ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" квітня 2026 р.м. ХарківСправа № 922/21/26

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Трофімова І.В.

при секретарі судового засідання Сидоренко О.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Салтівської окружної прокуратури міста Харкова (61038, м. Харків, вул. Глобинська, 23) в інтересах держави в особі Харківської міської ради (61003, м. Харків, м-н Конституції, 7) в особіХарківська міська рада
до 1) Комунального некомерційного підприємства "Міська клінічна багатопрофільна лікарня № 17" Харківської міської ради (61037, м. Харків, пр. Героїв Харкова, 195) 2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Укргазтрейдинг" (04070, м. Київ, вул. Петра Сагайдачного, 25-Б)
про визнання недійсними додаткових угод, стягнення коштів
за участю :

прокурора - Хряка О.О.;

представника позивача - не з`явився;

представника відповідача 1 - не з`явився;

представника відповідача 2 - Серебряник О.О.,

ВСТАНОВИВ:

Салтівською окружною прокуратурою міста Харкова пред`явлено до Господарського суду Харківської області позовну заяву в інтересах держави в особі Харківської міської ради до 1) Комунального некомерційного підприємства "Міська клінічна багатопрофільна лікарня № 17" Харківської міської ради, 2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Укргазтрейдинг", в якій прокурор просить:

- визнати недійсною додаткову угоду №7 від 19.07.2024 до договору №03/24-В від 22.12.2023 про закупівлю (постачання) електричної енергії, укладеного між КНП "Міська клінічна багатопрофільна лікарня №17" ХМР () та Товариством з обмеженою відповідальністю "Укргазтрейдинг" ();

- визнати недійсною додаткову угоду №9 від 22.08.2024 до договору №03/24-В від 22.12.2023 про закупівлю (постачання) електричної енергії, укладеного між КНП "Міська клінічна багатопрофільна лікарня №17" ХМР () та Товариством з обмеженою відповідальністю "Укргазтрейдинг" ();

- визнати недійсною додаткову угоду №10 від 19.09.2024 до договору №03/24-В від 22.12.2023 про закупівлю (постачання) електричної енергії, укладеного між КНП "Міська клінічна багатопрофільна лікарня №17" ХМР () та Товариством з обмеженою відповідальністю "Укргазтрейдинг" ();

- визнати недійсною додаткову угоду №11 від 22.10.2024 до договору №03/24-В від 22.12.2023 про закупівлю (постачання) електричної енергії, укладеного між КНП "Міська клінічна багатопрофільна лікарня №17" ХМР () та Товариством з обмеженою відповідальністю "Укргазтрейдинг" ();

- визнати недійсною додаткову угоду №12 від 15.11.2024 до договору №03/24-В від 22.12.2023 про закупівлю (постачання) електричної енергії, укладеного між КНП "Міська клінічна багатопрофільна лікарня №17" ХМР () та Товариством з обмеженою відповідальністю "Укргазтрейдинг" ();

- визнати недійсною додаткову угоду №13 від 13.12.2024 до договору №03/24-В від 22.12.2023 про закупівлю (постачання) електричної енергії, укладеного між КНП "Міська клінічна багатопрофільна лікарня №17" ХМР () та Товариством з обмеженою відповідальністю "Укргазтрейдинг" ();

- визнати недійсною додаткову угоду №14 від 20.12.2024 до договору №03/24-В від 22.12.2023 про закупівлю (постачання) електричної енергії, укладеного між КНП "Міська клінічна багатопрофільна лікарня №17" ХМР () та Товариством з обмеженою відповідальністю "Укргазтрейдинг" ();

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Укргазтрейдинг" () до бюджету Харківської міської територіальної громади кошти у сумі 1'236'668,21 грн як безпідставно сплачені.

Судові витрати позивач просить покласти на відповідачів.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 07.01.2026 відкрито підготовче провадження по справі №922/21/26 та призначено судове засідання на 28 січня 2026 року о 14:15.

23.01.2026 відповідач 2 подав відзив, в якому проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на необхідність застосування положень статті 164-14 КУпАП, якою визначено порядок притягнення до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу за порушення законодавства про закупівлі та яка адресована лише уповноваженим/посадовим особам замовника. На думку відповідача 2, навіть за умови визнання судом порушення вимог Закону України "Про публічні закупівлі" (у даному випадку, пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону), належним і пропорційним способом реагування є застосування механізмів публічно-правової відповідальності, передбачених статтею 44 вказаного Закону, а не автоматичне визнання недійсними додаткових угод до договору та стягнення з постачальника коштів за правилами безпідставного збагачення.

26.01.2026 прокурор подав відповідь на відзив відповідача 2, в якій вказав, що , питання порушення посадовими особами порядку проведення закупівель, встановлення винних осіб чи накладення адміністративних стягнень не є предметом даного судового розгляду. Предметом заявленого прокурором позову є повернення коштів, безпідставно одержаних на підставі недійсних додаткових угод відповідно до положень ст. 1212 ЦК України.

