ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" березня 2026 р. Справа № 910/13229/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Демидової А.М.

суддів: Євсікова О.О.

Ходаківської І.П.

за участю секретаря судового засідання: Мельничука О.С.

за участю представників учасників справи:

від позивача: не з`явився

від відповідача-1: не з`явився

від відповідача-2: Линдюк С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "Автофургон"

на рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2025 (повне рішення складено 05.12.2025) (суддя Ващенко Т.М.)

у справі № 910/13229/24 Господарського суду міста Києва

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "Автофургон"

до: 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Нерон і Партнери" (відповідач-1);

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридична фірма "Патріот" (відповідач-2)

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст і підстави позовних вимог

У жовтні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне Підприємство "Автофургон" (далі - ТОВ "ВКП "Автофургон", позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Нерон і Партнери" (далі - ТОВ "Нерон і Партнери", відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридична фірма "Патріот" (далі - ТОВ "Юридична фірма "Патріот", відповідач-2) про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги № б/н від 05.10.2024 (далі також - Договір).

Позовні вимоги мотивовано тим, що укладений між відповідачами договір про відступлення права вимоги № б/н від 05.10.2024 є таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства України, укладений із порушенням прав позивача - ТОВ "ВКП "Автофургон", спрямований на уникнення виконання рішення суду від 08.08.2024 у справі № 910/4997/24, його сторони є пов`язаними особами та діяли недобросовісно.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.11.2025 у справі № 910/13229/24 в позові відмовлено повністю. Стягнуто з ТОВ "ВКП "Автофургон" на користь ТОВ "Нерон і Партнери" 40 000,00 грн судових витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідачами при укладанні Договору не було порушено приписів статей 203, 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Суд виснував про відсутність підстав для висновку про те, що оспорюваний правочин був укладений із порушенням вимог закону, внаслідок недобросовісних дій відповідачів чи його метою було невиконання зобов`язань перед позивачем, у зв`язку із чим суд дійшов висновку про недоведеність і необґрунтованість позовних вимог.

Також за результатами розгляду спору суд першої інстанції, враховуючи фактичні обставини даної справи, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, визнав обґрунтованим покладення на позивача понесених відповідачем-1 витрат на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 40 000,00 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись із рішенням Господарського суду міста Києва від 13.11.2025 у справі № 910/13229/24, ТОВ "ВКП "Автофургон" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, зокрема, п. 7 ч. 3 ст. 2, ч. 5 ст. 13 ч. 1, 2 ст. 18, ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Скаржник, зокрема, вказує, що укладенням спірного правочину дії відповідача-1 були спрямовані на унеможливлення виконання судового рішення у справі № 910/4997/24; судом першої інстанції проігноровано обставин, які дозволять кваліфікувати оспорюваний договір як фраудаторний, а саме: щодо моменту укладення відповідачами оспорюваного правочину - після прийняття судом першої інстанції рішення у справі № 910/4997/24, яке набрало законної сили; щодо контрагента, з яким боржник вчинив оспорюваний договір; суд першої інстанції не надав оцінку та не врахував правову позицію, яка зазначена в постанові Верховного Суду від 19.06.2025 у справі № 910/4997/24.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.01.2026 (колегія суддів у складі: Демидової А.М. - головуючого, Ходаківської І.П., Владимиренко С.В.) задоволено клопотання ТОВ "ВКП "Автофургон" про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2025 у справі № 910/13229/24; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "ВКП "Автофургон" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2025 у справі № 910/13229/24; розгляд апеляційної скарги призначено на 24.03.2026 об 11:40; зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2025 у справі № 910/13229/24 до закінчення його перегляду в апеляційному порядку; встановлено строк для подання пояснень, клопотань, заперечень - до 13.02.2026.

У зв`язку з перебуванням судді Владимиренко С.В., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, у відпустці, розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 19.03.2026 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.

Згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.03.2026 для розгляду справи № 910/13229/24 визначено колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: Демидова А.М. - головуючий суддя, судді: Євсіков О.О., Ходаківська І.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.03.2026 апеляційну скаргу ТОВ "ВКП "Автофургон" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2025 у справі № 910/13229/24 прийнято до провадження у визначеному складі колегії суддів: Демидова А.М. - головуючий суддя, судді - Євсіков О.О., Ходаківська І.П.; постановлено розгляд апеляційної скарги здійснювати за раніше визначеними датою та часом - 24.03.2026 об 11:40.

