РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.04.2026Справа № 910/14420/25

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Ломаки В.С.,

за участю секретаря судового засідання: Видиш А.В.,

розглянувши у порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Шосткинський завод "Імпульс"

до Дочірнього підприємства "Маяк-Перспектива" Акціонерного товариства "Завод "Маяк"

про стягнення 54 134 819,07 грн.,

За участі представників сторін:

від позивача: Грищенков О.В. (у порядку самопредставництва);

від відповідача: Куракін Ю.В. за ордером від 25.03.2026 року серії АА № 1692448.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Шосткинський завод "Імпульс" (далі - позивач, Товариство) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Дочірнього підприємства "Маяк-Перспектива" Акціонерного товариства "Завод "Маяк" (далі - відповідач, Підприємство) заборгованості за укладеним між сторонами 17.06.2024 року договором № 8/024-114 про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги у розмірі 54 634 819,07 грн.

Ухвалою від 24.11.2025 року господарський суд міста Києва відкрив провадження у справі № 910/14420/25, вирішив здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче засідання на 17.12.2025 року.

09.12.2025 року через систему "Електронний суд" надійшов відзив Підприємства від 09.12.2025 року на позовну заяву, в якому останнє, з огляду на нікчемність пункту 4.2 договору № 8/024-114, заперечило проти задоволення вимог Товариства в частині стягнення 5 534 819,07 грн., а також вказало про неврахування позивачем здійсненої відповідачем 25.08.2025 року часткової оплати боргу за цим правочином у розмірі 500 000,00 грн.

До початку призначеного підготовчого засідання 17.12.2025 року до суду надійшло клопотання відповідача від 17.12.2025 року про відкладення засідання на іншу дату.

У підготовчому засіданні 17.12.2025 року суд встановив позивачу процесуальний строк на подання відповіді на відзив на позовну заяву до 26.12.2025 року, встановити відповідачу процесуальний строк на подання заперечень до 09.01.2026 року, а також відклав підготовче засідання на 21.01.2026 року.

30.12.2025 року через систему "Електронний суд" надійшла заява позивача від 30.12.2025 року № 11-17/1/25/412, в якій останній просив суд залучити Акціонерне товариства "Українська оборонна промисловість" до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. В обґрунтування цього клопотання заявник посилався на те, що результати розгляду цієї справи вплинуть на подальшу стратегію розвитку підприємства позивача та можливість виконання замовлень, а отже і на дохід Товариства та, відповідно, на розмір внесків до АТ "Українська оборонна промисловість".

Крім того, 30.12.2025 року через систему "Електронний суд" надійшла відповідь позивача від 30.12.2025 року на відзив на позовну заяву, в якій останній, зокрема, визнав факт здійснення відповідачем 25.08.2025 року часткової оплати боргу за договором у розмірі 500 000,00 грн. та зменшив розмір позовних вимог на означену суму, а також вказав про наявність підстав для стягнення з Підприємства решти заборгованості на суму 54 134 819,07 грн.

19.01.2026 року через систему "Електронний суд" надійшла заява Підприємства від 19.01.2026 року, в якій останнє просило суд проводити розгляд справи № 910/14420/25 у закритих судових засіданнях. В обґрунтування цієї заяви відповідач посилався на те, що сторонами у справі № 910/14420/25 є два підприємства оборонно-промислового комплексу України, діяльність яких безпосередньо пов`язана з виконанням оборонних замовлень, виробництвом, ремонтом та/або постачанням продукції військового призначення, тоді як розгляд справи по суті передбачає дослідження доказів, пояснень сторін та інших матеріалів, які можуть містити дані, що становлять службову інформацію або інформацію з обмеженим доступом, розголошення якої може завдати шкоди національній безпеці та обороноздатності України.