02.02.2026 відповідач 2 подав заперечення на відповідь прокурора на відзив, в яких вказав, що формальне застосування пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" без урахування біржового характеру електричної енергії, спеціального регулювання енергетичного ринку та практики Суду Європейського Союзу спотворює імплементовану норму права ЄС і суперечить Директиві 2014/25/ЄС. Право ЄС не оперує фіксованими відсотковими обмеженнями, а виходить із критерію незміни загальної природи договору (overall nature). Крім того, відповідач 2 зазначив, що Постанова Кабінету Міністрів України № 1178 (Особливості), а також Методичні рекомендації, затверджені наказом Міністерства економіки України від 07.05.2024 № 11712, які враховують специфіку електроенергетичного ринку в умовах воєнного стану, прямо допускають зміну ціни за одиницю товару у разі коливання ринкових показників, а Договір передбачає формульний, динамічний порядок її визначення, який відповідає як Особливостям, так і підходам, застосовуваним у праві Європейського Союзу. Формульний порядок ціноутворення встановлений редакцією Договору, запропонованою замовником (споживачем) як складовою тендерної документації, а не постачальником, що виключає покладення негативних наслідків на останнього. Також відповідач 2 вважає, що встановлення порушень законодавства у сфері публічних закупівель віднесено законом до виключної компетенції органу державного фінансового контролю - Держаудитслужби, і здійснюється лише у визначеному законом порядку. Крім того, на думку відповідача 2, прокурором у даному випадку не доведено наявність підстав для подання цього позову в інтересах Харківською міської ради.

10.02.2026 прокурор подав письмові пояснення, які досліджено судом та приєднано до матеріалів справи.

Протокольною ухвалою від 11.02.2026 підготовче засідання було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті на 26 лютого 2026 року о 14:00 год.

Розгляд справи по суті неодноразово відкладався.

19.03.2026 відповідач 2 подав додаткові пояснення, які досліджено судом та приєднано до матеріалів справи.

24.03.2026 прокурор подав заперечення на додаткові пояснення відповідача 2, які досліджено судом та приєднано до матеріалів справи.

Протокольною ухвалою від 26.03.2026 розгляд справи по суті відкладено на 08.04.2026.

Прокурор у судовому засіданні 08.04.2026 позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник позивача у судове засідання 08.04.2026 не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Представник відповідача 1 у судове засідання 08.04.2026 не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Представник відповідача 2 у судовому засіданні 08.04.2026 підтримав свої заяви по суті, проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками справи докази, вислухавши пояснення прокурора та представника відповідача 2, суд установив такі обставини.

За результатами відкритих торгів на закупівлю електроенергії з ідентифікатором UA-2023-11-27-008468-a-b3 між Комунальним некомерційним підприємством "Міська клінічна багатопрофільна лікарня № 17" Харківської міської ради (далі Відповідач 1, Споживач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Укргазтрейдинг" (далі Відповідач 2, Постачальник) укладено Договір про закупівлю (постачання) електричної енергії №03/24-В від 22.12.2023 на загальну суму 7'759'800,00 грн, у т.ч. ПДВ 1'293'300,00 грн, з обсягом постачання 1'350'000 кВт*год, строк постачання з 01.01.2024 по 31.12.2024 (далі - Договір).

Так, за цим Договором Постачальник постачає електричну енергію (далі Товар/ електрична енергія) (код за ДК 021:20-5 - Електрична енергія) для забезпечення потреб електроустановок Споживача, а Споживач оплачує Постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії згідно з умовами цього Договору. (п. 2.1 Договору).

Пунктом 5.1. Договору встановлено, що ціна договору становить 7'759'800 грн (сім мільйонів сімсот п`ятдесят дев`ять тисяч вісімсот гривень 00 копійок), у т.ч. ПДВ: 1'293'300 грн (один мільйон двісті дев`яносто три тисячі триста гривень 00 копійок) та зазначається відповідно до Комерційної пропозиції Постачальника (Договірна ціна) (Додаток 2), що є невід`ємною частиною цього Договору.

У пункті 5.1.1. Договору закріплено, що фінансування договору здійснюється за рахунок місцевого бюджету бюджету Харківської міської територіальної громади у сумі 7'759'800 грн (сім мільйонів сімсот п`ятдесят дев`ять тисяч вісімсот гривень 00 копійок), у т.ч. ПДВ: 1'293'300 грн (один мільйон двісті дев`яносто три тисячі триста гривень 00 копійок).

Пунктом 5.2. Договору визначено, що ціна Договору може бути змінена за результатом застосування Сторонами порядку визначення фактичної ціни Товару за період постачання електричної енергії відповідно до пункту 5.6 Договору.

Відповідно до пунктів 5.6 та 5.7 Договору фактична ціна поставки Товару визначається щомісяця (розрахунковий період) після завершення розрахункового періоду та змінюється відповідно до зміни середньозваженої ціни на ринку "на добу наперед", у відповідний розрахунковий період, в якому здійснюється оплата за Товар та/або у випадку зміни тарифу на передачу електричної енергії, який включений до складу ціни Товару за цим Договором та затверджується НКРЕКП, у порядку визначеному в Додатку 2, шляхом внесення змін до цього Договору, а саме: шляхом підписання Сторонами відповідних Актів приймання-передачі товару (електричної енергії). Ціна Товару вважається погодженою з моменту підписання обома Сторонами Акту приймання-передачі Товару (електричної енергії) (проставлення останнього підпису однією зі Сторін Договору).

Порядок розрахунку ціни одиниці товару (електричної енергії) визначений у Додатку 2 до Договору "Комерційна пропозиція постачальник (договірна ціна) ".

Відповідно до додатку 2 до Договору вартість 1 кВт*год становить 4,79 грн без ПДВ.

У подальшому низкою додаткових угод сторони неодноразово підвищували вартість (ціну) за одиницю товару.

Так, за умовами додаткової угоди №5 від 19.06.2024 ціна на електричну енергію з 01.05.2024 була закріплена на рівні 4,69759 грн/кВт*год (без ПДВ) за одиницю товару.

