ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" квітня 2026 р. Справа№ 910/11869/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яценко О.В.

суддів: Гончарова С.А.

Спаських Н.М.

за участю секретаря судового засідання: Антонюк А.С.

за участю представників учасників справи відповідно до протоколу судового засідання від 21.04.2026

розглянувши у відкритому судовому засіданні

матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Горбуд»

на рішення Господарського суду міста Києва від 12.02.2026 (повний текст складено 23.02.2026)

у справі № 910/11869/25 (суддя Головіна К. І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Смарт Монтаж»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Горбуд»

про стягнення 3 428 214,75 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Смарт Монтаж» (далі - ТОВ «Смарт Монтаж», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Горбуд» (далі - ТОВ «Горбуд», відповідач) про стягнення заборгованості за договором субпідряду № 1586/10-20 СП від 14.09.2020 на виконання робіт з улаштування вентильованого фасаду на об`єкті: «Будівництво житлового комплексу з підземними паркінгами по вул. Златоустівській, 27 у Шевченківському районі м. Києва».

Позов обґрунтований тим, що відповідач неналежним чином виконав свої зобов`язання за вказаним договором в частині повної сплати вартості виконаних позивачем робіт, внаслідок чого у ТОВ «Горбуд» виникла заборгованість.

У позові позивач просив стягнути з відповідача основний борг у сумі 2 000 000,00 грн., інфляційні втрати в сумі 1 577 693,90 грн. та 3% річних у сумі 350 520,85 грн., проте під час розгляду справи, з огляду на часткову сплату відповідачем основного боргу в сумі 500 000,00 грн., подав заяву про зменшення розміру позовних вимог (а.с. 135 т. 1), з урахуванням якої позов заявлено про стягнення основного боргу в сумі 1 500 000,00 грн., інфляційних втрат в сумі 1 577 693,90 грн. та 3% річних у сумі 350 520,85 грн., що разом складає 3 428 214,75 грн.

Відповідач проти задоволення позову заперечив, пославшись на те, що:

- розмір основної заборгованості в сумі 2 000 000,00 грн. визначений позивачем неправильно, оскільки ще до відкриття провадження у справі відповідач сплатив 500 000,00 грн.;

- частину заборгованості зі сплати 5% вартості робіт позивач заявив необґрунтовано, адже за умовами договору така оплата здійснюється лише після надходження коштів від замовника та заселення будинку з оформленням акту передачі експлуатуючій організації (відкладений платіж), однак, у матеріалах справи відсутній відповідний акт з необхідною технічною документацією під заселення, відтак, строк оплати 5% не настав.

Крім того відповідач просив зменшити розмір відсотків річних, вважаючи їх розмір неспівмірним і надмірно нарахованим позивачем.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.02.2026 у справі № 910/11869/25 позов задоволено частково, до стягнення з відповідача на користь позивача присуджено основний борг у сумі 1 500 000,00 грн., інфляційні втрати в сумі 1 542 088,25 грн., 3% річних у сумі 349 604,00 грн. та судовий збір у сумі 40 700,31 грн., в решті вимог відмовлено.

При розгляді спору сторін суд першої інстанції встановив, що матеріалами справи належним чином підтверджено факт невиконання відповідачем свого обов`язку по оплаті виконаних позивачем робіт в сумі 1 500 000,00 грн.

Суд першої інстанції визнав безпідставними твердження відповідача про відсутність підстав для стягнення накопичених за період будівництва 5% відкладеного платежу у сумі 722 585,21 грн., вказавши, що після введення об`єкта в експлуатацію в грудні 2021 року подальше невиконання забудовником (відповідачем) обов`язку щодо передачі будинку під заселення не може слугувати підставою для безстрокового відтермінування сплати відкладеного платежу субпідряднику.

Частково задовольняючи позовні вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, суд першої інстанції виходив з того, що позивач нарахував їх на суму часткових оплат замість суми основного боргу, у зв`язку з чим періоди нарахування ним були визначені невірно, а здійснивши власний розрахунок матеріальних втрат, суд першої інстанції дійшов висновку, що з відповідача підлягають стягненню інфляційна складова боргу в сумі 1 542 088,25 грн. та 3% річних у сумі 349 604,00 грн., тобто в менших сумах, ніж просив позивач.

