ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2026 року

м. Київ

cправа № 908/724/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Случ О. В. - головуючий, Волковицька Н. О., Могил С. К.,

за участю секретаря судового засідання - Мельникової Л. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу фізичної особи-підприємця Мироненка Сергія Володимировича

на рішення Господарського суду Запорізької області від 19.06.2025 (суддя Ярешко О. В.)

і постанову Центрального апеляційного господарського суду від 21.01.2026 (головуючий суддя Чус О. В., судді Дармін М. О., Кощеєв І. М.)

у справі № 908/724/25

за позовом заступника керівника Вознесенівської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України

до 1) Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, 2) фізичної особи-підприємця Мироненка Сергія Володимировича і 3) Запорізького національного університету

про визнання недійсним договору та зобов`язання повернення нерухомого майна,

(у судовому засіданні взяли участь: прокурор - Красножон О. М., представник відповідача-2 - Кузнєцов Д. О.)

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Узагальнений зміст позовних вимог та підстав заявленого позову

1. Заступник керівника Вознесенівської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області звернувся до Господарського суду Запорізької області з позовною заявою в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах, Міністерства освіти і науки України (далі - позивач, МОН України) до: Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях (далі - відповідач - 1), фізичної особи-підприємця Мироненка Сергія Володимировича (далі - відповідач - 2, ФОП Мироненко С.В.), Запорізького національного університету (далі - відповідач - 3), в якій просив:

- визнати недійсним договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 22.02.2022 № 12/1-3945/д, укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях та ФОП Мироненком С.В.;

- зобов`язати ФОП Мироненка С.В. повернути нерухоме майно нежитлові приміщення з № 1 по № 6 включно, загальною площею 171,4 кв. м, будівлі (літ. В), які розташовані за адресою: м. Запоріжжя, вул. Немировича-Данченка/вул. Гастелло, 71/46, вартістю 3 025 801,57 грн, Запорізькому національному університету, шляхом підписання акту прийому-передачі майна.

2. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на недодержання у момент вчинення правочину приписів частини першої статті 203 ЦК України, невідповідності договору положенням Законів України «Про освіту», «Про оренду державного та комунального майна», «Про вищу освіту», «Про приватизацію державного та комунального майна».

Узагальнений зміст і обґрунтування судових рішень, ухвалених у цій справі

3. Рішенням Господарського суду Запорізької області від 19.06.2025 позов задоволено повністю. Визнано недійсним договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 22.02.2022 № 12/1-3945/д, укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, Запорізьким національним університетом та ФОП Мироненком С.В. Зобов`язано ФОП Мироненка С.В. повернути нерухоме майно - нежитлові приміщення з № 1 по № 6 включно, загальною площею 171,4 кв. м, будівлі (літ. В), які розташовані за адресою: м. Запоріжжя, вул. Немировича - Данченка/вул. Гастелло, 71/46, вартістю 3025801,57 грн, Запорізькому національному університету, шляхом підписання акту прийому - передачі майна.

4. Ухвалюючи це рішення, місцевий господарський суд виснував, що Запорізький національний університет вправі надавати в оренду майно, яке перебуває у нього на балансі, але лише з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу.

5. Також місцевий господарський суд вказав, що попереднє надання Міністерством освіти і науки України як органом, уповноваженим управляти майном університету, дозволу на передачу ФОП Мироненку С.В. в оренду спірного нежитлового приміщення жодним чином не спростовує невідповідність оспорюваного договору оренди вимогам частини четвертої статті 80 Закону України «Про освіту», оскільки саме по собі дотримання процедури погодження договору оренди нерухомого державного майна, передбаченої Законом України «Про оренду державного та комунального майна», не робить такий договір дійсним.

6. Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 21.01.2026 рішення Господарського суду Запорізької області від 19.06.2025 залишено без змін.

7. Погоджуючись з висновками місцевого господарського суду, суд апеляційної інстанції зазначив, що невикористання навчальним закладом спірних приміщень для навчального процесу, не надає права передачі цих приміщень в оренду з іншою метою, ніж пов`язаною з забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу.

8. За висновками суду апеляційної інстанції майно закладу освіти передано в оренду ФОП Мироненку С.В. всупереч забороні, встановленій законодавством про освіту, оскільки умовами Договору оренди передбачено використання орендарем майна за будь-яким цільовим призначенням.

