в абзаці другому пункту 2 Розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX законодавець диференціює різні методи розрахунку визначення величини пайової участі у розвитку інфраструктури. Одним з критеріїв диференціації є критерій розмежування нежитлових споруд та житлових будинків. Тобто, для законодавця саме фактор будівництва будинку з метою створення житла є визначальною кваліфікуючою ознакою при визначенні порядку розрахунку величини пайової участі, а відтак зазначений критерій підлягає застосуванню і при визначенні вартості спорудження житла. При цьому визначення такої вартості відбувається за допомогою застосування опосередкованого методу, тобто з урахуванням спорудження саме житлової площі.

68. Із встановлених обставин справи вбачається, що об`єкт будівництва є житловим багатоквартирним будинком з вбудованими нежитловими приміщеннями загальною площею 7 781,6 м2, які не становлять окремого об`єкта будівництва.

69. При цьому, згідно з підпунктом 1 пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 132-IX такий розмір визначається у відповідних відсотках від загальної кошторисної вартості будівництва саме об`єкта, а не вартості будівництва площі лише квартир у ньому.

70. Відтак, колегія суддів доходить висновку про те, що визначаючи розмір пайової участі в кожному випадку слід керуватися, зокрема, цільовим призначенням об`єкта та розміром загальної площі такого об`єкта. Будь-який інший підхід суперечив би законодавчо визначеній меті розмежування розміру пайової участі для житлових будинків і нежитлових будівель та споруд (висновки Верховного Суду від 17 лютого 2026 року у справі № 916/848/25, на неврахування яких звертає увагу прокурор у касаційній скарзі-1).

71. Окрім того, Верховний Суд у постанові від 06 серпня 2025 року у справі № 521/16288/22, відхиляючи доводи касаційної скарги, також дійшов висновку про те, що розрахунок здійснено органом місцевого самоврядування відповідно до пункту 3.2 Методики визначення пайової участі замовників у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Одеси в редакції, затвердженій рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 27 листопада 2014 року № 339, та з урахуванням загальної площі збудованого об`єкту нерухомості та відповідної вартості спорудження житла.

72. Відтак, у справі № 916/2056/25 розмір пайової участі, який був зобов`язаний оплатити відповідач, мав бути розрахований з урахуванням загальної кошторисної вартості об`єкта, а не вартості будівництва площі лише квартир у ньому.

73. З огляду на викладене, місцевий суд дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову в іншій частині стягнення безпідставно збережених коштів пайової участі та відповідних нарахувань інфляційних втрат та 3 % річних.

74. Разом з тим місцевий суд, здійснивши власний розрахунок безпідставно збережених коштів пайової участі та відповідних нарахувань інфляційних втрат та 3 % річних, вказаного вище не врахував, а суд апеляційної інстанції не перевірив відповідні аргументи прокурора. З мотивів оскарженої постанови апеляційного суду не вбачається що він взагалі перевіряв формулу та порядок здійснення відповідного розрахунку, оскільки суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні позову через наявність інших підстав. Отже, суд апеляційної інстанції неповно дослідив та не дав належної правової оцінки зібраним у справі доказам.

75. В свою чергу, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до таких правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду стосовно встановлених обставин і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Прийняті зі справи рішення судів попередніх інстанцій зазначеним вимогам не відповідають.

76. Водночас положення ГПК України не дають Верховному Суду права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що рішення місцевого суду та постанова апеляційного господарського суду у цій справі підлягає скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд місцевого господарського суду, оскільки встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій ( по станова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

77. Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, надати належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам та аргументам учасників справи, і, в залежності від встановлених обставин, вирішити спір відповідно до норм матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до цих правовідносин.

78. З урахуванням викладеного, Суд вважає частково обґрунтованою підставу касаційного оскарження за касаційною скаргою-1, визначену з посиланням на пункт 1 абзацу 1 частини другої статті 287 ГПК України.

79. З приводу доводів касаційної скарги, які стосуються додаткової постанови апеляційного господарського суду, якою вирішувалося питання щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, то Суд зазначає, що за змістом статті 244 ГПК України додаткове судове рішення є похідним від первісного судового акта, є його невід`ємною складовою. Додаткове судове рішення є засобом усунення неповноти судового рішення. Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Отже, додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу (такий висновок викладений, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 904/8884/21).

80. Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції у цій справі, які ухвалені по суті спору, то додаткову постанову апеляційного господарського суду, яка є похідною від первісного судового рішення (постанови апеляційної інстанції), також слід скасувати, незалежно від вимог та доводів касаційної скарги-2 прокурора, які стали підставою для відкриття касаційного провадження з перегляду цього додаткового рішення апеляційної інстанції.

81. Колегія суддів касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають і впливають на кваліфікацію спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

82. Відповідно до частин першої та другої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

83. Пунктом 2 частини першої статті 308 ГПК України визначено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

84. Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, з дотриманням передбачених ГПК України меж перегляду судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційних скарг прокурора.

85. Під час нового розгляду судам слід звернути увагу на викладені мотиви цієї постанови, надати належну правову кваліфікацію спірним правовідносинам, перевірити доводи та докази, а також вагомі (визначальні) аргументи і заперечення учасників справи, дати їм належну правову оцінку, і, в залежності від встановленого, вирішити спір відповідно до закону.

Судові витрати

86. Розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється, адже Суд не змінює та не ухвалює нового рішення, а скасовує оскаржувані судові рішення та передає справу на новий розгляд до суду першої інстанції, тому за результатами нового розгляду має бути вирішено й питання щодо розподілу судових витрат у справі.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційні скарги першого заступника керівника Одеської обласної прокуратури задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Одеської області від 09 жовтня 2025 року, постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 17 лютого 2026 року та додаткову постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 02 березня 2026 року у справі № 916/2056/25 скасувати.

3. Справу № 916/2056/25 передати на новий розгляд до Господарського суду Одеської області.

4. Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Ю. Л. Власов

Судді І. В. Булгакова

Т. М. Малашенкова