Також суд першої інстанції виснував, що у даному випадку, враховуючи принципи справедливості, добросовісності та розумності - відсутні підстави для зменшення 3% річних, нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України, зауваживши на тому, що у даній справі позивачем до стягнення заявлено відсотки річних у розмірі, що передбачено законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України) - 3 %, а постанова Великої Палати Верховного Суду у справі № 902/417/18 не містить висновків про можливість зменшення відсотків річних нижче 3%, встановлених чинним законодавством.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Горбуд» звернулось з апеляційною скаргою до Північного апеляційного господарського суду, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 12.02.2026 у справі № 910/11869/25 в частині штрафних санкції, змінити рішення Господарського суду міста Києва від 12.02.2026 у справі № 910/11869/25 в частині нарахованої суми інфляційних витрат та 3% річних в бік зменшення.

У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що рішення суду першої інстанції у справі №910/11869/25 в частині визначення розміру інфляційних втрат та 3 % річних підлягає перегляду та зменшенню, оскільки суд не здійснив належної перевірки правильності їх розрахунку, що призвело до безпідставного та явно завищеного розміру стягнутих сум.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт вказує, що зазначені нарахування, у визначеному судом першої інстанції розмірі, є неспіврозмірними із сумою основної заборгованості, що фактично призводить до значного та необґрунтованого фінансового навантаження на відповідача. Такий розмір додаткових нарахувань не відповідає принципам розумності, справедливості та співмірності цивільно-правової відповідальності.

Скаржник також наголосив, що при вирішенні питання щодо розміру нарахованих сум судом має враховуватися реальний майновий стан відповідача, який на даний час є складним та об`єктивно обмежує можливість виконання зобов`язання у повному обсязі. Вказані обставини зумовлені, зокрема, загальною економічною ситуацією в державі, що склалася у зв`язку з воєнним станом, нестабільністю фінансових процесів та суттєвим погіршенням умов здійснення господарської діяльності.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 12.03.2026 справа № 910/11869/25 передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Гончаров С.А., Спаських Н.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.03.2026:

- апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Горбуд» на рішення Господарського суду міста Києва від 12.02.2026 у справі № 910/11869/25 залишено без руху на підставі ст. 174, ч. 2 ст. 260 ГПК України;

- надано Товариству з обмеженою відповідальністю «Горбуд» строк десять днів з дня отримання копії даної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги, а саме: надання доказів сплати судового збору в сумі 34 050,46 грн. у встановленому порядку;

- попереджено Товариство з обмеженою відповідальністю «Горбуд», що у випадку неусунення у встановлений термін недоліків, дана апеляційна скарга буде вважатися неподаною та підлягатиме поверненню скаржнику.

На виконання вимог вищезазначеної ухвали, скаржник 18.03.2026 подав заяву про усунення недоліків, в додатках до вказаної заяви міститься платіжна інструкція № 4514 від 10.03.2026 про сплату 70 887,87 грн.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 19.03.2026 № 09.1-08/958/26 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/11869/25 у зв`язку з перебуванням судді Гончарова С.А., який входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, у відрядженні у період з 19.03.2026 по 21.03.2026, у відпустці у період з 22.03.2026 по 27.03.2026.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 19.03.2026 справа № 910/11869/25 передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Хрипун О.О., Спаських Н.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.03.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Горбуд» на рішення Господарського суду міста Києва від 12.02.2026 у справі № 910/11869/25; розгляд справи ухвалено здійснювати у судовому засіданні з повідомленням учасників справи; справу № 910/11869/25 призначено до розгляду на 21.04.2026; витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/11869/25.

26.03.2026 матеріли цієї справи надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

31.03.2026 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, обґрунтовуючи це наступним:

- судом було дано оцінку наявним у справі доказам та встановлено відсутність підстав для зменшення відсотків річних;

- позивач погоджується із висновком, висловленим в рішенні суду першої інстанції, що у даному випадку, враховуючи принципи справедливості, добросовісності та розумності, відсутні підстави для зменшення 3% річних, нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України;

- суд не наділений правом на зменшення інфляційних втрат.

06.04.2026 представник позивача звернувся до суду з клопотанням про участь у судових засіданнях у справі № 910/11869/25 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.04.2026 вказану заяву задоволено.

06.04.2026 до суду від відповідача надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в якій відповідач зауважив на тому, що загальний розмір нарахованих сум, зокрема 3% річних та інфляційних втрат, є явно непропорційним наслідкам порушення зобов`язання та фактично набуває карального, а не компенсаційного характеру.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 20.04.2026 № 09.1-08/1218/26 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/11869/25 у зв`язку з перебуванням судді Хрипуна О.О. на лікарняному з 31.03.2026 по 28.04.2026.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 20.04.2026 справа № 910/11869/25 передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Гончаров С.А., Спаських Н.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.04.2026 справу № 910/11869/25 прийнято до свого провадження визначеною колегією суддів (головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Гончаров С.А., Спаських Н.М.), учасників справи повідомлено, що розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Горбуд» на рішення Господарського суду міста Києва від 12.02.2026 у справі № 910/11869/25 відбудеться у раніше визначені дату та час, а саме 21.04.2026 о 10:20 год.

