РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

07.04.2026Справа № 910/1516/26

Господарський суд міста Києва у складі судді Ягічевої Н.І., за участю секретаря судового засідання Вілінської О.О., розглянувши матеріали справи

за позовом Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - Державного підприємства "Укроборонсервіс" (вул. Отамана Зеленого, 3А,м. Київ,02099)

до Міністерства оборони України (просп. Повітряних Сил, 6, м. Київ, 03168)

про визнання недійсним пункту державного контракту,

Представники учасників справи: згідно протоколу судового засідання;

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрепецекспорт" - Державного підприємства "Укроборонсервіс" (далі - позивач, виконавець) до Міністерства оборони України (далі - відповідач, замовник) про визнання недійсним пункту державного контракту.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що Державним контрактом на поставку (закупівлю) товарів оборонного призначення № 403/1/22/398 від 20.12.2022 передбачені різні види відповідальності для виконавця, у той же час для замовника не встановлено жодної відповідальності, що, на думку позивача, є явним розбалансуванням інтересів сторін Державного контракту та ставить замовника в більш вигідне становище по відношенню до виконавця.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.02.2026 суддя Ягічева Н.І. відкрила провадження по справі та призначила підготовче засідання на 10.03.2026.

05.03.2026 у системі "Електронний суд" представником відповідача сформовано відзив на позовну заяву, мотивований тим, що проценти, передбачені ч. 3 ст. 693 ЦК України, не можуть бути ототожнені, зокрема, з неустойкою (штрафом, пенею), передбаченою у ст. 549 цього Кодексу.

09.03.2026 "Електронний суд" представником позивача сформовано відповідь на відзив.

Ухвалою від 10.03.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу по суті на 07.04.2026.

В судовому засіданні 07.04.2026 представник позивача підтримав позовні вимоги, представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог.

У судовому засіданні 07.04.2026 було закінчено розгляд справи по суті та оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Між Дочірнім підприємством Державної компанії «Укрспецекспорт» - Державним підприємством «Укроборонсервіс» (далі - Позивач, Виконавець) та Міністерством оборони України (далі - Відповідач, Замовник) укладений Державний контракт на поставку (закупівлю) товару оборонного призначення №403/1/22/398 від 20.12.2022 (далі - Державний контракт).

Відповідно до умов Державного контракту, Відповідач зобов`язувався поставити Позивачу з дотриманням вимог законодавства України, умов і вимог Державного контракту товари оборонного призначення, а саме 122 мм артилерійські постріли з повним зарядом до гаубиці Д-30 (далі - Товар) зазначені в Специфікації, а Позивач - прийняти його та оплатити.

Відповідно до п. 7.3. Державного контракту для Виконавця передбачені наступні види порушень та санкцій за них:

1. Пеня у розмірі 0,1% вартості Товару, з якого допущено прострочення виконання за кожен день прострочення;

2. Штраф у розмірі 7% вартості Товару, з якого допущено прострочення виконання пбнад 30 днів;

3.Штраф у розмірі 20% вартості Товару в разі порушення зобов`язання щодо якості (комплектності);

4. Пеня у розмірі 0,1% вартості Товару в разі порушення строків усунення несправностей або не здійснення гарантійної заміни;

5. Проценти за користування коштами попередньої оплати (в частині вартості простроченого Товару) в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від дня порушення строку поставки Товару до дня виконання обов`язку щодо поставки;

6. Пеня за неповернення Виконавцем Замовнику різниці коштів у строк визначений пунктом 2.10 Державного контракту з урахуванням індексу інфляції, що були отримані в якості попередньої оплати у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми неповернутих коштів за кожний день прострочення.

7. Сторони домовилися, що погоджений розмір збитків, а також неустойки, який підлягає відшкодуванню замовником за несвоєчасність грошових розрахунків, крім випадків передбачених пунктом 7.9, 7.13 Контракту, не можуть бути більшим за суму заборгованості, скоригованої на офіційний індекс інфляції за відповідний період (за час прострочення). Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та частини шостої статті 231 Господарського кодексу України (далі - ГК України) сторони встановили інший розмір процентів для замовника - 0 (нуль) процентів.

Згідно з пунктом 11.1 Державного контракту (в редакції Додаткової угоди №7 від 31.01.2025), контракт набирає чинності з дати підписання додаткової угоди про взяття бюджетних зобов`язань та діє до 15.03.2025, але в будь-якому випадку до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань за цим Контрактом.