У підготовчому засіданні 21.01.2026 року суд прийняв до розгляду заяву позивача від 30.12.2025 року про зменшення розміру позовних вимог, у зв`язку з чим має місце нова ціна позову - 54 134 819,07 грн., виходячи з якої вирішується спір. Також у наведеному підготовчому засіданні суд продовжив строк проведення підготовчого провадження у справі № 910/14420/25 на 30 днів та постановив протокольну ухвалу про відмову в задоволенні клопотання позивача про залучення Акціонерного товариства "Українська оборонна промисловість" до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, з огляду на недоведеність заявником того, що рішення у даній справі може безпосередньо вплинути на його права чи обов`язки щодо Товариства чи Підприємства.

Слід також зазначити, що у цьому підготовчому засіданні господарський суд міста Києва відмовив у задоволенні клопотання Підприємства від 19.01.2026 року про розгляд справи у закритому засіданні.

Ухвалою від 21.01.2026 року господарський суд міста Києва закрив підготовче провадження у справі № 910/14420/25 та призначив її до судового розгляду по суті на 11.02.2026 року.

Судове засідання, призначене на 11.02.2026 року, не відбулось, у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді Ломаки В.С.

Ухвалою від 24.03.2026 року господарський суд міста Києва призначив судове засідання у справі № 910/14420/25 на 15.04.2026 року.

Представник позивача у судовому засіданні 15.04.2026 року підтримав вимоги, викладені у позовній заяві, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, та наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача у цьому судовому засіданні проти задоволення вимог Товариства заперечив з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву від 09.12.2025 року.

У судовому засіданні 15.04.2026 року проголошену вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

17.06.2024 року між Товариством (позикодавець) та Підприємством (позичальник) був укладений договір про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги № 8/024-114 (далі - Договір), за умовами якого позикодавець зобов`язався надати позичальнику поворотну безвідсоткову фінансову допомогу (далі - допомога) в розмірі та у порядку, встановленому розділами 2 та 3 цього Договору, а позичальник зобов`язався повернути позикодавцю допомогу в розмірі, в строки та у порядку, встановлених у цьому Договорі.

Вказаний правочин підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений відбитками печаток цих суб`єктів господарювання.

За умовами розділу 2 Договору розмір допомоги за цим Договором становить 50 000 000,00 грн. Сплата позичальником відсотків позикодавцю за користування допомогою за цим Договором не передбачена.

Відповідно до пункту 3.1 Договору позикодавець протягом 10 банківських днів з моменту укладення Договору перераховує допомогу в безготівковому порядку на поточний рахунок позичальника, зазначений у пункті 7.2 цього Договору.

Згідно з пунктом 4.1 цього правочину надана допомога підлягає поверненню в безготівковому порядку шляхом перерахування позичальником відповідних коштів на поточний рахунок позикодавця в строк не пізніше 12-ти (дванадцяти) місяців з моменту отримання допомоги.

Пунктом 4.2 Договору встановлено, що у разі збільшення курсу євро, встановленого Національним банком України, на 5 % або більше відсотків від курсу євро, що був на момент надання допомоги, її розмір підлягає зміненню пропорційно зміні курсу євро, встановленого Національним банком України на день повернення.

Днем повернення допомоги вважається день зарахування грошових коштів на поточний рахунок позикодавця (пункт 4.3 Договору).

За змістом пункту 6.1 Договору останній набирає чинності з моменту його підписання сторонами та надання позикодавцем допомоги позичальнику і діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим Договором.

Судом встановлено, що на виконання умов Договору позивач шляхом перерахування на розрахунковий рахунок Підприємства надав відповідачу поворотну безвідсоткову фінансову допомогу в розмірі 50 000 000,00 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи копією відповідної платіжної інструкції від 19.06.2024 року № 41241 на суму 50 000 000,00 грн.

Про належне виконання позивачем своїх зобов`язань з надання поворотної фінансової допомоги свідчить також відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення позикодавцем своїх зобов`язань за Договором.