Станом на 21.04.2026 до Північного апеляційного господарського суду відзивів на апеляційну скаргу, інших клопотань від учасників справи не надходило.

Під час розгляду справи представник відповідача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі та просив задовольнити, представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечив.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву, інших письмових пояснень, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції зміні чи скасуванню, з наступних підстав.

Як встановлено місцевим судом та перевірено судом апеляційної інстанції, 14.09.2020 між ТОВ «Смарт Монтаж» (субпідрядник) та ТОВ «Горбуд» (генпідрядник) був укладений договір субпідряду на виконання робіт з улаштування вентильованого фасаду на об`єкті: «Будівництво житлового комплексу з підземними паркінгами по вул. Златоустівській, 27 у Шевченківському районі м. Києва» № 1586/10-20 СП (далі - договір) (а.с. 7-13 т. 1), за умовами якого субпідрядник зобов`язується відповідно до проектно-кошторисної документації у визначені цим договором строки якісно виконати у повному обсязі роботи на об`єкті. Роботи мають бути завершені у обсязі, достатньому до здачі державній комісії та придатними до експлуатації або до подальшого виконання відповідних будівельно-монтажних робіт. Генпідрядник зобов`язується прийняти якісно виконані субпідрядником роботи та здійснити їх оплату на умовах, визначених цим договором (п. 1.1 договору).

Згідно з п. 1.4 договору фінансування будівництва об`єкту, в тому числі виконання робіт, передбачених цим договором, здійснюється генпідрядником за рахунок коштів, отриманих від замовника. Орієнтовна сума цього договору узгоджена сторонами в договірній ціні (додаток № 1 до даного договору), яка складена у відповідності вимогами нормативних документів у сфері ціноутворення у будівництві, чинного законодавства України та являється невід`ємною частиною договору (3.1 договору).

Пунктом 3.2 договору передбачено, що загальна вартість робіт за цим договором визначається на підставі фактично виконаних субпідрядником обсягів робіт та оформлених належним чином і підписаних без зауважень сторонами актів приймання виконаних будівельних робіт та довідок про вартість виконаних робіт на весь об`єм робіт, які виконувались субпідрядником в рамках даного договору.

Відповідно до п. 5.2 договору приймання виконаних робіт здійснюється генпідрядником щомісяця за актом приймання виконаних будівельних робіт та довідкою про вартість виконаних робіт. Проект вищевказаних документів субпідрядник складає у 3 примірниках, підписує та скріплює печаткою, попередньо погодивши обсяги з технічним наглядом та відділом матеріально-технічного забезпечення замовника, і передає його генпідряднику до 24-го числа місяця, що є звітним, разом з повним пакетом виконавчої документації, визначеної п. 4.3.21 даного договору. При необхідності за домовленістю сторін акти виконаних робіт можуть бути оформлені за відповідний етап звітного періоду.

У випадку наявності у генпідрядника заперечень щодо змісту актів виконаних робіт, фактичних обсягів, якості та вартості виконаних субпідрядником робіт, генпідрядник повідомляє про відмову у підписі з переліком наявних зауважень та шляхів їх усунень (п. 5.3 договору).

Згідно з п. 5.4 договору датою прийняття генпідрядником виконаних субпідрядником робіт за звітний період, є дата підписання сторонами актів виконаних робіт (з додатком - підсумкова відомість ресурсів) та відповідною виконавчою документацією (акти прихованих робіт, робочі креслення, протоколи вимірювань, протоколи ущільнення ґрунту, протоколи якості з`єднувальних конструкцій та ін.).

Згідно з п. 6.4 договору розрахунки за фактично виконані роботи здійснюються за умови надходження коштів на розрахунковий рахунок генпідрядника на фінансування робіт, передбачених п. 1.1 договору від замовника, в наступному порядку: оплата виконаних робіт здійснюється генпідрядником у розмірі 95% від суми кожного оформленого акту виконаних робіт з урахуванням авансових платежів до 20 числа місяця, наступного за звітним.

Накопичені за період будівництва 5 відсотків відкладеного платежу (як гарантія виконання зобов`язань субпідрядника за договором) залишаються на рахунку замовника та сплачуються субпідряднику генпідрядником в строк до 90 календарних днів після передачі житлового будинку під заселення з оформленням акту передачі експлуатуючій організації та після отримання коштів від замовника, а в разі виявлення дефектів під час прийняття, не пізніше ніж за 15 днів після повного їх усунення субпідрядником за свій рахунок.