На думку Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - Державного підприємства "Укроборонсервіс" наявні підстави для визнання підпункту 5 пункту 7.3 Контракту недійсним.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач вказав, що:

- наведені у пункті 7.3 Контракту кількість та розмір штрафних санкцій для виконавця перевищують всі розумні розміри;

- незважаючи на те, що в Державному контракті назви відповідальностей носять формально різні назви - пеня (підпункт 1 пункту 7.3. Державного контракту) та проценти за користування коштами (підпункт 5 пункту 7.3. Державного контракту), однак по юридичній природі це є однакові відповідальності й виникають вони внаслідок одного й того ж самого порушення - прострочення постачання Товару.

- хоча вид відповідальності за підпунктом 5 пункту 7.3. Державного контракту - проценти за користування коштами носить назву саме «проценти за користування коштами», юридично, цей вид відповідальності за Державним контрактом є пенею, враховуючи порядок їх обрахування.- незважаючи на те, що в Контракті назви відповідальності носять формально різні назви - пеня (підпункт 1 пункту 7.3 Контракту) та проценти за користування коштами (підпункт 5 пункту 7.3 Контракту), однак за юридичною природою це однакові види відповідальності та виникають вони внаслідок одного й того ж самого порушення - прострочення постачання товару.

Відповідач проти позову заперечує, мотивуючи тим, що проценти, передбачені ч. 3 ст. 693 ЦК України, не можуть бути ототожнені, зокрема, з неустойкою (штрафом, пенею), передбаченою у ст. 549 цього Кодексу.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Згідно з частиною першою статті 202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203 ЦК встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; - особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; - правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; - правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

В силу ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно частини першої статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Приписи ч. 2 та 3 ст. 6 та ст. 627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства і договором. Допустимість конкуренції між актами цивільного законодавства і договором випливає з того, що вказані норми передбачають ситуації, коли сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, і коли вони не вправі цього робити.

Свобода договору як одна з принципових засад цивільного законодавства є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. Водночас сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли такий відступ неможливий в силу прямої вказівки акта законодавства, а також якщо відносини сторін регулюються імперативними нормами.

Суд звертає увагу, що сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини, виходячи з правової природи останніх. Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі статті 625 ЦК України.

Відповідно, сторони не можуть врегулювати свої відносини (визначити взаємні права та обов`язки) у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, передбаченим статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору (справедливість, добросовісність, розумність). Домовленість сторін договору про врегулювання своїх відносин всупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення.

Відповідно до частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України).

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

У силу приписів статті 8 Конституції України Конституція України має найвищу юридичну силу. Норми Конституції України є нормами прямої дії.

Так, судом встановлено, згідно з підпунктом 1 пункту 7.3. розділу 7 контракту у разі порушення строків поставки товару з Виконавця стягується пеня у розмірі 0,1% вартості товару, з якого допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості.

Відповідно до підпункту 5 пункту 7.3. розділу 7 контракту у разі порушення Виконавцем зобов`язань щодо строків поставки товару, за умови здійснення Замовником попередньої оплати, Виконавець зобов`язаний сплатити на користь Замовника проценти за користування коштами попередньої оплати (в частині вартості простроченого товару) у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України (далі - НБУ), від дня порушення строку поставки товару до дня виконання Виконавцем обов`язку щодо поставки товару, визначеного згідно з абзацом першим пункту 3.3. контракту.

За змістом статті 546, 548, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися відповідно до вимог закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі порушення зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 Цивільного кодексу України).

Отже, пеня є формою відповідальності за прострочення виконання зобов`язання, що має на меті стимулювання виконання зобов`язань.

Конститутивною ознакою пені є її нарахування за кожен день прострочення виконання зобов`язання. Поденне нарахування пені є ознакою, яка вирізняє її серед інших видів неустойки (штрафних санкцій) та визначає механізм обчислення (визначення розміру) пені (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2024 року у справі № 911/952/22).

Укладений між сторонами у цій справі контракт за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього. Проте сторони у договорі можуть встановити інший порядок оплати, зокрема передбачити попередню оплату товару.

Як вбачається сторони у контракті передбачили можливість проведення розрахунків на умовах здійснення Замовником поетапної попередньої оплати товару.