9. За таких обставин апеляційний господарський суд виснував, що місцевий господарський інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для визнання оспорюваного Договору оренди недійсним, оскільки його умови суперечать приписам законодавства.

Касаційна скарга

10. Не погодившись у повній мірі із ухваленими у цій справі судовими рішеннями, ФОП Мироненко С.В. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 19.06.2025 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 21.01.2026, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

11. Узагальнені доводи касаційної скарги

12. У поданій касаційній скарзі скаржник як на підставу касаційного оскарження посилається на пункти 1 і 3 частини другої статті 287 ГПК України.

13. Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник зазначає, що апеляційний господарський суд в постанові не врахував висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 29.08.2023 у справі № 910/5958/20, відповідно до якого відсутність порушення прав позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові. Скаржник вважає, що суди попередніх інстанцій не з`ясовували питання про те, чи порушені права позивача оскаржуваним правочином.

14. Стосовно підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування у спірних правовідносинах статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в контексті дослідження законності та пропорційності втручання у право ФОП Мироненко С.В. на мирне володіння майном і співвідношення між таким втручанням і суспільними інтересам.

Позиція інших учасників справи

15. У межах встановленого Верховним Судом строку Запорізька обласна прокуратура подала відзив на касаційну скаргу ФОП Мироненку С.В., у якому просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

16. Позивач - Міністерство освіти і науки України, відповідачі - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, Запорізький національний університет, своїм правом подати відзив на касаційну скаргу не скористались, відповідні відзиви до Верховного Суду не подали.

Обставини справи, установлені судами попередніх інстанцій

17. Як з`ясували суди попередніх інстанцій, Міністерством освіти і науки України листом від 17.05.2021 № 1/11-3402 надано дозвіл Запорізькому національному університету на укладення договору оренди державного нерухомого майна: одноповерхової будівлі гаражу за адресою: м. Запоріжжя, вул. Немировича-Данченка/вул. Гастелло, 71/46, площею 117,2 кв. м, для розміщення автомайстерні, строком до 5-ти років.

18. За результатами проведеного аукціону 22.02.2022 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях (орендодавець за договором), ФОП Мироненку С.В. (орендар за договором) та Запорізьким національним університетом (балансоутримувач за договором) було укладено договір № 12/1-3945/д оренди нерухомого майна, що належить до державної власності.

19. Відповідно до пункту 1.1 договору, орендодавець і балансоутримувач передають, а орендар приймає у строкове платне користування нерухоме майно: нежитлові приміщення з № 1 по № 6 включно, загальною площею 171,4 кв. м, будівлі (літ. В), яке розташоване за адресою: м. Запоріжжя, вул. Немировича-Данченка/вул. Гастелло, 71/46.

20. Майно, згідно з пунктом 1.2 договору, передається в оренду для використання за цільовим призначенням на розсуд орендаря за винятком таких цільових призначень: закладів харчування, кафе, барів, ресторанів, які здійснюють продаж товарів підакцизної групи, торговельних об`єктів, які здійснюють продаж товарів підакцизної групи; закладів харчування, їдалень, буфетів, кафе, які не здійснюють продаж товарів підакцизної групи, торговельних об`єктів, які не здійснюють продаж товарів підакцизної групи; нічних клубів, ресторанів з нічним режимом роботи (після 22 год.), саун, лазень, організації концертів та іншої видовищно-розважальної діяльності, готелів, хостелів, турбаз, мотелів, кемпінгів, літніх будиночків, комп`ютерних клубів та Інтернет-кафе; ритуальних послуг, громадських вбиралень, збору і сортування вторинної сировини.

21. Орендар вступає у строкове платне користування майном у день підписання акта приймання-передачі майна (пункт 2.1 договору).

22. Місячна орендна плата, визначена за результатами проведення аукціону, становить 7001,00 грн без ПДВ, вартість майна - балансова вартість: 517735,00 грн без ПДВ.

23. Відповідно пункту 12.1, цей договір укладено на строк - 5 років з дати набрання чинності цим договором. Цей договір набирає чинності в день його підписання сторонами та нотаріального посвідчення, якщо відповідно до законодавства договір підлягає нотаріальному посвідченню.

24. Нерухоме майно за договором було передано в оренду ФОП Мироненку С.В. за актом приймання-передачі від 22.02.2022.