Розмір відкладеного платежу зменшується генпідрядником у беззаперечному порядку на суму витрат, пов`язаних з усуненням дефектів і недоробок за вимогами покупців у набутих ними приміщеннях, оплатою комунальних послуг у зв`язку з несвоєчасним заселенням квартир із вини субпідрядника, тощо. Зменшення відкладеного платежу здійснюється генпідрядником на підставі зробленого ним розрахунку одночасно з направленням субпідряднику письмового повідомлення у порядку, передбаченому п. 11.6 цього договору.

У разі затримки замовником фінансування, розрахунок за виконані роботи здійснюється протягом 3-х банківських днів з дати отримання генпідрядником коштів на фінансування робіт за цим договором. У разі відсутності фінансування замовником робіт по даному договору, штрафні санкції не застосовуються до генпідрядника (п. 6.5 договору).

Відповідно до п. 11.9 договору (в редакції додаткової угоди № 4 від 06.06.2022 (а.с. 17зворот т. 1)) цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін і діє до 31 грудня 2024 року, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх договірних зобов`язань.

Додатковою угодою № 2 від 03.06.2021 (а.с. 15зворот т. 1) сторони внесли зміни до назви договору та об`єкту будівництва, визначивши: договір субпідряду № 1586/10-20СП від 14.09.2020 на виконання робіт з улаштування вентильованого фасаду на об`єкті: «Завершення будівництва житлового комплексу з підземними паркінгами по вул. Златоустівській, 27 у Шевченківському районі м. Києва»; об`єкт - завершення будівництва житлового комплексу з підземними паркінгами по вул. Златоустівській, 27 у Шевченківському районі м. Києва.

Звертаючись до суду з цим позовом позивач зазначає, що відповідач неналежним чином виконав свої зобов`язання за договором в частині повної сплати вартості виконаних позивачем робіт, внаслідок чого у ТОВ «Горбуд» виникла заборгованість в сумі 1 500 000,00 грн.. Крім того, відповідач має сплатити інфляційні втрати в сумі 1 577 693,90 грн. та 3% річних у сумі 350 520,85 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.02.2026 у справі № 910/11869/25 позов задоволено частково, до стягнення з відповідача на користь позивача присуджено основний борг у сумі 1 500 000,00 грн., інфляційні втрати в сумі 1 542 088,25 грн., 3% річних у сумі 349 604,00 грн. та судовий збір у сумі 40 700,31 грн., в решті вимог відмовлено.

При розгляді спору сторін суд першої інстанції встановив, що матеріалами справи належним чином підтверджено факт невиконання відповідачем свого обов`язку по оплаті виконаних позивачем робіт в сумі 1 500 000,00 грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, суд першої інстанції виходив з того, що позивач нарахував їх на суму часткових оплат замість суми основного боргу, у зв`язку з чим періоди нарахування ним були визначені невірно, а здійснивши власний розрахунок матеріальних втрат, суд першої інстанції дійшов висновку, що з відповідача підлягають стягненню інфляційна складова боргу в сумі 1 542 088,25 грн. та 3% річних у сумі 349 604,00 грн., тобто в менших сумах, ніж просив позивач.

Колегією суддів встановлено наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно з ч. 3 ст. 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 14 ГПК України).

Частинами 1, 3 ст. 236 ГПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно ч. 2 ст. 237 ГПК України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Викладене свідчить, що принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять учасники спірних правовідносин. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача та позов має чітко виражену ціль, яка втілюється у формі позовних вимог, що їх викладає позивач у позовній заяві.

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Відповідно, право особи звернутися до суду з самостійно визначеними позовними вимогами узгоджується з обов`язком суду здійснити розгляд справи в межах таких вимог.

Такі правові висновки Верховного Суду викладені, зокрема у постановах від 13.11.2020 у справі № 904/920/19, від 01.02.2023 у справі № 914/3203/21.

Очевидним є те, що наведені правові висновки щодо застосування наведених норм процесуального права мають загальний (універсальний) характер незалежно від суті спірних правовідносин, та стадії розгляду спору, в тому числі вказане стосується і апеляційного провадження.

Згідно з ч.ч. 1, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до частини 5 ст. 270 ГПК України, суддя-доповідач доповідає зміст судового рішення, яке оскаржено, доводи апеляційної скарги, межі, в яких повинні встановлюватися обставини і досліджуватися докази.