Водночас, 19.07.2024 сторонами укладено додаткову угоду №7 до договору №03/24-В від 22.12.2023, якою, серед іншого, встановлено, що ціна за 1 кВт/год з 01.06.2024 становить 5,87905 грн (без урахування ПДВ) (тобто, ціна зросла на 22,7% порівняно з умовами договору). Підставою для укладення додаткової угоди №7 від 19.07.2024 стали відомості з веб-сайту ДП "ОПЕРАТОР РИНКУ" (https://www.oree.com.ua/), які містять аналіз середньозважених цін на електричну енергію у червні 2024 року.

22.08.2024 сторонами укладено додаткову угоду №9 до договору №03/24-В від 22.12.2023, якою, серед іншого, встановлено, що ціна за 1 кВт/год з 01.07.2024 становить 6,44278 грн (без урахування ПДВ) (тобто, ціна зросла на 34,5% порівняно з умовами договору). Підставою для укладення додаткової угоди №9 від 22.08.2024 стали відомості з веб-сайту ДП "ОПЕРАТОР РИНКУ" (https://www.oree.com.ua/), які містять аналіз середньозважених цін на електричну енергію за липень 2024 року.

19.09.2024 сторонами укладено додаткову угоду №10 до договору №03/24-В від 22.12.2023, якою, серед іншого, встановлено, що ціна за 1 кВт/год з 01.08.2024 становить 6,21427 грн (без урахування ПДВ) (тобто, ціна зросла на 29,7% порівняно з умовами договору). Підставою для укладення додаткової угоди №10 від 19.09.2024 стали відомості з веб-сайту ДП "ОПЕРАТОР РИНКУ" (https://www.oree.com.ua/), які містять аналіз середньозважених цін на електричну енергію за серпень 2024 року.

22.10.2024 сторонами укладено додаткову угоду №11 до договору №03/24-В від 22.12.2023, якою, серед іншого, встановлено, що ціна за 1 кВт/год з 01.09.2024 становить 6,13983 грн (без урахування ПДВ) (тобто, ціна зросла на 28,2% порівняно з умовами договору). Підставою для укладення додаткової угоди №11 від 22.10.2024 стали відомості з веб-сайту ДП "ОПЕРАТОР РИНКУ" (https://www.oree.com.ua/), які містять аналіз середньозважених цін на електричну енергію за вересень 2024 року.

15.11.2024 сторонами укладено додаткову угоду №12 до договору №03/24-В від 22.12.2023, якою, серед іншого, встановлено, що ціна за 1 кВт/год з 01.10.2024 становить 6,13564 грн (без урахування ПДВ) (тобто, ціна зросла на 28,1% порівняно з умовами договору). Підставою для укладення додаткової угоди №12 від 15.11.2024 стали відомості з веб-сайту ДП "ОПЕРАТОР РИНКУ" (https://www.oree.com.ua/), які містять аналіз середньозважених цін на електричну енергію за жовтень 2024 року.

13.12.2024 сторонами укладено додаткову угоду №13 до договору №03/24-В від 22.12.2023, якою, серед іншого, встановлено, що ціна за 1 кВт/год з 01.11.2024 становить 6,04312 грн (без урахування ПДВ) (тобто, ціна зросла на 26,2% порівняно з умовами договору). Підставою для укладення додаткової угоди №13 від 13.12.2024 стали відомості з веб-сайту ДП "ОПЕРАТОР РИНКУ" (https://www.oree.com.ua/), які містять аналіз середньозважених цін на електричну енергію за листопад 2024 року.

20.12.2024 сторонами укладено додаткову угоду №14 до договору №03/24-В від 22.12.2023, якою, серед іншого, встановлено, що ціна за 1 кВт/год з 01.12.2024 становить 6,56244 грн (без урахування ПДВ) (тобто, ціна зросла на 37% порівняно з умовами договору). Підставою для укладення додаткової угоди №14 від 13.12.2024 стали відомості з веб-сайту ДП "ОПЕРАТОР РИНКУ" (https://www.oree.com.ua/), які містять аналіз середньозважених цін на електричну енергію за листопад 2024 року.

Внаслідок укладення вищевказаних додаткових угод до договору №03/24-В від 22.12.2023 ціну за 1 кВт/год електричної енергії збільшено більше ніж на 37% від первинної ціни.

Крім того, регулярні укладення додаткових угод до Договору щодо збільшення ціни за одиницю товару призвело до збільшення і загальної вартості Договору із 7'759'800,00 грн (у т.ч. ПДВ: 1'293'300 грн), закріпленої у пункті 5.1.1. Договору до 8'308'727,22 грн (у т.ч. ПДВ: 1'384'787,87 грн) згідно з даними Додаткової угоди №14 від 20.12.2024.

Таким чином, Комунальним некомерційним підприємством "Міська клінічна багатопрофільна лікарня № 17" Харківської міської ради здійснено закупівлю електроенергії на 2024 рік об`ємом 1'350'000 кВт/год вартістю 8'308'727,22 грн.

Прокурор вважає, що укладення сторонами ряду додаткових угод до Договору в порушення вимог Закону України "Про публічні закупівлі" призвело до неправомірної зміни його істотних умов в частині збільшення ціни, внаслідок чого розмір безпідставно (зайво) отриманих Відповідачем 2 коштів від Відповідача 1 в якості оплати вартості поставленої електричної енергії, як різниця між фактично сплаченою Споживачем вартістю електричної енергії та сумою, яку він повинен був сплатити без врахування зміненої спірними додатковими угодами ціни за 1 кВт*год електричної енергії, становить 1'236'668,21 грн.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Щодо підстав представництва прокурором інтересів держави в особі органу місцевого самоврядування (Харківської міської ради), суд зазначає таке.