25. Згідно з довідкою про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 30.01.2025 № 201-09041808 (додаток 2 до Порядку ведення єдиної бази даних звітів про оцінку), оціночна вартість нежитлових приміщень загальною площею 171,40 кв. м за адресою: м. Запоріжжя, вул. Немировича-Данченко, буд. 71, складає 3 025 801,57 грн.

26. Згідно з інформаційною довідкою від 30.01.2025 № 410512649 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, об`єкти нерухомого майна (учбовий корпус № 1 літ. А-4, будівля майстерні літ. Б, гараж літ. В, склад літ. Г, учбовий корпус № 2, гуртожиток літ. Е-6), які розташовані за адресою: м. Запоріжжя, вул. Немировича-Данченка, 71/вул. Гастелло, 46, належать до державної власності, власник майна - Держава Україна в особі Міністерства освіти і науки України, право господарського відання на вказані об`єкти нерухомого майна належить Запорізькому національному університету; цільове призначення земельної ділянки за вказаною адресою: для будівництва та обслуговування будівель закладів освіти.

27. Як зазначено у листі від 23.06.2022 № 01/01-18/708 Запорізького національного університету, нежитлові приміщення площею 171,4 кв. м не використовуються закладом освіти більше 7 років. Використання орендованих площ ФОП Мироненком С.В. не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у Запорізькому металургійному коледжі Запорізького національного університету.

28. Згідно з інформацією ТОВ «ЗМБТІ» (лист від 20.09.2022 № 1069), за даними первинної технічної інвентаризації об`єкту нерухомості, проведеної 17.07.1963, на земельній ділянці за адресою: м. Запоріжжя, вул. Немировича-Данченка/вул. Гастелло, 71/46, був розташований гараж літ. В, який складався із гаражу, складів, кладової, із призначенням приміщень «службова» (прим. 1-1) та «торгово-складська» (прим. 2-1, 3-1, 4-1, 4-2). При проведенні поточної інвентаризації 25.02.2004 був встановлений факт будівництва до гаражу літ. В прибудов із функціональним призначенням «транспорт» та «торгівля». Рішенням Виконавчого комітету Запорізької міської ради № 457/4 від 25.11.2004 було оформлено право державної власності на об`єкти нерухомості по вул. Немировича-Данченка/вул. Гастелло, 71/46, у тому числі на гараж літ. В загальною площею 219,9 кв. м. Функціональне призначення приміщень гаражу літ. В визначено згідно з його фактичного використання.

29. У листі від 14.10.2022 № 01/01-18/1173 Запорізький національний університет зазначив, що будівля за адресою: м. Запоріжжя, вул. Немировича-Данченка/вул. Гастелло, 71/46, знаходиться на земельній ділянці, відведеній для розташування коледжу, осторонь від навчальних корпусів, вхід окремий. Електропостачання, водопровід, каналізація, опалення відсутні. Протягом багатьох років не використовується для навчального процесу і господарської діяльності та на сьогодні у цьому потреби немає. Будівля використовується орендарем під розміщення майстерні, що здійснює технічне обслуговування та ремонт автомобілів.

30. Вважаючи, що сторонами у момент вчинення правочину було недодержано приписи частини першої статті 203 ЦК України, невідповідності договору оренди положенням Законів України «Про освіту», «Про оренду державного та комунального майна», «Про вищу освіту», «Про приватизацію державного та комунального майна», Заступник керівника Вознесенівської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області звернувся до суду з позовною заявою.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій

31. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

32. Дослідивши в межах вимог касаційної скарги ФОП Мироненка С.В. наведені в ній доводи, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та перевіривши з огляду на встановлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини справи правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку, що подана у цій справі касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України

33. Згідно з пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

34. За змістом цієї норми, касаційний перегляд з вказаних підстав може відбутися за наявності таких складових:

- суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду;

- спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

35. У постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок про те, що для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема і пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

36. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

37. Подібність правовідносин суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

38. Крім того, слід ураховувати, що підставою для касаційного оскарження за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

39. Як вже зазначалось, у поданій у цій справі касаційній скарзі скаржник стверджує, що суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 29.08.2023 у справі № 910/5958/20.

40. У справі № 910/5958/20 податкова служба на підставі частини третьої статті 228 ЦК України оскаржувала укладений відповідачами контракт із посиланням на те, що він укладений унаслідок дій злочинної організації з метою реалізації єдиного злочинного плану по заволодінню коштами акціонерного товариства. Верховний Суд змінив мотивувальні частини судових рішень попередніх інстанцій про відмову у позові. Суд касаційної інстанції виснував про необхідність відмови у позові саме з підстав відсутності порушення прав і законних інтересів податкової служби спірним правочином.