У постанові від 01.06.2021 у справі № 916/2368/18 Верховний Суд зазначив, що принцип диспозитивності визначає межі здійснення господарським судом та учасниками справи їхніх процесуальних прав та обов`язків, надає учасникам справи можливість вільно розпоряджатися своїми правами щодо предмета спору та визначає обов`язок суду здійснювати провадження у справі виключно за зверненням особи, поданим до суду у відповідній процесуальній формі. Реалізація принципу диспозитивності у процесі здійснення правосуддя спрямована на досягнення справедливого балансу між суб`єктами судового процесу і визначає межі процесуальних дій суду у розгляді справи. При цьому обсяг вимог апеляційного оскарження - це визначений скаржником, а у випадках, передбачених процесуальним законом, напрям та зміст перевірки судового рішення. Межами апеляційного перегляду процесуальний закон визначає повноваження суду апеляційної інстанції за результатами розгляду вимог апеляційної скарги (стаття 275 ГПК України), вихід за межі яких в разі неправильного застосування судом норм матеріального права допускається виключно в межах заявленого скаржником обсягу апеляційного оскарження судового рішення.

Таке розуміння меж повноважень апеляційного суду щодо дослідження нових доказів, підстав апеляційного перегляду підтверджується численною, сталою й незмінною практикою Верховного Суду (різних юрисдикцій) з цього процесуального питання, яке має важливий вплив на дотримання принципів судочинства: змагальності, диспозитивності, рівності всіх учасників судового процесу, правової визначеності (постанови Верховного Суду від 08.11.2023 у справі № 140/1322/22; від 15.05.2019 у справі № 717/2052/16-ц, від 31.01.2020 у справі № 370/999/16-ц, від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19, від 12.10. 2021 у справі № 910/17324/19; від 18.06.2020 у справі № 909/965/16, від 16.06.2021 у справі № 915/2222/19, від 01.07.2021 у справі №46/603 та інші).

Отже, межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції визначені ст. 269 ГПК України відповідно до частини 1 якої суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідач у своїй апеляційній скарзі, посилається на те, що рішення суду першої інстанції у справі №910/11869/25 в частині визначення розміру інфляційних втрат та 3 % річних підлягає перегляду та зменшенню, оскільки суд не здійснив належної перевірки правильності їх розрахунку, що призвело до безпідставного та явно завищеного розміру стягнутих сум.

Отже, рішення суду першої інстанції в частинах задоволення позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Горбуд» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Смарт Монтаж» основного боргу у сумі 1 500 000,00 грн., апелянтом не оскаржується, згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України, в цій частинах рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не переглядається.

При цьому колегія суддів враховує наступне.

Касаційний суд неодноразово звертав увагу на те, що принцип «заборони повороту до гіршого» («non reformatio in peius») відомий ще з часів римського права та існував у зв`язку із іншим правилом - tantum devolutum quantum appellatum (скільки скарги, стільки і рішення).

Правило заборони повороту означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення. Тобто, особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги (постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.05.2023 у справі № 179/363/21 (провадження № 61-4060св23, 21.06.2023 у справі № 757/42885/19-ц (провадження № 61-9060св22).

Верховний Суд у постанові від 24.05.2023 у справі № 179/363/21 зауважив на тому, що обсяг апеляції був обмежений рішенням суду щодо заборгованості за аліментами, які ще не були виплачені, та скасування списання заборгованості у разі недотримання цього зобов`язання, а відтак суд не повинен був самостійно погіршувати позицію заявника скарги в тій частині, в якій рішення суду не було оскаржене.

Аналогічна за змістом позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.07.2025 та від 08.10.2025 у справі № 922/1715/22 якими були скасовані постанови апеляційного суду в частині розгляду тих позовних вимог, які апелянтом не оскаржувались з посиланням на те, що судом апеляційної інстанції не було враховано принципу «заборони повороту до гіршого».

З огляду на вказане рішення суду першої інстанції, в частині задоволення позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Горбуд» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Смарт Монтаж» основного боргу у сумі 1 500 000,00 грн. у даній справі колегією суддів не переглядається.

Щодо решти позовних вимог про стягнення інфляційних втрат в сумі 1 542 088,25 грн., 3% річних у сумі 349 604,00 грн. колегія суддів зазначає про таке.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Враховуючи те, що наявними у матеріалах справи доказами підтверджується факт несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язань з виконаних позивачем за договором робіт, позивач відповідно до положень ЦК України має право нарахувати 3% річних та інфляційні втрати та звернутися за їх стягненням до суду.