Проте з матеріалів справи вбачається, що у порушення вищевказаних умов Договору відповідач отриману суму безвідсоткової фінансової допомоги за наведеним правочином у встановлений строк (до 19.06.2025 року включно) у повному обсязі не повернув, сплативши на користь позивача за платіжними інструкціями від 25.04.2025 року № 1931 на суму 200 000,00 грн., від 13.06.2025 року № 2743 на суму 200 000,00 грн. та від 25.08.2025 року № 3805 на суму 500 000,00 грн. грошові кошти в загальній сумі лише 900 000,00 грн.

При цьому, в обґрунтування пред`явлених у даній справі вимог (з урахуванням зменшення Товариством у процесі розгляду справи розміру позовних вимог на 500 000,00 грн.) позивач вказував на те, що відповідно до даних сайту Національного банку України (https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates?date=19.06.2024&period=daily) курс євро на момент фактичного надання Підприємству позики за Договором (19.06.2024 року) становив 43,4486 гривні за 1 євро. Водночас, за даними цього ж сайту (https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates? date=20.06.2025&period=daily) курс євро на останній день строку, протягом якого допомога мала бути повернута відповідачем (20.06.2025 року), становив 47,8590 гривень за 1 євро.

Суд додатково зазначає, що за даними сайту Національного банку України (https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates? date=19.06.2025&period=daily) курс євро станом на 19.06.2025 року становив 47,9028 гривень за 1 євро та був вищим за курс цієї іноземної валюти станом на 20.06.2025 року.

Товариство вказувало, що на момент надання допомоги (19.06.2024 року) 50 000 000,00 грн. у перерахунку на євро згідно з курсом: 43,4486 гривні за 1 євро, становило 1 150 785,07 євро. Згідно з платіжними інструкціями від 25.04.2025 року № 1931 та від 13.06.2025 року № 2743 Підприємство повернуло позивачу до вказаного вище значного коливання курсу (більше 5 % у бік збільшення) грошові кошти у загальному розмірі 400 000,00 грн., а відтак до повернення за Договором належало 49 600 000,00 грн., що за курсом: 43,4486 гривні за 1 євро становило 1 141 578,79 євро.

Беручи до уваги відсоткове збільшення курсу євро на останній день строку повернення допомоги на 10,15 %, Товариство вказувало, що зважаючи на положення пункту 4.2 Договору та часткове повернення фінансової допомоги у розмірі 400 000,00 грн. 00 коп. (а також подальшу додаткову сплату позичальником 500 000,00 грн., враховану Товариством при зменшенні розміру позовних вимог), відповідач повинен був повернути позивачу залишок наданої позики у розмірі 54 134 819,07 грн.

З огляду на невиконання Підприємством наведеного обов`язку в добровільному порядку, Товариство звернулося до господарського суду міста Києва з даним позовом.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з такого.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з положеннями статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонами Договір за своєю правовою природою є договором позики.

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Положеннями частин 1, 3 статті 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Стаття 610 Цивільного кодексу України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Заперечуючи проти позову, Підприємство вказувало на те, що положення пункту 4.2 Договору фактично підміняє предмет зобов`язання, трансформуючи його з фіксованої грошової суми у валютно-індексоване зобов`язання, яке не передбачене законом та суперечить імперативним приписам статей 533, 1046, 1049 Цивільного кодексу України. Означений пункт Договору, на переконання відповідача, дозволяє кредитору в односторонньому порядку збільшувати суму позики, що не має зв`язку із реальними витратами кредитора. Така умова фактично надає кредитору додатковий прихований прибуток та покладає на боржника валютний ризик, який за загальним правилом лежить на кредиторі. Враховуючи, що допомога надавалась у гривнях та повертається в гривнях, цей пункт Договору, на думку Підприємства, є несправедливою умовою та є нікчемним, відтак не створює правових наслідків. Крім того, недостатня конкретизація умов цього пункту Договору також свідчить про неможливість його застосування з огляду на створення можливості довільного трактування.