За приписами ст. 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Частиною 4 статті 53 ГПК України передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Рішенням Конституційного суду України від 08.04.1999 у справі № 3-рн/99 визначено, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з частковою державною власністю у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й у діяльності приватних підприємств, товариств.

Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та ін.) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності України, гарантування її державної, економічної безпеки, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання.

Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 зі справи № 806/1000/17, від 26.07.2018 у справі № 926/1111/15, від 08.02.2019 у справі № 915/20/18).

Згідно пункту 1 резолютивної частини вищезазначеного рішення Конституційного суду України, прокурори та їх заступники подають позовні заяви саме в інтересах держави, а не в інтересах підприємств, установ, організацій, незалежно від їх підпорядкування і форм власності. Прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави.

Як вбачається з пункту 2 резолютивної частини вищезазначеного рішення Конституційного суду України, під поняттям "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах", потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Слід зазначити, що у судовому процесі держава бере участь як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. Тобто під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач і визначив стороною у справі певний орган (така позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 20.08.2020 у справі №913/152/19, від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц, від 27.02.2019 у справі №761/3884/18).

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 зроблено висновок про застосування ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".

Зокрема зазначено, що відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Частиною 4 ст. 13 Конституції України визначено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

У зв`язку з цим, уповноважені державні та інші органи зобов`язані вживати (реалізувати) комплекс організаційно-правових та інших заходів, спрямованих на створення умов для такого захисту прав.

Інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також у захисті прав та свобод місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізується у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 08.02.2019 у справі № 915/20/18).

Крім цього, Верховний Суд у постанові від 13.03.2018 у справі № 911/620/17 зазначав, що у правовідносинах, що стосуються прав та економічних інтересів територіальної громади, інтереси держави та місцевого самоврядування повністю збігаються.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про місцеве самоврядування" місцеве самоврядування в Україні здійснюється на принципах, серед інших, поєднання місцевих і державних інтересів; державної підтримки та гарантії місцевого самоврядування. Вказані принципи місцевого самоврядування означають, що в Україні збігаються державні і місцеві інтереси.

Правовідносини, пов`язані з використанням бюджетних коштів, становлять суспільний інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) договору, на підставі якого ці кошти витрачаються, такому суспільному інтересу не відповідає.

Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної фізичної чи юридичної особи, ЄСПЛ у своєму рішенні у справі "Трегубенко проти України" від 02.11.2004 категорично ствердив, що "правильне застосування законодавства незаперечно становить "суспільний інтерес".

Відповідно до ст. 142 Конституції України, ч.3 ст. 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 5 Бюджетного кодексу України бюджетна система України складається з державного бюджету та місцевих бюджетів. Місцевими бюджетами є бюджет Автономної Республіки Крим, обласні, районні бюджети та бюджети місцевого самоврядування.

Частиною 5 ст. 64 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що видатки місцевого бюджету здійснюються із загального та спеціального фондів місцевого бюджету відповідно до вимог Бюджетного кодексу України та закону про Державний бюджет України.

За приписами п. 6 ч.1 ст.7 Бюджетного кодексу України бюджетна система України ґрунтується на таких принципах: ефективності та результативності - при складанні та виконанні бюджетів усі учасники бюджетного процесу мають прагнути досягнення цілей, запланованих на основі національної системи цінностей і завдань інноваційного розвитку економіки, шляхом забезпечення якісного надання публічних послуг при залученні мінімального обсягу бюджетних коштів та досягнення максимального результату при використанні визначеного бюджетом обсягу коштів.

Згідно з положеннями ст. 22 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів, що уповноважені на отримання бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобов`язань та здійснення видатків бюджету, зобов`язані ефективно та раціонально використовувати бюджетні кошти, чим сприяти недопущенню порушень інтересів держави у бюджетній сфері.

Відповідно до статті 26 Бюджетного кодексу України контроль за дотриманням бюджетного законодавства спрямований на забезпечення ефективного і результативного управління бюджетними коштами та здійснюється на всіх стадіях бюджетного процесу його учасниками відповідно до цього Кодексу та іншого законодавства, а також забезпечує, зокрема, досягнення економії бюджетних коштів, їх цільового використання, ефективності і результативності в діяльності розпорядників бюджетних коштів шляхом прийняття обґрунтованих управлінських рішень ( пункт 3 частини 1 статті 26).

Порушення законодавства про публічні закупівлі при укладенні додаткових угод про збільшення ціни товару за електричну енергію після укладення договору про закупівлю, не сприяє раціональному та ефективному використанню бюджетних коштів і створює загрозу порушення інтересів держави.

Як наслідок, укладення додаткових угод з порушенням вимог законодавства може призвести до необхідності додаткового витрачання коштів з бюджету та свідчить про нераціональне і неефективне використання бюджетних коштів, що створює загрозу порушення інтересів держави у бюджетній сфері.

Зі змісту преамбули Закону України "Про публічні закупівлі" вбачається, що цей Закон установлює правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади. Метою цього Закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції. До основних принципів публічних закупівель віднесено, зокрема, їх максимальну економію та ефективність.