Колегія суддів, перевіривши виконані позивачем розрахунки погоджується з висновком суду першої інстанції який встановив, що позивач нарахував 3 % річних та інфляційні втрати на суму часткових оплат замість суми основного боргу, у зв`язку з чим періоди нарахування ним були визначені невірно, а здійснивши власний розрахунок матеріальних втрат, суд першої інстанції цілком вірно виснував, що з відповідача підлягають стягненню інфляційна складова боргу в сумі 1 542 088,25 грн. та 3% річних у сумі 349 604,00 грн., тобто в менших сумах, ніж просив позивач.

У апеляційній скарзі відповідач зазначає про те, що зазначені нарахування, у визначеному судом першої інстанції розмірі, є неспіврозмірними із сумою основної заборгованості, що фактично призводить до значного та необґрунтованого фінансового навантаження на відповідача, такий розмір додаткових нарахувань не відповідає принципам розумності, справедливості та співмірності цивільно-правової відповідальності.

Отже, відповідач фактично не заперечує проти правильності виконаного судом першої інстанції розрахунку, а лише посилається на те, що розмір інфляційних втрат та 3 % річних у цій справі є неспіврозмірними із сумою основної заборгованості.

Щодо вказаного колегія суддів зазначає, що відповідачем не надано контрозрахунку сум 3 % річних та інфляційних втрат, в свою чергу колегією суддів не встановлено необґрунтованості виконаного судом першої інстанції розрахунку.

Щодо наявності підстав для зменшення розміру 3% річних та інфляційних втрат колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

За змістом положень ч.ч. 1, 2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Згідно з усталеною судовою практикою нарахування на суму боргу трьох процентів річних та інфляційних втрат відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Таких висновків у подібних правовідносинах Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, у постанові від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16.

Отже, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат не є санкцією, а виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та у отриманні компенсації від боржника.

Подібна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14.05.2018 у справі №904/4593/17, від 13.06.2018 у справі №912/2708/17, від 22.11.2018 у справі №903/962/17, від 23.05.2018 у справі № 908/660/17, від 05.08.2020 у справі №757/12160/17-ц, від 02.09.2020 у справі № 802/1349/17-а, від 22.04.2020 у справі № 922/795/19, від 19.12.2019 у справі № 911/2845/18.

Відтак, заходи відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, передбачені ст. 625 ЦК України, не є неустойкою чи штрафними санкціями, тому не можуть бути зменшені судом на підставі ст. 233 ГК України, ст. 551 ЦК України.

Правова позиція про можливість зменшення розміру процентів річних викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, де вказано, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві суд за певних умов з урахуванням конкретних обставин справи може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.

Водночас колегія суддів зазначає про те, що обставини у справі № 910/11869/25 та справі № 902/417/18 не є подібними, оскільки в них різні предмети та підстави позову, зміст позовних вимог та фактичні обставини, а також має місце неоднакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Так, у договорі, вимоги про стягнення основного боргу, пені, штрафу та відсотків річних за яким були предметом розгляду у справі № 902/417/18, сторони дійшли згоди щодо зміни розміру процентної ставки, передбаченої ч. 2ст. 625 ЦК України, і встановили її в розмірі 40 % річних від несплаченої загальної вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути сплачений покупцем та 96 % річних від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення дев`яноста календарних днів, а загальна сума заявлених позивачем до стягнення пені, штрафу та відсотків річних майже в два рази перевищила суму основного боргу станом на дату звернення позивача до суду з позовом та який був сплачений відповідачем у повному обсязі після відкриття провадження у справі.

Саме з огляду на вказані обставини та враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.

При цьому, у цій справі № 910/11869/25 сторони у спірному договорі не передбачили інший розмір відсотків річних, ніж той, який встановлений ЦК України.

В свою чергу висновок про відсутність підстав для зменшення відсотків річних, які обраховані, виходячи з розміру, встановленого ст. 625 ЦК України, тобто у розмірі 3 % річних, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07.09.2021 у справі № 927/184/13-г(927/1074/20).

Колегія суддів зазначає про те, що Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 28.02.2024 у справі № 915/534/22, якою справу повернуто колегії Касаційного суду у складі Верховного Суду для розгляду, зокрема, вказала у справі № 902/417/18, від висновків у якій вважає за необхідне відступити Касаційний господарський суд, зроблено загальний висновок про можливість суду за певних умов зменшувати розмір процентів річних, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, тоді як підстави та обставини для такого зменшення процентів річних суд повинен встановлювати у кожному конкретному випадку.

Про зазначене вказала й об`єднана палата Касаційного господарського суду в ухвалі від 23.05.2024 у справі № 910/2440/23, повертаючи зазначену справу колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду.