Разом із тим, суд не бере до уваги вищенаведені заперечення відповідача проти позову та визнає їх необґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до положень статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові від 14.11.2018 року в справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що стаття 204 Цивільного кодексу України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

За умовами частин 1, 2 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (частина 1 статті 216 Цивільного кодексу України).

Згідно з приписами частин 1-3, 5 та 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У статті 217 Цивільного кодексу України передбачено правові наслідки недійсності окремих частин правочину та вказано, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Окремою частиною правочину в контексті статті 217 Цивільного кодексу України є окрема частина змісту правочину (договору), тобто його умова (зокрема, пункт 4.2 Договору).

При цьому, недійсність окремої частини договору не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо буде встановлено, що договір був би укладений сторонами і без включення до нього умов, які визнаються недійсними або є нікчемними.

У той же час, нікчемність правочину (його окремої частини) має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину (його умови) як нікчемного. Нікчемність правочину конструюється за допомогою "текстуальної" недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах "нікчемний", "є недійсним".

Проте Підприємство у встановленому законом порядку не довело та не зазначило будь-яких посилань на конкретну пряму вказівку закону про кваліфікацію вказаної відповідачем умови пункту 4.2 Договору як нікчемної.

При цьому, суд звертає увагу Підприємства на таке.

Частиною 1 статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одним із елементів належного виконання зобов`язання є його виконання у валюті, погодженій сторонами.

За положеннями статті 192 Цивільного кодексу України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Так, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які укладаються та виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 Цивільного кодексу України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Більше того, за змістом статті 524 Цивільного кодексу України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Саме з урахуванням вищенаведених положень сторони у пункті 4.2 Договору погодили, що у разі збільшення курсу євро, встановленого Національним банком України, на 5 % або більше відсотків від курсу євро, що був на момент надання допомоги, її розмір підлягає зміненню пропорційно зміні курсу євро, встановленого Національним банком України на день повернення.

При цьому, за висновками суду, на момент укладення Договору сторони не керувалися тим, що курс української гривні до євро протягом строку дії цього правочину залишатиметься незмінним, а навпаки, допускали можливість його зміни.

За таких обставин, суд дійшов висновку про безпідставність заперечень відповідача, які стосуються тверджень про підміну пунктом 4.2 Договору предмету зобов`язання і трансформацію його з фіксованої грошової суми у валютно-індексоване зобов`язання, а також необґрунтованість інших заперечень Підприємства проти позову, які фактично зводяться до незаконності визначення заборгованості за Договором у грошовому еквіваленті, з урахуванням курсу іноземної валюти (євро). При цьому, суд врахував викладений у постанові від 11.09.2024 року в справі № 500/5194/16 правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, за змістом якого якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

Враховуючи те, що сума основного боргу відповідача перед позивачем за Договором, яка становить 54 134 819,07 грн., підтверджена належними доказами, наявними у матеріалах справи, і відповідач не надав документів, які свідчать про погашення наведеної заборгованості перед позивачем, яка існує на момент розгляду справи, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимог Товариства до Підприємства про стягнення вказаної суми боргу, в зв`язку із чим даний позов підлягає задоволенню.

Частиною 3 статті 13 та частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно з частиною 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

Відповідно до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано належних доказів на підтвердження належного виконання умов Договору чи оплати спірної суми заборгованості в добровільному порядку.

За таких обставин, вимоги Товариства підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача, у зв`язку із задоволенням позову.

Керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Дочірнього підприємства "Маяк-Перспектива" Акціонерного товариства "Завод "Маяк" (04073, місто Київ, проспект Степана Бандери, будинок 20а; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Шосткинський завод "Імпульс" (41101, Сумська область, місто Шостка, вулиця Заводська, будинок 41; ) 54 134 819 (п`ятдесят чотири мільйони сто тридцять чотири тисячі вісімсот дев`ятнадцять) грн. 07 коп. основного боргу та 649 617 (шістсот сорок дев`ять тисяч шістсот сімнадцять) грн. 83 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Згідно з частиною 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 20.04.2026 року.

Суддя В.С. Ломака