Позиції учасників справи

Поза межами строку, встановленого в ухвалі від 26.01.2026 про відкриття апеляційного провадження у даній справі для подання відзиву на апеляційну скаргу, пояснень, клопотань, заперечень (до 13.02.2026), до Північного апеляційного господарського суду відповідачем-1 подано письмові пояснення у справі від 23.03.2026, в яких відповідач-1 вказує, що метою укладення договору про відступлення права вимоги було виконання зобов`язання ТОВ "Нерон і Партнери" перед ТОВ "Юридична фірма "Патріот", а такий підхід відповідає вимогам економічної доцільності та ефективного управління зобов`язаннями; позивач не надав доказів наявності шахрайських дій із боку відповідача, які б свідчили про порушення його прав; матеріали справи не містять доводів, що ТОВ "ВКП "Автофургон" зверталося до ТОВ "Нерон і Партнери" щодо отримання дебіторської заборгованості останнього, і що ТОВ "Нерон і Партнери" вчинило економічну чи іншу дискримінацію щодо ТОВ "ВКП "Автофургон", унаслідок чого відступлення права вимоги відбулося на користь ТОВ "Юридична фірма "Патріот".

24.03.2025 від ТОВ "ВКП "Автофургон" до Північного апеляційного господарського суду надійшло клопотання про залишення пояснень відповідача-1 без розгляду.

Відповідно до ст. 113 ГПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, встановлюються судом.

У силу приписів ч. 1 ст. 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Відповідно до ч. 2 ст. 119 ГПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

При цьому, процесуальний закон виходить з того, що процесуальний строк продовжується для вчинення процесуальної дії, яка ще не вчинена.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду від 09.11.2020 у справі № 906/72/16.

Як вбачається з матеріалів справи, у межах строку, встановленого в ухвалі Північного апеляційного господарського суду від 26.01.2026 про відкриття апеляційного провадження у даній справі (до 13.02.2026), учасники справи не зверталися до Північного апеляційного господарського суду із заявами про продовження строку для подання документів (пояснень, клопотань).

Відповідно до ст. 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку (ч. 1). Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 2).

З урахуванням викладеного, документи (пояснення, клопотання), які подані після закінчення процесуального строку, встановленого судом в ухвалі про відкриття апеляційного провадження у даній справі, залишаються судом без розгляду на підставі ч. 2 ст. 118 ГПК України.

Явка представників учасників справи

У судове засідання 24.03.2026 з`явився представник відповідача-2.

Представники позивача та відповідача-1 в судове засідання не з`явились.

Разом із тим, 23.03.2026 до Північного апеляційного господарського суду від відповідача-1 надійшло клопотання про розгляд справи без участі учасника судового процесу, в якому відповідач-1 просить суд розглянути дану справу без участі представника ТОВ "Нерон і Партнери" та відмовити скаржнику в задоволенні апеляційної скарги.

Також, 24.03.2026, до початку судового засідання, до Північного апеляційного господарського суду від керівника позивача надійшло клопотання про відкладення (перенесення) розгляду даної справи у зв`язку з його неможливістю взяти участь у судовому засіданні через участь 24.03.2026 в кримінальній справі.

Розглянувши вказане клопотання, заслухавши думку присутнього в судовому засіданні представника відповідача-2, який проти задоволення клопотання заперечував, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про те, що воно не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ч. 11, 12 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Проте, обставини, викладені в клопотанні в обгрунтування неможливості керівника позивача взяти участь у судовому засіданні, жодним чином не підтверджені. Отже, зазначене клопотання є необгрунтованим.

Разом із тим, суд зазначає, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Колегія суддів також враховує положення ст. 129 Конституції України та ст. 2 ГПК України, відповідно до яких одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Водночас, суд зважає на те, що матеріали справи містять обсяг відомостей, достатній для розгляду апеляційної скарги та ухвалення законного і обґрунтованого рішення відповідно до вимог ст. 236 ГПК України.

За таких обставин, з огляду на необхідність дотримання принципу розумності строків розгляду справи, з урахуванням змісту ст. 216, 270 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку про відхилення клопотання про відкладення (перенесення) розгляду справи.

Враховуючи, що явка учасників справи в судове засідання обов`язковою не визнавалась, а неявка в судове засідання представників позивача та відповідача-1 не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, враховуючи аргументи апеляційної скарги і доказове наповнення матеріалів справи, колегія суддів вважає за можливе здійснити перегляд оскаржуваного судового акта в апеляційному порядку без їх участі в судовому засіданні.