В ухвалі від 18.12.2024 у справі №922/444/24 Велика Палата Верховного Суду підтримала свої висновки стосовно права суду зменшувати за певних умов зменшувати розмір процентів річних, нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України та зазначила, що Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду не обґрунтував, у чому саме є складність тлумачення та застосування ст. 625 ЦК України та правового висновку Великої Палати Верховного Суду у справі № 902/417/18 щодо права суду, враховуючи конкретні обставини справи, зменшити розмір процентів річних.

Отже, колегія суддів зазначає про те, що суд за певних обставин може зменшувати розмір і процентів річних, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, тоді як підстави та обставини для такого зменшення процентів річних суд повинен встановлювати у кожному конкретному випадку.

При цьому висновок Верховного Суду про можливість за певних умов зменшити розмір процентів річних за час затримки розрахунків відповідно до ст. 625 ЦК України, не стосується такого способу захисту майнового права та інтересу, як відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів як стягнення інфляційних втрат.

Виходячи зі змісту положень чинного законодавства вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), що підлягають стягненню зі сторони, яка порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів обох сторін, які заслуговують на увагу; ступінь виконання зобов`язання боржником; причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання; тривалість прострочення виконання; наслідків порушення зобов`язання; невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо (аналогічний висновок про застосування норми права викладений в постанові Верховного Суду від 31.10.2019 у справі №924/243/19).

Таким чином, наведені норми ставлять право суду на зменшення неустойки в залежність від співвідношення її розміру до заподіяних збитків, з метою забезпечення дотримання розумного балансу інтересів кредитора та боржника.

Слід зазначити, що поняття «значно» та «надмірно», при застосуванні ч. 3 ст. 551 ЦК України є оціночними і мають конкретизуватися судом у кожному конкретному випадку. Правила встановлені цими нормами направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора в порушенні зобов`язання боржником.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від установлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

За правовою позицією Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 у справі № 924/456/19, зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій є правом суду, що оцінивши надані сторонами докази та обставини справи в їх сукупності, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені, а також розмір, до якого підлягає її зменшення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру штрафу, що підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання зобов`язання, невідповідності розміру штрафу наслідкам порушення, добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Законодавством не встановлений перелік виключних обставин, виходячи з яких має бути прийняте рішення щодо зменшення штрафних санкцій, так само як і не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Дане питання вирішується господарським судом, відповідно до ст.. 86 ГПК України, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

У обґрунтування наявності підстав для зменшення 3 % річних та інфляційних втрат відповідач послався на те, що:

- у даній справі період нарахування 3% річних є значним а розмір нарахованих сум суттєво перевищує розмір основного зобов`язання (або є співмірним із ним - якщо це відповідає фактичним обставинам); відсутні докази реальних збитків кредитора у такому обсязі. За таких обставин стягнення у повному заявленому розмірі призводить до порушення принципу справедливості та створює для відповідача надмірний фінансовий тягар;

- апелянт не заперечує правову природу інфляційних втрат як способу компенсації знецінення коштів, однак звертає увагу суду, що: їх розрахунок у даному випадку призвів до економічно необґрунтованого результату; сукупно з іншими нарахуваннями вони формують надмірний обсяг відповідальності, який виходить за межі відновлення порушеного права.

Колегія суддів зауважує на тому, що розмір 3 % річних та інфляційних втрат право на отримання яких позивач має право знаходиться у прямій залежності від періоду прострочення відповідачем виконання обов`язку по оплаті робіт, а відтак саме внаслідок дії відповідача розмір 3 % річних та інфляційних втрат є значним.

Відповідач зазначає і про те, що при вирішенні питання щодо розміру нарахованих сум судом має враховуватися реальний майновий стан відповідача, який на даний час є складним та об`єктивно обмежує можливість виконання зобов`язання у повному обсязі. Вказані обставини зумовлені, зокрема, загальною економічною ситуацією в державі, що склалася у зв`язку з воєнним станом, нестабільністю фінансових процесів та суттєвим погіршенням умов здійснення господарської діяльності.

Колегія суддів зауважує на тому, що як позивач, та і відповідач є учасниками ринку та у однаковій мірі потерпають від воєнних дій на території України.

В свою чергу відповідачем не надано доказів того, що витрати, які він поніс через воєнні дії є більшими, ніж несе позивач.

При цьому військова агресія безумовно вплинула на матеріальне становище всіх учасників ринку, а відтак, такі обставини однаковою мірою впливають як на відповідача, так і на позивача та, з огляду на вказане, на думку колегії суддів, не можуть свідчити про наявність підстав для зменшення 3 % річних, адже вказане ставить відповідача у більш привілейоване становище, ніж позивача.