Можливість проведення попередньої оплати товару та правила здійснення оплати у такий спосіб передбачені статтею 693 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 1057 Цивільного кодексу України договором, виконання якого пов`язане з переданням у власність другій стороні грошових коштів або речей, які визначаються родовими ознаками, може передбачатися надання кредиту як авансу, попередньої оплати, відстрочення або розстрочення оплати товарів, робіт або послуг (комерційний кредит), якщо інше не встановлено законом.

До комерційного кредиту застосовуються положення статей 1054 - 1056 цього Кодексу, якщо інше не встановлено положеннями про договір, з якого виникло відповідне зобов`язання, і не суперечить суті такого зобов`язання.

Отже, договором на покупця може покладатися обов`язок здійснення попередньої оплати товару, тобто оплати товару до його передання продавцем. При цьому, договір купівлі-продажу (поставки), який містить обов`язок продавця здійснити попередню оплату, є різновидом комерційного кредиту, що передбачений статтею 1057 Цивільного кодексу України. У даному випадку покупець здійснює кредитування продавця, а попередня оплата фактично є сумою кредиту (позики).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором (речення перше та друге абзацу першого частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною третьою статті 693 Цивільного кодексу України на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати.

За користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (стаття 536 Цивільного кодексу України).

Отже, закон, зокрема положення статті 536, частини третьої статті 693, частини першої статті 1054, частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України у їх сукупності, передбачає можливість для покупця нарахування на суму сплаченої ним продавцю попередньої оплати процентів за користування грошовими коштами, що узгоджується із загальним правилом про оплатний характер позики. Порушення продавцем обов`язку щодо передачі товару, який був попередньо оплачений, надає покупцеві можливість стягнути з продавця проценти за користування чужими грошовими коштами.

За своєю правовою природою проценти є винагородою (платою) за користування грошовими коштами. Натомість неустойка є видом забезпечення виконання зобов`язання та за своєю правовою природою є штрафною санкцією, яка може застосовуватись до боржника у разі порушення ним зобов`язання.

Отже, передбачені статтею 536 та частиною третьої статті 693 Цивільного кодексу України проценти мають зовсім іншу правову природу, ніж неустойка (пеня, штраф), виступають способом захисту прав та інтересів покупця який, здійснивши оплату продукції на умовах попередньої її оплати набув також статусу кредитора за договором по відношенню до продавця до моменту передання йому такої продукції.

З огляду на різну правову природу проценти, передбачені частиною третьою статті 693 Цивільного кодексу України, не можуть бути ототожнені з неустойкою, передбаченою статтею 549 Цивільного кодексу України, та процентами, передбаченими частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України.

Такі висновки Верховного Суду щодо правової природи процентів за користування грошовими коштами та неустойки та їх відмінностей, викладені у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 грудня 2021 року у справі № 910/14180/18.

Враховуючи наведене, спірний підпункт 5 пункту 7.3. контракту передбачає саме сплату відсотків за користування коштами попередньої оплати, що має іншу правову природу, ніж неустойка, отже, підпункти 1 та 5 пункту 7.3. контракту не передбачають однакову подвійну відповідальності за одне й те саме порушення, не дублюють один одного.

Як уже зазначалося вище, договір купівлі-продажу (поставки), умови якого передбачають здійснення покупцем попередньої оплати товару, є різновидом комерційного кредиту, що передбачений статтею 1057 Цивільного кодексу України. У такому випадку покупець здійснює кредитування продавця, а попередня оплата фактично є сумою кредиту (позики).

При цьому, гроші за кредитним договором (сума позики (кредиту)) є особливим видом товару, який передається позичальнику у власність на умовах повернення та платності. Користування грошима, як особливим видом товару, має ціну, яка, як правило, вимірюється обліковими ставками відповідних фінансових систем чи індексами.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з абзацом першим частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Отже, можливість застосування облікової ставки НБУ для визначення розміру відсотків за користування позикою (кредитом) передбачена законом.

Відповідно до визначення термінів та понять, що містяться у статті 1 Закону України "Про Національний банк України", облікова ставка Національного банку України - один із монетарних інструментів, за допомогою якого Національний банк України встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів.

Отже, облікова ставка НБУ - це основна відсоткова ставка, за якою НБУ кредитує комерційні банки. Вона визначає базову вартість грошей у державі на відповідний період, безпосередньо впливаючи на розміри відсотків за депозитами та кредитами для населення і бізнесу, інфляцію та курс гривні.