За твердженнями прокурора укладенням спірних додаткових угод до договору про закупівлю електричної енергії порушено матеріальні інтереси територіальної громади в особі Харківської міської ради, оскільки з урахуванням цих угод КНП "Міська клінічна багатопрофільна лікарня №17" ХМР понесло певні втрати у вигляді коштів місцевого бюджету, за наслідком чого підприємство отримало електричну енергію за значно вищою ціною у порівнянні з первісним договором.

Таким чином, у зазначеному випадку наявний як державний, так і суспільний інтерес.

При цьому Харківською міською радою заходи щодо визнання недійсними додаткових угод до договору про постачання електричної енергії та стягнення безпідставно сплачених коштів не вживалися, незважаючи на листи Салтівської окружної прокуратури міста Харкова №53-103-3917вих-25 від 02.09.2025 та №53-103- 5436вих-25 від 24.11.2025, якими повідомлено про виявлені порушення законодавства.

Враховуючи викладене, прокурором доведено та судом встановлено наявність достатніх правових підстав для звернення прокурора з даним позовом до Господарського суду Харківської області в інтересах Харківської міської ради.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд відзначає таке.

Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є способом захисту цивільних прав та інтересів.

За приписами статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочин може вчинятися усно або в письмовій формі.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

При цьому, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 Цивільного кодексу України).

Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Суд виходить з того, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно з частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Стаття 627 Цивільного кодексу України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України договір вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов (предмету, визначених законом необхідних умов для договорів даного виду та визначених за заявою сторін умов).

Відповідно до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 Цивільного кодексу України).

Згідно статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Так, у абзаці 2 частини 3 статті 6 Цивільного кодексу України визначено, що сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Правові та економічні засади закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад визначає Закон України "Про публічні закупівлі".

Метою вказаного Закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.

У статті 1 Закону України "Про публічні закупівлі" зазначено, що договір про закупівлю - це господарський договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі/спрощеної закупівлі та передбачає платне надання послуг, виконання робіт або придбання товару.

Договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом (частина 1 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі").

Закон України "Про публічні закупівлі" встановлює імперативну норму, згідно з якою зміна істотних умов договору про закупівлю може здійснюватися виключно у випадках, визначених частиною п`ятою статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", зокрема, за пунктом 2 частини п`ятої наведеної норми - у випадку збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю/внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару.

Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про публічні закупівлі" та інших законодавчих актів України щодо здійснення оборонних та публічних закупівель на період дії правового режиму воєнного стану" від 16 серпня 2022 року Розділ X "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про публічні закупівлі" доповнено пунктом 3-7 такого змісту:

3-7. На період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених цим Законом, визначаються Кабінетом Міністрів України із забезпеченням захищеності таких замовників від воєнних загроз.

Відповідно до пункту 3-7 розділу X "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про публічні закупівлі" Кабінет Міністрів України постановою від 12 жовтня 2022 року №1178 затвердив "Особливості здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для засновників, передбачених Законом України "Про публічні закупівлі", на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування".

Постанова №1178 набрала чинності 19 жовтня 2022 року та затверджені нею Особливості застосовуються до закупівель товарів, робіт та послуг, які були розпочаті після набрання нею чинності.

Відповідно до підпунктів 1, 2, 7 пункту 19 постанови Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 2022 року №1178 істотні умови договору про закупівлю, укладеного відповідно до пунктів 10 і 13 (крім підпунктів 13 та 15 пункту 13) цих особливостей, не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків:

1) зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника;

2) погодження зміни ціни за одиницю товару в договорі про закупівлю у разі коливання ціни такого товару на ринку, що відбулося з моменту укладення договору про закупівлю або останнього внесення змін до договору про закупівлю в частині зміни ціни за одиницю товару. Зміна ціни за одиницю товару здійснюється пропорційно коливанню ціни такого товару на ринку (відсоток збільшення ціни за одиницю товару не може перевищувати відсоток коливання (збільшення) ціни такого товару на ринку) за умови документального підтвердження такого коливання та не повинна призвести до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю на момент його укладення;

7) зміни встановленого згідно із законодавством органами державної статистики індексу споживчих цін, зміни курсу іноземної валюти, зміни біржових котирувань або показників Platts, ARGUS, регульованих цін (тарифів), нормативів, середньозважених цін на електроенергію на ринку "на добу наперед", що застосовуються в договорі про закупівлю, у разі встановлення в договорі про закупівлю порядку зміни ціни.

Отже, вказаною Постановою №1178 Кабінет Міністрів України встановив певні особливості здійснення закупівель товарів замовниками, передбачених Законом України "Про публічні закупівлі", під час дії воєнного стану, основна мета яких є вжиття заходів щодо забезпечення захищеності саме замовників від воєнних загроз.

Як убачається з матеріалів справи, договір постачання електричної енергії №9057-ВЦ було укладено 17 січня 2024 року, тобто в період дії правового режиму воєнного стану та після набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 2022 року №1178, у зв`язку з чим положення Закону України "Про публічні закупівлі" підлягають застосуванню з урахуванням особливостей, визначених зазначеною постановою.