Такою підставою не є і складний фінансовий стан відповідача. В свою чергу, звертаючись з вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за час затримки розрахунків відповідно до статті 625 ЦК України, позивач також не повинен доводити розміру дійсних майнових втрат, яких він зазнав, тому оцінка таких втрат кредитора, пов`язаних із затримкою розрахунку, не має на меті встановлення точного їх розміру.

При цьому колегія суддів зауважує відповідачу і на правовій позиції Великої Палати Верховного Суду щодо можливості зменшення судом розміру процентів річних, яка викладена у постанові від 02.07.2025 у справі № 903/602/24, згідно з якою:

« 116. При цьому суд при визначенні розміру, до якого можна зменшити проценти річних, обмежений нормою частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, яка визначає, що боржник має сплатити кредитору три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) від простроченої суми.

117. Отже, саме три проценти річних є законодавчо встановленим розміром процентів річних, які боржник повинен сплатити у разі неналежного виконання грошового зобов`язання. Три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником. Тому зменшення судом процентів річних можливе лише до такого розміру, тобто не менше ніж три проценти річних.

118. Відтак розмір процентів річних, який становить законодавчо встановлений розмір трьох процентів річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), не підлягає зменшенню судом.

119. З урахуванням наведеного доводи позивача про те, що суд не може зменшити визначений Цивільним кодексом України мінімальний розмір трьох процентів річних, є обґрунтованими…

..158. Розмір процентів річних, який становить три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), - це законодавчо встановлений та мінімальний розмір процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником, не підлягає зменшенню судом.

159. Інфляційні втрати не є штрафними санкціями чи платою боржника за користування коштами кредитора, вони входять до складу грошового зобов`язання і виступають способом захисту майнового права та інтересу. Тому, на відміну від процентів річних, суд не може зменшити розмір інфляційних втрат.».

З огляду на вказані обставини, а також враховуючи те, що:

- у цій справі № 910/11869/25 заявлено до стягнення законодавчо встановлений та мінімальний розмір річних (3 %);

- суд не може зменшити розмір інфляційних втрат,

колегія суддів вважає, що підстави для зменшення розміру 3 % річних та інфляційних втрат відсутні. Рішення суду першої інстанції в цій частині, що оскаржується - залишається без змін.

Враховуючи викладене вище, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що з відповідача підлягають стягненню інфляційна складова боргу в сумі 1 542 088,25 грн. та 3% річних у сумі 349 604,00 грн.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ЄКПЛ) гарантує право на справедливий суд, невід`ємним елементом якого ЄСПЛ визнає вимогу щодо вмотивованості (обґрунтованості) судових рішень. Хоча термін "вмотивованість" прямо не згадується у статті 6, ЄСПЛ послідовно тлумачить його як обов`язкову складову справедливого судового розгляду.

У справі «Van de Hurk v. the Netherlands» ЄСПЛ наголосив, що дія статті 6 Конвенції полягає, серед іншого, в тому, щоб зобов`язати суд провести належний розгляд зауважень, доводів і доказів, представлених сторонами. У справі «Hirvisaari v. Finland» Суд зазначив, що однією з функцій вмотивованого рішення є демонстрація сторонам того, що їх вислухали, а також надання можливості оскаржити таке рішення.

Колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що скаржник був почутим, йому надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

У рішенні у справі «Peleki v. Greece» (заява № 69291/12; пункт 71) ЄСПЛ нагадав, що рішення суду може бути визначене як «довільне» з точки зору порушення справедливого судового розгляду лише в тому випадку, якщо воно позбавлене мотивувань або якщо зазначені ним мотиви ґрунтуються на порушенні закону, допущеного національним судом, що призводить до «заперечення справедливості» (рішення у справі «Moreira Ferreira v. Portugal» (no 2), заява № 19867/12, пункт 85).

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне, обґрунтоване та мотивоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням Господарського суду міста Києва від 12.02.2026 у справі № 910/11869/25 в оскаржуваній частині, отже підстав для його скасування або зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається.

Враховуючи вищевикладене та вимоги апеляційної скарги, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Горбуд» задоволенню не підлягає.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за звернення з цією апеляційною скаргою покладаються на апелянта.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 269, 270, 273, 275, 276, 281-285 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Горбуд» на рішення Господарського суду міста Києва від 12.02.2026 у справі № 910/11869/25 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.02.2026 у справі № 910/11869/25 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

Матеріали даної справи повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено 21.04.2026.

Головуючий суддя О.В. Яценко

Судді С.А. Гончаров

Н.М. Спаських