Відповідно до частини першої статті 1056-1 Цивільного кодексу України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

За змістом частини четвертої статті 1056-1 Цивільного кодексу України якщо інше не встановлено законом, у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитодавець самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Якщо інше не встановлено законом, у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитодавець самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором.

Отже, можливість застосування сторонами в договорі для визначеної розміру відсотків за користування позикою (кредитом) змінюваної процентної ставки, якою є і облікова ставка НБУ, також передбачена законом.

За змістом пункту 2 частини першої статті 25 Закону України "Про Національний банк України" Національний банк проводить грошово-кредитну політику шляхом застосування, зокрема такого інструменту, як процентна політика.

Згідно зі статтею 27 Закону України "Про Національний банк України" Національний банк встановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями. Національний банк має право нараховувати відсотки на кошти, розміщені на рахунках банків, відкритих у Національному банку. Таке нарахування здійснюється Національним банком із застосуванням визначених ним процентних ставок.

За змістом пункту 2 Положення про процентну політику Національного банку України, затвердженого постановою Правління НБУ 21 квітня 2016 року № 277, (далі - Положення), процентна політика Національного банку - установлення та застосування Національним банком облікової (ключової) процентної ставки та інших процентних ставок за його операціями з метою досягнення цілей грошово-кредитної політики.

Відповідно до підпункту 1 пункту 5 розділу І Положення Національний банк з метою реалізації процентної політики встановлює, зокрема облікову (ключову) процентну ставку.

Згідно з пунктами 11, 12 розділу ІІІ Положення рішення щодо розміру облікової ставки затверджується Правлінням Національного банку на черговому або позачерговому засіданні з питань монетарної політики після обговорення на засіданні Комітету з монетарної політики. Національний банк оприлюднює розмір облікової ставки на сторінці офіційного Інтернет-представництва Національного банку.

При цьому, усталеною є практика і це підтверджується відомостями на сторінці офіційного Інтернет-представництва Національного банку, що визначення та затвердження Правлінням НБУ розміру облікової ставки здійснюється саме у відсотках річних.

Отже, встановлений у спірній умові контракту розмір процентів за користування коштами попередньої оплати у вигляді подвійної облікової ставки НБУ є зрозумілим, оскільки облікова ставка НБУ визначається у відсотках річних, її розмір є чітко визначеним та затвердженим Правлінням НБУ, інформація про розмір облікової ставки НБУ та період її дії систематично оприлюднюється і наявна в загальному доступі, передбачений підпунктом 5 пункту 7.3. контракту порядок та спосіб визначення розміру плати за користування попередньою оплатою відповідає вимогам чинного законодавства та звичаям ділового обороту. При цьому, суд зазначає про те, що визначення сторонами у контракті розміру відсотків за користування попередньою оплатою у розмірі подвійної ставки НБУ свідчить про волевиявлення сторін правочину на визначення процентів саме в такому розмірі.

Аналіз спірного підпункту 5 пункту 7.3. контракту свідчить про те, що дійсно його положення містять посилання на порушення Виконавцем зобов`язань щодо строків поставки товару. Проте, це посилання наведене саме в контексті обґрунтування підстав для сплати Виконавцем на користь Замовника процентів за користування коштами попередньої оплати. При цьому, суд зазначає про те, що відповідно до статті 693 Цивільного кодексу України обставина порушення продавцем строку поставки товару є лише підставою для реалізації покупцем свого права на нарахування відсотків на суму попередньої оплати та не є умовою, що визначає правомірне чи неправомірне користування продавцем грошовими коштами попередньої оплати як сумою позики в розумінні цієї норми права. Згідно з частиною другою статті 693 Цивільного кодексу України такою умовою є саме момент пред`явлення покупцем вимоги до продавця про повернення суми попередньої оплати.

Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 листопада 2021 року у справі № 910/14180/18, до моменту пред`явлення покупцем вимоги до продавця про повернення суми попередньої оплати відповідно до частини другої статті 693 Цивільного кодексу України користування продавцем грошовими коштами попередньої оплати як сумою позики буде вважатися правомірним, на які покупець як кредитор може правомірно нараховувати проценти за користування. Натомість після пред`явлення покупцем продавцю такої вимоги (про повернення суми попередньої оплати відповідно до частини другої статті 693 Цивільного кодексу України) за умови непоставки продавцем покупцю товару та неповернення суми попередньої оплати у продавця виникає грошове зобов`язання з повернення суми попередньої оплати, а користування продавцем цими коштами буде неправомірним. У такому випадку покупець втрачає право на нарахування продавцю на суму цих коштів процентів, передбачених частиною третьою статті 693 Цивільного кодексу України, та разом з цим набуває право на нарахування та стягнення з продавця процентів, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, що нараховуються внаслідок прострочення боржником (у даному випадку - продавцем) грошового зобов`язання (з повернення попередньої оплати) та які є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання на відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима.