Разом з тим, з досліджених судом матеріалів справи вбачається, що укладення спірних додаткових угод обґрунтовувалося стороною Відповідача 2 зміною складових ціни електричної енергії, зокрема коливанням її вартості на ринку, однак такі обставини самі по собі не звільняють сторони від обов`язку дотримання вимог законодавства щодо граничного розміру зміни ціни за одиницю товару та належного документального підтвердження відповідного коливання.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, фактична ціна за одиницю товару електричної енергії (1 кВт*год.) за розрахунковий місяць за Договором про закупівлю (постачання) електричної енергії від 22.12.2023 № 03/24-В, що укладений між Відповідачами розраховуватися за відповідною формулою, що визначена у комерційній пропозиції (додаток 2 до Договору), а саме: Цф = (Цсз + Тпер + V) x 1,2, де Цсз - середньозважена ціна РДН за розрахунковий період (календарний місяць), яка (без ПДВ), грн/кВт*год., що формується оператором ринку та публікується на його веб-сайті за посиланням https://www.oree.com.ua/; Тпер - тариф на послуги з передачі електричної енергії, затверджений НКРЕКП, який діє для розрахункового періоду (календарний місяць) (без ПДВ), грн/кВт*год.; V -торгівельна надбавка (вартість послуг постачальника з врахуванням обов`язкових податків, зборів та платежів, що передбачені правилами ринку, законодавством та іншими нормативними документами. Вартість електричної енергії за розрахунковий період розраховується відповідно до формули: R = Цф * W, де R- вартість за розрахунковий період; W - фактичний обсяг споживання електричної енергії по об`єкту/-тах споживача за розрахунковий період (календарний місяць), кВт*год.

Пунктом 5.2. Договору визначено, що ціна Договору може бути змінена за результатом застосування Сторонами порядку визначення фактичної ціни Товару за період постачання електричної енергії відповідно до пункту 5.6 Договору.

З огляду на викладене, умовами Договору передбачено можливість зміни ціни за одиницю товару у випадку зміни середньозважена ціна РДН за розрахунковий період (календарний місяць) на підставі даних ДП "Оператор ринку".

Водночас суд звертає увагу, що відповідно до пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю/внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії.

Таким чином, Закон України "Про публічні закупівлі" встановлює імперативну норму, згідно з якою зміна істотних умов договору про закупівлю може здійснюватися виключно у випадках, визначених частиною 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", зокрема, за пунктом 2 частини 5 наведеної норми - у випадку збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю.

Матеріали справи свідчать, що внаслідок укладення додаткових угод №7, №9, №10, №11, №12, №13 та №14 до Договору №03/24-В від 22.12.2023 підвищено ціну за одиницю товару відповідно на 22,7%, 34,5%, 29,7%, 28,2%, 28,1%, 26,2% та 37,0% від ціни у договорі, та більше того збільшено загальну вартість договору, що суперечить чинному законодавству у сфері публічних закупівель, яке встановлює обмеження у виді 10% збільшення ціни за одиницю товару за умови не збільшення загальної вартості договору, тож вказані додаткові угоди підлягають визнанню недійсними.

Суд враховує правову позицію, викладену у постановах Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі № 922/2321/22 та від 21 листопада 2025 року у справі №920/19/24, відповідно до яких визначене законодавцем відсоткове значення обмеження зміни ціни за договором про закупівлю, встановлене пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", є граничним (пороговим) та підлягає застосуванню у сукупності при всіх послідовних змінах до договору, а не окремо до кожного випадку внесення змін.

Велика Палата Верховного Суду наголосила, що сукупне значення збільшення ціни за одиницю товару при внесенні послідовних змін до договору про закупівлю не може перевищувати 10 % ціни, визначеної сторонами в договорі, а відповідні зміни не повинні бути спрямовані на обхід установлених законом обмежень.

При цьому інше тлумачення зазначеної норми, яке передбачає можливість кожного разу збільшувати ціну до 10 %, фактично допускаючи її необмежене зростання, нівелює мету законодавчого регулювання публічних закупівель, створює умови для маніпулювання результатами торгів, усунення конкуренції та подальшого підвищення ціни після укладення договору.

Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що такий підхід призводить до спотворення результатів процедури закупівлі, втрати економії бюджетних коштів, отриманої за результатами торгів, та суперечить принципам здійснення публічних закупівель, визначеним преамбулою та статтею 5 Закону України "Про публічні закупівлі".

З урахуванням наведеного Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що запровадження протилежного підходу щодо можливості неодноразового збільшення ціни товару на 10 % при кожному внесенні змін до договору фактично означало б зміну змісту законодавчої норми, що є неприпустимим та порушує принцип правової визначеності.

Водночас доводи Відповідача 2 зводяться до того, що згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 2022 року №1178 законодавець затвердив "Особливості здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України "Про публічні закупівлі", на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування". Відповідно до вищезазначених особливостей, на переконання Відповідача 2, сторони були вправі підвищувати ціну за одиницю товару пропорційно зміні середньозважених цін на електроенергію на ринку "на добу наперед", що застосовуються в договорі про закупівлю, у разі встановлення в договорі про закупівлю порядку зміни ціни.

Спростовуючи доводи Відповідача 2 суд покеровується правовим висновком, який викладений у постановах Верховного Суду від 28 серпня 2024 року у справі №918/694/23 та від 01 жовтня 2024 року у справі №918/779/23, відповідно до якого підпункт 2, підпункт 7 пункту 19 Особливостей не свідчать про зміну законодавства у відповідній категорії спору, оскільки: 1) постанова Кабінету Міністрів України є підзаконним нормативно-правовим актом; 2) їх зміст лише деталізує випадки для можливості зміни сторонами правочину ціни договору в порядку пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", та вони не встановлюють іншого алгоритму розрахунку процентного співвідношення ціноутворення передбаченого даною нормою.

Тобто, постанова Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 2022 року №1178 не передбачає внесення змін до Закону "Про публічні закупівлі", а лише встановлює певні особливості щодо процедури здійснення публічних закупівель під час дії воєнного стану.