Представник відповідача-2 в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував і просив суд залишити її без задоволення.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, 30.11.2015 між фізичною особою-підприємцем Гапоненком Романом Івановичем (позикодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Міжнародна юридична компанія "Гапоненко Роман і партнери" (найменування змінено на Товариство з обмеженою відповідальністю "Нерон і Партнери") (позичальник) укладено договір про надання поворотної фінансової допомоги, згідно з пунктом 1.1 якого позикодавець надає позичальнику поворотну фінансову допомогу, а позичальник зобов`язується повернути надані грошові кошти в порядку та на умовах, передбачених даним договором.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.07.2024 у справі № 910/2214/24 стягнуто з Гапоненка Романа Івановича на користь ТОВ "Нерон і Партнери" 82 681,60 грн збитків, завданих господарському товариству його посадовою особою, та витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 422,40 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.08.2024 у справі № 910/4997/24 стягнуто з ТОВ "Нерон і Партнери" на користь ТОВ "ВКП "Автофургон" 467 270,00 грн заборгованості, а також 5 607,24 грн витрат зі сплати судового збору.

05.10.2024 між ТОВ "Нерон і Партнери" (Первісний кредитор) та ТОВ "Юридична фірма "Патріот" (Новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги (Договір), за яким Первісний кредитор визнає наявність заборгованості перед Новим кредитором за договором про надання юридичних послуг № 8 від 28.05.2024 у розмірі 450 000,00 грн. В якості погашення частини заборгованості Первісний кредитор в порядку та на умовах, визначених цим Договором та чинним законодавством України, відступає, а Новий кредитор приймає право вимоги Первісного кредитора до Гапоненка Романа Івановича (Боржник) на стягнення 85 104,00 грн, які підтверджені рішенням Господарського суду міста Києва від 02.07.2024 у справі № 910/2214/24 (п. 1.1, 1.2 Договору).

Згідно з п. 1.3 Договору до Нового кредитора переходять права Первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент укладення цього Договору.

Відповідно до п. 3.1 Договору Первісний кредитор та Новий кредитор домовились, що відступлене право вимоги оцінюється у 85 104 грн.

Сторони в п. 3.2 Договору погодили, що відступлення права вимоги здійснюється за рахунок погашення частини заборгованості Первісного кредитора перед Новим кредитором у розмірі 450 000,00 грн, що виникла на підставі договору про надання юридичних послуг № 8 від 28.05.2024.

Договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (п. 4.3 Договору).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказав, що Договір є недійсним, оскільки він був укладений із порушенням прав позивача - ТОВ "ВКП "Автофургон", спрямований на уникнення виконання рішення суду від 08.08.2024 у справі № 910/4997/24, його сторони є пов`язаними особами та діяли недобросовісно.

Заперечуючи проти позову, відповідачі зазначили про його необґрунтованість і безпідставність.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при ухваленні постанови

Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема з договорів та інших правочинів.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Відповідно до положень статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, у момент учинення якого сторонами (стороною) не було додержано вимог, установлених частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з ч. 2 та 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору, зокрема, належать: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.

Приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. При кваліфікації дій як таких, що свідчать про зловживання правом, суд надає оцінку наявності негативних наслідків для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах із цими особами, які "потерпають" від зловживання нею правом, або не перебувати); правовому статусу особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття і здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах, або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.

Суд зауважує, що в ЦК України відсутнє окреме визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами правочину дій із метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.

Учинення власником майна правочину на шкоду своїм кредиторам може полягати як у виведенні майна боржника власником на третіх осіб, так і у створенні преференцій у задоволенні вимог певного кредитора на шкоду іншим кредиторам боржника, внаслідок чого виникає ризик незадоволення вимог інших кредиторів.

У разі невідповідності фраудаторного правочину загальним принципам цивільного права та його вчинення з виходом за межі цивільних прав суди можуть визначити юридичну кваліфікацію такого правочину із застосуванням загальних положень ЦК України.

Як наслідок, може бути визнаний недійсним договір, спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша підстава, наприклад, передбачена статтею 228 ЦК України.

Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц, у постановах Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 317/3272/16-ц, від 07.10.2020 у справі № 755/17944/18, від 24.02.2021 у справі № 757/33392/16, від 14.12.2022 у справі № 372/437/20.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.