Отже, враховуючи викладене, у спірних правовідносинах, що склалися між сторонами у цій справі, користування грошовими коштами попередньої оплати є правомірним для Виконавця (позивача) саме до моменту отримання ним вимоги Замовника про повернення суми попередньої оплати, оскільки ні контракт, ні чинне законодавства не передбачають автоматичного обов`язку Виконавця (продавця) повернути кошти попередньої оплати у разі не поставки товару у строк. Користування авансом до визначеної контрактом дати поставки є безоплатним, а процент за користування авансом передбачений саме за час користування Виконавцем коштами авансу поза межами строків поставки товару за умови не поставки такого товару.

Частина друга статті 693 Цивільного кодексу України передбачає альтернативне право покупця: або вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати у разі прострочення поставки та не передбачає автоматичного обов`язку продавця повернути суму попередньої оплати покупцю. Використання у цій нормі права сполучника "або" свідчить про те, що з ряду перелічуваних в цій нормі прав покупця можлива реалізація тільки одного права: або вимагати передання оплаченого товару, або вимагати повернення суми попередньої оплати.

Закінчення строку поставки товару не зумовлює припинення зобов`язання постачальника (продавця) з поставки товару, а надає альтернативу покупцю обрати: очікувати товар або вимагати повернення коштів. Тобто закон у такому випадку надає право вибору саме управненій стороні (покупцю) змінити дане правовідношення. Саме з моменту правомірної відмови покупця від поставки товару шляхом повідомлення про це продавця негрошове зобов`язання продавця (з поставки товару) припиняється та у останнього виникає грошове зобов`язання перед покупцем (з повернення суми попередньої оплати). Отже, в силу положень частини другої статті 693 Цивільного кодексу України у продавця (постачальника) не можуть одночасно існувати два зобов`язання: і повернути суму попередньої оплати, і поставити товар.

Застосовані у частині другій статті 693 Цивільного кодексу України слова "має право" слід розуміти так, що покупець, який втратив інтерес до товару та бажає припинити правовідносини поставки може однозначно та беззаперечно довести до відома продавця свою волю з повернення попередньої оплати, у разі якщо строк його поставки було порушено. Тобто саме управнена сторона (покупець) одержує право в односторонньому порядку припинити правовідносини поставки, але за відсутністю такого одностороннього правочину покупця - правовідносини з поставки товару продовжують тривати (на умовах договору), а грошове зобов`язання з повернення коштів автоматично не виникає (якщо умовами договору не передбачене інше).

Отже, закінчення строку поставки товару не змінює та не припиняє зобов`язання з поставки товару, а надає покупцю право на вчинення одностороннього правочину відмови від товару, що обумовлює виникнення грошового зобов`язання продавця з повернення коштів.

Враховуючи наведене, у спірному підпункті 5 пункту 7.3. контракту сторони погодили умову про те, що у разі продовження існування зобов`язання із поставки товару після порушення строку його поставки підлягають нарахуванню проценти за користування продавцем коштами попередньої оплати (тобто фактично погодили правомірне користування Виконавцем коштами Замовника з дозволу останнього) у період, що слідує після кінцевої дати строку поставки і до моменту поставки товару.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.03.2026 у справі № 910/6742/25.

Отже, враховуючи те, що зміст спірної умови контракту стосується виключно правомірного користування боржником грошовими коштами, сплаченими кредитором (за період порушення строків поставки товару), спірні правовідносини підпадають під правове регулювання частин другої, третьої статті 693 та статті 536 Цивільного кодексу України, про що зазначив відповідач.

Таким чином, позивачем не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання спірного підпункту 5 пункту 7.3 Державного контракту на поставку (закупівлю товарів) оборонного призначення №403/1/22/398 від 20.12.2022, в зв`язку з чим, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, з покладенням судового збору на позивача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. У задоволені позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 14.04.2026.

Суддя Наталія ЯГІЧЕВА