Отже, в будь якому випадку сторони мали керуватися обмеженнями, встановленими, зокрема, у пункті 2 частини 5 статті 41 Закону "Про публічні закупівлі".

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2025 року у справі №920/19/24 наголошено на тому, що, з`ясовуючи законодавчу еволюцію пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону №922-VIII, суд звертає увагу на нормативне закріплення подібної можливості у постанові КМУ №1178, у підпункті 2 пункту 19 (в редакції постанови КМУ №1067) якої, з-поміж іншого, визначено, що обмеження щодо збільшення ціни за одиницю товару не більше ніж на 10% застосовується щодо кожного окремого випадку збільшення ціни за одиницю товару (без обмеження кількості змін), а змінена ціна за одиницю товару не повинна перевищувати 50% ціни за одиницю товару, що передбачена в початковому договорі про закупівлю.

Тобто положеннями постанови КМУ №1178 (в редакції постанови КМУ від 01 вересня 2025 року № 1067), на відміну від норм пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону №922-VIII, чітко визначені як можливість застосування 10-відсоткового обмеження щодо збільшення ціни щодо кожного окремого випадку збільшення (без обмеження кількості змін), а не в цілому до усіх внесених змін, так і граничне значення на рівні 50%, на яке може бути змінена передбачена в початковому договорі про закупівлю ціна за одиницю товару, що вкотре додатково підтверджує, що приписи частини п`ятої статті 41 Закону №922-VIII не передбачають можливість збільшення ціни за одиницю товару на 10% під час кожного внесення змін до договору про закупівлю.

Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що зміна умов договору про закупівлю щодо збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10% не допускається, зокрема, у випадку закупівлі бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії. Внесені зміни Законом №1530-ІХ до пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону №922-VIII не стосуються встановленої первісною редакцією цього Закону заборони збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10%, в тому числі і при здійсненні закупівлі бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії.

Виняток з обмежень, викладений в останньому реченні пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII, повинен тлумачитися суто буквально, а тому він стосується лише строків зміни ціни за одиницю товару у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії (дотримання умови про зміну лише раз на 90 днів в цьому випадку не діє) і не визначає верхньої межі збільшення (зміни) ціни за одиницю товару.

Відтак, укладаючи спірні Додаткові угоди, та змінюючи ціну на одиницю спірного товару, сторони Договору мали керуватись імперативними приписами положень пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", з урахуванням Особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.2022 № 1178.

Доводи Відповідача 2 щодо пріоритетності застосування до спірних правовідносин лише положень Постанови №11078 фактично зводяться до власного суб`єктивного тлумачення таких норм права.

Крім того, Відповідач 2 стверджує, що сторони діяли в межах договірної свободи та мали право змінювати істотні умови Договору, яким передбачено формульний розрахунок ціни товару. Такий довід є безпідставним, оскільки у сфері публічних закупівель зміна істотних умов договору допускається виключно у випадках та порядку, визначених пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", який має імперативний характер.

Суд також критично ставиться до тверджень Відповідача 2 про те, що належним і пропорційним способом реагування (у разі порушення вимог Закону України "Про публічні закупівлі") є застосування механізмів публічно-правової відповідальності, передбачених статтею 44 вказаного Закону, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються: 22) засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них.

Частиною 1 статті 44 Закону України "Про публічні закупівлі" передбачено, що за порушення вимог, установлених цим Законом та нормативно-правовими актами, прийнятими на виконання цього Закону, уповноважені особи, службові (посадові) особи замовників, службові (посадові) особи та члени органу оскарження, службові (посадові) особи Уповноваженого органу, службові (посадові) особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, службові (посадові) особи органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (обслуговуючого банку), несуть відповідальність згідно із законами України.

Статтею 164-14 Кодексу України про адміністративні правопорушення (КУпАП) передбачено, зокрема, що внесення змін до істотних умов договору про закупівлю у випадках, не передбачених законом - тягнуть за собою накладення штрафу на службових (посадових), уповноважених осіб замовника від тисячі п`ятсот до трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян

Враховуючи положення п. 22 ч. 1 ст. 92 Конституції України та ст. 44 Закону України "Про публічні закупівлі", відповідальність за порушення законодавства залежить від виду відповідальності і регулюється відповідними законами.

У даному випадку наявні порушення не тільки Закону України "Про публічні закупівлі", а й договірних правовідносин, що відповідно до ст. 41 цього Закону регулюються нормами ЦК України, що свідчить про цивільно-правову відповідальність сторін правочину.

Норми ЦК України регулюють цивільно-правову відповідальність (як у даній справі), а норми КУпАП адміністративну (що не є предметом даного спору). Ці норми не містять колізії та суперечності, оскільки стосуються різних видів порушень Закону та правочинів в цілому. При цьому диспозиція ст. 44 Закону України "Про публічні закупівлі" не виключає застосування до спірних правовідносин вимог цивільного законодавства.

Твердження Відповідача 2 про те, що заявлений прокурором спосіб захисту суперечить статті 92 Конституції України; принципу lex specialis derogat generali (спеціальний закон скасовує дію загального закону; спеціальна норма має перевагу над загальною); принципу правової визначеності, а отже, є неналежним способом захисту прав держави, суд відхиляє як безпідставні.