Отже, за усталеною судовою практикою Верховного Суду, особа (не сторона правочину), чиї майнові інтереси порушує правочин, може оскаржити такий (фраудаторний) правочин, якщо доведе, що власник майна уклав договір та відчужив за ним майно, свідомо погіршивши свій майновий стан з метою уникнення відповідальності перед кредитором, і належним способом захисту прав чи інтересів відповідного кредитора є повернення сторін у первісний стан, тобто відновлення ситуації, яка існувала до цього.

Правові підстави для визнання правочинів недійсними як фраудаторних можуть бути різними. У постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц Велика Палата Верховного Суду сформулювала підхід, відповідно до якого допускається кваліфікація правочину як фраудаторного у випадках: фіктивних правочинів (стаття 234 ЦК України); порушення принципу добросовісності та зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); правочину, який порушує публічний порядок (частини перша, друга статті 228 ЦК України).

Водночас критеріями для кваліфікації договору як фраудаторного є, зокрема: відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості; відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості (хоча є і виключення з цього правила, головне довести, що боржник розумів, що має заборгованість, і ухилявся таким чином від її сплати); майно відчужено на підставі безвідплатного правочину (із цього правила є також виключення, зокрема, якщо ціна за оплатним договором занижена тощо); майно відчужене на користь пов`язаної особи (родичу або на користь власної юридичної особи); після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Саме ці питання і є вирішальними та необхідними для з`ясування при доведенні фраудаторності, а отже, й недійсності договору з настанням відповідних наслідків, адже це свідчитиме про укладення правочину внаслідок недобросовісної поведінки та зловживання цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

Водночас слід враховувати, що кожен окремий критерій сам по собі не спричиняє фраудаторність, і вони повинні розглядатися комплексно, а презумпція правомірності правочину може бути спростована тільки вагомими доказами, які у своїй сукупності засвідчують шкідливість вчиненого правочину, вживання права на зло.

У свою чергу, п. 5 ч. 3 ст. 162 ГПК України покладає саме на позивача обов`язок у позовній заяві викласти обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують вказані обставини, а також вказати правові підстави позову. Тобто, саме на позивача покладено обов`язок у позовній заяві викласти обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують вказані обставини.

Оскаржуючи правочин із підстав його фраудаторності, позивач повинен навести вагомі докази того, що майно було відчужене, наприклад, за явно заниженою ціною, або взагалі безвідплатно, тобто що відчужувач не набув у зв`язку з таким продажем майнових благ.

Разом із тим, кредитор не може вимагати від боржника, щоб останній з моменту виникнення будь-якої заборгованості чи потенційного спору щодо зобов`язання до вирішення такого спору утримувався від здійснення своєї господарської діяльності та пов`язаних із цим операцій, адже таке становитиме надмірне та непропорційне втручання в майнові права боржника (постанова Верховного Суду від 16.10.2024 у справі № 911/3706/23).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстації, 30.11.2015 між фізичною особою-підприємцем Гапоненком Романом Івановичем (позикодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Міжнародна юридична компанія "Гапоненко Роман і партнери" (найменування змінено на Товариство з обмеженою відповідальністю "Нерон і Партнери") (позичальник) укладено договір про надання поворотної фінансової допомоги, згідно з пунктом 1.1 якого позикодавець надає позичальнику поворотну фінансову допомогу, а позичальник зобов`язується повернути надані грошові кошти в порядку та на умовах, передбачених даним договором.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.07.2024 у справі № 910/2214/24 стягнуто з Гапоненка Романа Івановича на користь ТОВ "Нерон і Партнери" 82 681,60 грн збитків, завданих господарському товариству його посадовою особою, та витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 422,40 грн.

Надалі, рішенням Господарського суду міста Києва від 08.08.2024 у справі № 910/4997/24 стягнуто з ТОВ "Нерон і Партнери" на користь ТОВ "ВКП "Автофургон" 467 270,00 грн заборгованості, а також 5 607,24 грн витрат зі сплати судового збору.

05.10.2024 між ТОВ "Нерон і Партнери" (Первісний кредитор) та ТОВ "Юридична фірма "Патріот" (Новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги (Договір), за яким Первісний кредитор визнає наявність заборгованості перед Новим кредитором за договором про надання юридичних послуг № 8 від 28.05.2024 у розмірі 450 000,00 грн. В якості погашення частини заборгованості Первісний кредитор в порядку та на умовах, визначених цим Договором та чинним законодавством України, відступає, а Новий кредитор приймає право вимоги Первісного кредитора до Гапоненка Романа Івановича (Боржник) на стягнення 85 104,00 грн, які підтверджені рішенням Господарського суду міста Києва від 02.07.2024 у справі № 910/2214/24 (п. 1.1, 1.2 Договору).