41. Отже, предмет і підстави позову, фактичні обставини, які формують зміст спірних правовідносин, та матеріально-правове регулювання спірних правовідносин у зазначеній справі та у справі, що розглядається є різними, що виключає як подібність спірних правовідносин, так і підстави для застосування вказаних правових позицій під час вирішення цього спору.

42. Процитований скаржником в касаційній скарзі фрагмент тексту мотивувальної частини постанови суду касаційної інстанції у справі № 910/5958/20 стосується загальних вказівок про застосування норм процесуального права, зокрема, принципу диспозитивності господарського процесу, необхідності встановлення судом обставини порушення права особи, яка звернулася до суду з позовом. Такі висновки суду є універсальними і мають застосовуватись з урахуванням конкретних обставин справи, в залежності від яких і були постановлені відповідні судові рішення.

43. Крім того, об`єднана палата Касаційного господарського суду в ухвалі від 08.09.2025 у справі № 912/1769/24 зазначила, що «…у справі № 910/5958/20 колегія суддів Касаційного господарського суду не робила власних правових висновків щодо застосування норм статей 16, 203, 215, 228 ЦК України, а лише здійснила правову оцінку застосування судами попередніх інстанцій ст. 5, 14 ГПК України у спірних відносинах в межах встановлених судами попередніх інстанцій обставин конкретної справи.».

44. З огляду на встановлені судами обставини колегія суддів вважає необґрунтованими та безпідставними доводи скаржника про неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 29.08.2023 у справі № 910/5958/20 (як і інших постанов, на які містяться посилання у зацитованій скаржником її частині).

45. Водночас, Верховний Суд вбачає за необхідне зауважити, що апеляційний господарський суд в оскаржуваній постанові виходив з того, що як слідує із установлених обставин цієї справи, звертаючись до суду з позовом, прокурор стверджував про порушення інтересів держави, що полягає в незаконному, нецільовому використанні приміщення закладу освіти. Наполягав, що у даному випадку його звернення спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання недопустимості незаконного користування державним майном освітнього закладу. У даному випадку спірне нерухоме майно належить до сфери управління Міністерства освіти і науки України, а тому Міністерство повноважне представляти інтереси держави у спірних правовідносинах як державний орган та може бути позивачем у суді у випадку, коли це необхідно для реалізації відповідних повноважень задля забезпечення виконання функцій держави.

46. Скаржник, посилаючись на пункт 1 (як і інші пункти) частини другої статті 287 ГПК України, зазначені висновки не спростував.

47. Отже, ураховуючи викладене, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України підстава касаційного оскарження у цьому разі не знайшла свого належного підтвердження.

Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України

48. Відповідно до пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

49. Зміст наведеної норми свідчить про те, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.

50. При касаційному оскарженні судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, касаційна скарга має містити, зокрема, зазначення норми права, щодо якої відсутній висновок про її застосування, із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.

51. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, окрім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору, з огляду на встановлені фактичні обставини справи.

52. У такому випадку з`ясуванню підлягає як відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, так і наявність/відсутність неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

53. Верховний суд вбачає, що у даному випадку наведені у касаційній скарзі ФОП Мироненка С.В. доводи на обґрунтування передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України підстави касаційного оскарження вищевикладеному не відповідають.

54. Як вже зазначалось, у поданій касаційній скарзі відповідач посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування у спірних правовідносинах статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в контексті дослідження законності та пропорційності втручання у право ФОП Мироненко С.В. на мирне володіння майном і співвідношення між таким втручанням і суспільними інтересам.

55. Крім того, скаржник стверджує, що прокурором не доведено підстав, за яких може бути виправдано втручання у майнове право ФОП Мироненка С.В. на оренду приміщення, оскільки таке втручання, на думку скаржника, є непропорційним тому заходу, якого вимагає прокурор.

56. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 483/448/20 викладено, зокрема, такі висновки: «9.2. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

9.3. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited" проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 66-168).