Таким чином, недотримання сторонами вимог пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" та збільшення ціни електричної енергії за додатковими угодами №7, №9, №10, №11, №12, №13 та №14 до Договору №03/24-В від 22.12.2023 понад встановлений законом граничний рівень є порушенням імперативних вимог спеціального законодавства, що регулює спірні правовідносини, а відтак позовні вимоги про визнання зазначених додаткових угод недійсними є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо вимоги про стягнення 1'236'668,21 грн, суд зазначає наступне.

Згідно із частиною першою статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Оскільки спірні додаткові угоди №7, №9, №10, №11, №12, №13 та №14 є недійсними та не породжують правових наслідків, правовідносини сторін щодо визначення ціни електричної енергії підлягають регулюванню умовами додаткової угоди №5 Договору №03/24-В від 22.12.2023, відповідно до якої ціна за одиницю товару становила 4,69759 грн без ПДВ, у зв`язку з чим вартість фактично поставленої електричної енергії становить 7'072'059,01грн, тоді як Відповідачем 1 було сплачено 8'308'727,22 грн, отже різниця у сумі 1'236'668,21 грн є грошовими коштами, безпідставно набутими Відповідачем 2, оскільки правова підстава їх отримання відпала у зв`язку з визнанням недійсними відповідних додаткових угод, а тому такі кошти підлягають поверненню Позивачу на підставі статей 216, 1212 Цивільного кодексу України.

З урахуванням наведеного, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді усіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню в повному обсязі.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

З огляду на викладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як такі, що не спростовують зазначених вище висновків суду.

Здійснюючи розподіл судових витрат, суд керується положеннями статті 129 ГПК України, а тому враховуючи висновки суду про задоволення позову, покладає витрати зі сплати судового збору на Відповідачів.

На підставі викладеного, керуючись статтями 4, 12, 20, 73, 74, 76-79, 86, 129, 231, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати недійсною додаткову угоду №7 від 19.07.2024 до договору №03/24-В від 22.12.2023 про закупівлю (постачання) електричної енергії, укладеного між КНП "Міська клінічна багатопрофільна лікарня №17" ХМР () та Товариством з обмеженою відповідальністю "Укргазтрейдинг" ().

Визнати недійсною додаткову угоду №9 від 22.08.2024 до договору №03/24-В від 22.12.2023 про закупівлю (постачання) електричної енергії, укладеного між КНП "Міська клінічна багатопрофільна лікарня №17" ХМР () та Товариством з обмеженою відповідальністю "Укргазтрейдинг" ().

Визнати недійсною додаткову угоду №10 від 19.09.2024 до договору №03/24-В від 22.12.2023 про закупівлю (постачання) електричної енергії, укладеного між КНП "Міська клінічна багатопрофільна лікарня №17" ХМР () та Товариством з обмеженою відповідальністю "Укргазтрейдинг" ().

Визнати недійсною додаткову угоду №11 від 22.10.2024 до договору №03/24-В від 22.12.2023 про закупівлю (постачання) електричної енергії, укладеного між КНП "Міська клінічна багатопрофільна лікарня №17" ХМР () та Товариством з обмеженою відповідальністю "Укргазтрейдинг" ().

Визнати недійсною додаткову угоду №12 від 15.11.2024 до договору №03/24-В від 22.12.2023 про закупівлю (постачання) електричної енергії, укладеного між КНП "Міська клінічна багатопрофільна лікарня №17" ХМР () та Товариством з обмеженою відповідальністю "Укргазтрейдинг" ().

Визнати недійсною додаткову угоду №13 від 13.12.2024 до договору №03/24-В від 22.12.2023 про закупівлю (постачання) електричної енергії, укладеного між КНП "Міська клінічна багатопрофільна лікарня №17" ХМР () та Товариством з обмеженою відповідальністю "Укргазтрейдинг" ().

Визнати недійсною додаткову угоду №14 від 20.12.2024 до договору №03/24-В від 22.12.2023 про закупівлю (постачання) електричної енергії, укладеного між КНП "Міська клінічна багатопрофільна лікарня №17" ХМР () та Товариством з обмеженою відповідальністю "Укргазтрейдинг" ().

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Укргазтрейдинг" (; 04070, м. Київ, вул. Петра Сагайдачного, 25-Б) до бюджету Харківської міської територіальної громади кошти у сумі 1'236'668,21 грн як безпідставно сплачені.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства "Міська клінічна багатопрофільна лікарня № 17" Харківської міської ради (; 61037, м. Харків, пр. Героїв Харкова, 195) на користь Харківської обласної прокуратури (; 61001, м.Харків, вул. Б. Хмельницького, 4) судовий збір у сумі 33'476, 82 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Укргазтрейдинг" (; 04070, м. Київ, вул. Петра Сагайдачного, 25-Б) на користь Харківської обласної прокуратури (; 61001, м.Харків, вул. Б. Хмельницького, 4) судовий збір у сумі 33'476, 82 грн.

Видати накази після набрання рішенням суду законної сили.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строки, встановлені ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Учасники справи:

Прокурор - Салтівська окружна прокуратура міста Харкова (61038, м. Харків, вул. Глобинська, 23).

Позивач - Харківська міська рада (61003, м. Харків, м-н Конституції, 7).

Відповідачі:

1) Комунальне некомерційне підприємство "Міська клінічна багатопрофільна лікарня № 17" Харківської міської ради (61037, м. Харків, пр. Героїв Харкова, 195);

2) Товариство з обмеженою відповідальністю "Укргазтрейдинг" (04070, м. Київ, вул. Петра Сагайдачного, 25-Б).

Повний текст рішення складено 14.04.2026.

СуддяІ.В. Трофімов