Згідно з п. 1.3 Договору до Нового кредитора переходять права Первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент укладення цього Договору.

Відповідно до п. 3.1 Договору Первісний кредитор та Новий кредитор домовились, що відступлене право вимоги оцінюється у 85 104 грн.

Сторони в п. 3.2 Договору погодили, що відступлення права вимоги здійснюється за рахунок погашення частини заборгованості Первісного кредитора перед Новим кредитором у розмірі 450 000,00 грн, що виникла на підставі договору про надання юридичних послуг № 8 від 28.05.2024.

Договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (п. 4.3 Договору).

Перевіряючи доводи скаржника про фраудаторність оспорюваного правочину з мотивів його укладення відповідачами після ухвалення судом першої інстанції рішення у справі № 910/4997/24, яке набрало законної сили, а також контрагенту, з яким боржник вчинив оспорюваний договір, який є пов`язаною особою, колегія суддів відхиляє такі, зважаючи на відсутність судового рішення про стягнення відступленої суми за оспорюваним договором, з огляду на її правову природу (збитки), що свідчить про непідтвердження обставин погіршення ТОВ "Нерон і Партнери" свого майнового стану шляхом укладення оспорюваного договору відступлення права вимоги саме з метою уникнення відповідальності перед позивачем, а також те, що вимога до боржника утримуватися від здійснення будь-яких господарських операцій, у тому числі реалізації майна, за умов існування невиконаних зобов`язань, лише з метою запобігання можливим його зловживанням є непропорційною, надмірною та такою, що призводить до втручання у господарську діяльність боржника.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що сама лише пов`язаність відповідачів у даному конкретному випадку не є достатньою обставиною для кваліфікації спірного правочину як фраудаторного та визнання його недійсним, оскільки обставини, що дають змогу кваліфікувати правочин як такий, що вчинений на шкоду кредитору, мають перевірятися у сукупності, а кожна окрема обставина сама по собі не спричиняє фраудаторність.

Колегія суддів також враховує ту обставину, що за оспорюваним договором ТОВ "Нерон і Партнери" відступлено ТОВ "Юридична фірма "Патріот" право вимоги саме до директора позивача - Гапоненка Р.І.

Таким чином, є недоведеними твердження скаржника про те, що оспорюваний договір про відступлення права вимоги від 05.10.2024 має всі ознаки фраудаторності.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання недійсним оспорюваного договору відступлення права вимоги.

Колегією суддів відхиляються доводи скаржника про неврахування судом першої інстанції висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 19.06.2025 у справі № 910/4997/24, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду

Згідно з п. 6 ч. 2 ст. 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 29.01.2020 у справі № 903/154/19).

Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Суд звертає увагу на те, що з огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування таких правових висновків у кожній конкретній справі.

Схожа правова позиція є усталеною та знайшла своє відображення у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц.

Разом із тим, як встановлено апеляційним господарським судом, у постанові Верховного Суду від 19.06.2025 у справі № 910/4997/24 відсутні висновки щодо застосування норм права, які можуть бути застосовані під час розгляду даної справи № 910/13229/24. Так, Верховний Суд у справі № 910/4997/24, скасовуючи постанову Північного апеляційного господарського суду від 31.03.2025 у справі № 910/4997/24 та залишаючи в силі ухвалу Господарського суду міста Києва від 14.01.2025, якою задоволено заяву ТОВ "ВКП "Автофургон" про звернення стягнення на грошові кошти, що належать іншій особі, яка має заборгованість перед боржником, виходив із того, що суд апеляційної інстанції в порушення процесуальних норм ухвалив судове рішення за новими доказами, в той час як вищевказана заява ТОВ "ВКП "Автофургон" розглядалася судом першої інстанції за наявними матеріалами.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, § 54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що в даній справі надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об`єктивно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв`язку із чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення відсутні.

За таких обставин, підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки за результатами апеляційного перегляду рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2025 у справі № 910/13229/24 підлягає залишенню без змін, дія оскаржуваного рішення, яку було зупинено в ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідно до ч. 5 ст. 262 ГПК України, підлягає поновленню.

Судові витрати

У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги судові витрати відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "Автофургон" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2025 у справі № 910/13229/24 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

4. Матеріали даної справи повернути до місцевого господарського суду.

5. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строк, передбачені ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена 09.04.2026.

Головуючий суддя А.М. Демидова

Судді О.О. Євсіков

І.П. Ходаківська