9.4. Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;

якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

9.5. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

9.6. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

9.55. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що відсутність договірних відносин між сторонами до моменту укладення договору не означає, що на переддоговірній стадії сторони не несуть жодних обов`язків. Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема, добросовісно. Добросовісність та розумність належать до фундаментальних засад цивільного права (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Отже, і на переддоговірній стадії сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності. Прояви таких обов`язків та недобросовісної чи нерозумної поведінки є численними і не можуть бути визначені у вичерпний спосіб (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункти 37, 38), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 40), від 06 липня 2022 року справі № 914/2618/16 (пункт 52)).

9.56. Звернення особи до органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з метою отримання земельної ділянки в оренду зумовлене інтересом особи в отриманні цієї земельної ділянки, за відсутності для цього визначених законом перешкод (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункт 42)). Наявність таких перешкод унеможливлює реалізацію відповідного інтересу. Пропозиція нерозумних умов договору, тобто таких, які завідомо є неприйнятними через існування законодавчих заборон і обмежень, а також прийняття іншою стороною таких умов може підтверджувати недобросовісність поведінки обох сторін договору».

57. У контексті наведеного, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд вбачає, що, вирішуючи спір у цій справі, суди попередніх інстанцій виходили з того, що об`єкт оренди передано в оренду ФОП Мироненко С.В. всупереч забороні, встановленій законодавством про освіту, оскільки умовами Договору оренди № 12/1-3945/д від 22.02.2022 передбачено використання орендарем майна за будь-яким цільовим призначенням.

58. При цьому, чинний на момент укладення спірного договору оренди від 22.02.2022 № 12/1-3945/д Закон України «Про освіту» містив положення, якими було імперативно передбачено заборону використання майна державних та комунальних закладів освіти не за освітнім призначенням. Надання в оренду майна закладів освіти, як виняток, передбачалося лише з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу.

59. Крім того, у договорі оренди майна закладів освіти має бути визначено мету (цільове призначення) використання такого майна, з урахуванням обмежень, визначених у положеннях частини четвертої статті 80 Закону України «Про освіту» (постанова Верховного Суду від 16.04.2024 у справі № 922/3883/23).

60. Водночас доводи скаржника про надання Міністерством освіти і науки України як органом, уповноваженим управляти майном Запорізького національного університету, дозволу на передачу ФОП Мироненку С.В. в оренду спірного нежитлового приміщення оцінені та відхилені місцевим та апеляційним господарськими судами, оскільки вони жодним чином не спростовують невідповідність оспорюваного договору оренди вимогам частини четвертої статті 80 Закону України «Про освіту», оскільки саме по собі дотримання процедури погодження договору оренди нерухомого державного майна, передбаченої Законом України «Про оренду державного та комунального майна», не робить такий договір дійсним.

61. За недійсності правочину взаємне повернення сторонами одержаного за ним є юридичним обов`язком, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2024 у справі № 918/1043/21).

62. З огляду на те, що внаслідок визнання договору оренди недійсним, підстава для подальшого користування спірним майном у ФОП Мироненка С.В. відсутня, а отже суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про обґрунтованість вимоги прокурора про зобов`язання ФОП Мироненка С.В. повернути державне нерухоме майно.

63. Скаржник у межах доводів та вимог, що стали підставою для відкриття касаційного провадження, не спростував висновків судів попередніх інстанцій про те, що у нього відсутнє набуте на законних підставах право оренди спірного нерухомого майна. Звідси, посилання ФОП Мироненко С.В. на помилкове незастосування судами статті 1 Першого протоколу до Конвенції не можуть свідчити про помилковість висновків судів по суті розгляду спору, а отже не можуть бути підставою для зміни чи скасування оскаржуваних судових рішень.

64. Отже, визначена ФОП Мироненко С.В. підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, також не підтвердилась під час касаційного провадження.

65. Ураховуючи викладене, Верховний Суд вбачає, що всі наведені скаржником у касаційній скарзі підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України, що і слугували підставами для відкриття касаційного провадження, не знайшли свого підтвердження.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

66. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішенні судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

67. Згідно положень статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення ? без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

68. У цій справі скаржник не довів неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, як необхідної передумови для скасування ухвалених ними судових рішень, у зв`язку з чим касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишенню без змін.

Розподіл судових витрат

69. Оскільки Суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає судові рішення, що оскаржувались, без змін, відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця Мироненка Сергія Володимировича залишити без задоволення.

2. Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 21.01.2026 і рішення Господарського суду Запорізької області від 19.06.2025 у справі №908/724/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. В. Случ

Судді Н. О. Волковицька

С. К. Могил