ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" квітня 2026 р. Справа№ 910/14382/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сковородіної О.М.

суддів: Колесника Р.М.

Тищенко А.І.

розглянувши у письмовому (спрощеному) провадженні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Айбудмаркет"

на рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2026 (суддя - Шкурдова Л.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Айбудмаркет"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Буд Партнер"

про стягнення 176 397, 28 грн

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Айбудмаркет" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Буд Партнер" про стягнення 176 397, 28 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.12.2025 було відкрито провадження у справі №910/14382/25, вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.01.2026 у справі №910/14382/25 у задоволенні позовних вимог - відмовлено повністю.

Рішення суду мотивоване тим, що позивач за текстом позовної заяви обгрунтовує наявність основної заборгованості посиланням на: рахунки-фактури № 14941 від 03.07.2025, № 16349 від 18.07.2025, № 17904 від 04.08.2025 та № 18860 від 13.08.2025, однак, ані позивачем, ані відповідачем не було долучено до матеріалів справи вказаних рахунків-фактур. До матеріалів справи позивач долучив видаткові накладні № 12860 від 18.07.2025, № 12861 від 18.07.2025, № 12862 від 18.07.2025, № 12867 від 18.07.2025, № 14167 від 06.08.2025 та № 14979 від 15.08.2025 на загальну суму 237049,15 грн., однак із заяви позивача про усунення недоліків позовної заяви від 01.12.2025 вбачається, що ТОВ "Айбудмаркет" заявило вимоги про стягнення основного боргу та штрафних санкцій за видатковими накладними № 5604 від 18.07.2025, № 5601 від 18.07.2025, № 5602 від 18.07.2025, № 6236 від 06.08.2025, № 6237 від 14.08.2025, № 6238 від 15.08.2025, які, як і згадані вище рахунки-фактури, не долучені до матеріалів справи.

Не погоджуючись із вказаним рішенням Товариство з обмеженою відповідальністю "Айбудмаркет", у встановлений процесуальним законом строк, через електронний кабінет подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення в повному обсязі та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що видаткова накладна - це первинний бухгалтерський документ, який підтверджує факт передачі товарів, матеріалів або послуг від продавця (постачальника) до покупця, фіксуючи юридичний перехід права власності та слугуючи підставою для списання з балансу постачальника та оприбуткування на баланс покупця.

Суд першої інстанції не взяв до уваги, що відповідач підписав усі видаткові накладні без зауважень. Під час дослідження фактичних обставин справи суд першої інстанції не надав оцінку долученій первинній документації, яка й без рахунку-фактури підтверджує реальний рух товару; вказаний суд не оцінив надані на обґрунтування позовних вимог докази в їх сукупності; рахунок-фактура у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише комерційний документ, який продавець надає покупцеві для підтвердження наміру поставити товар або надати послуги, зазначаючи їх кількість, ціну та загальну суму до сплати, а тому акцентування виключно на наявних в матеріалах рахунків-фактур свідчить про неповноту судового розгляду.

Ухвалою апеляційного суду від 02.02.2026 було відкрито апеляційне провадження у письмовому (спрощеному) провадженні без виклику сторін за скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Айбудмаркет" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2026, враховуючи, що предметом розгляду у справі є вимоги про стягнення 176 397, 28 грн, а отже дана справа відноситься до малозначних у розумінні Господарського процесуального кодексу України, встановлено учасникам справи строки на подання відзиву, заперечення на відзив, заяв, клопотань.

Відповідачем відзив на апеляційну скаргу не був наданий.

Відповідно до частин 3, 7 статті 120 Господарського процесуального кодексу України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

За змістом пунктів 2-4 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Про апеляційне провадження у зв`язку з відсутністю електронного кабінету, відповідач був повідомлений шляхом направлення поштової кореспонденції на адресу: м. Київ, вул. Ярославська, 39 В. Конверт з ухвалою про відкриття апеляційного провадження був повернутий на адресу суду з відміткою про причину повернення: «Адресат відсутній».

Ураховуючи зміст наведених правових норм, колегія суддів зазначає, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством у зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, не вручення під час доставки, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Враховуючи наявність у матеріалах справи доказів повідомлення сторін про розгляд апеляційної скарги у порядку письмового провадження, а також закінчення встановлених ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.02.20256 строків на подання учасниками справи документів, колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги по суті.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилався на наявність відносин між Товариством з обмеженою відповідальністю "Айбудмаркет" (далі за текстом - постачальник або позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія Буд Партнер" (далі за текстом - покупець або відповідач) на підставі договору поставки № 04/01/2024-АБМ від 04.01.2024 (далі за текстом - договір), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язується поставляти покупцеві товар, а покупець зобов`язується приймати та оплачувати такий товар згідно рахунку-фактури, виставленого покупцю на окрему партію товару.

Згідно з п. 1.2 договору найменування, одиниці виміру, ціни на товар, що поставляється за цим договором, та умови поставки погоджуються сторонами і зазначаються в рахунку та видаткових накладних, які є невід`ємною частиною цього договору.

За змістом п. 2.2 договору ціни на товар встановлюються у рахунку.

Пунктами 3.2-3.3 договору встановлено, що покупець оплачує товари на підставі рахунку-фактури постачальника за цінами, визначеними у рахунку-фактурі.

За цим договором сторони погодили наступний загальний порядок розрахунків та строки розрахунків за товар: поставка кожної партії товару здійснюється відповідно до видаткової накладної та надходження грошових коштів на умовах 100% оплати товару.

У відповідності з п. 3.5 договору датою отримання товару покупцем вважається дата фактичної передачі товару, що зазначається у видатковій накладній.

Згідно з п. 4.5 договору товар вважається поставленим покупцю, а право власності та ризик випадкового знищення або пошкодження товарів переходять від постачальника до покупця з моменту прийняття товарів покупцем та підписання сторонами оформленої належним чином накладної.

Умовами п.п. 5.1-5.3 договору визначено, що останній набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін і скріплення печатками сторін.

Строк дії цього договору триває до 31.12.2024 р. включно, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за цим договором, які виникли під час його дії.

З викладених умов договору вбачається, що спірні правовідносини між сторонами виникли на підставі договору поставки, тому, до них застосовуються положення Цивільного кодексу України.

Сторони погодили рахунки-фактури № 14941 від 03.07.2025 р. на поставку товару на суму 40431,55 грн., № 16349 від 18.07.2025 р. на поставку товару на суму 20470,10 грн.,№ 17904 від 04.08.2025 р. на поставку товару на суму 11137,50 грн. та № 18860 від 13.08.2025 р. на поставку товару на суму 165010,00 грн., які відповідач 14.08.2025 р. частково оплатив на суму 79605,00 грн., внаслідок чого в останнього утворилась заборгованість у розмірі 157463,28 грн.

Позивач вказує, що в усній формі умови договору в частині розрахунків були змінені шляхом відтермінування на 5 днів оплати за поставлений товар.

За приписами ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч. 2 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Зі змісту позовної заяви (а.с. 1 зворотній бік) слідує, що позивач обгрунтовує свої позовні вимоги в частині основного боргу в розмірі 157 463,28 грн посиланням на рахунки-фактури: № 14941 від 03.07.2025, № 16349 від 18.07.2025, № 17904 від 04.08.2025 та № 18860 від 13.08.2025.

Як було встановлено судом першої інстанції та досліджено апеляційним судом ані позивачем, ані відповідачем не долучено до матеріалів справи вказаних рахунків-фактур, у зв`язку з чим, суд першої інстанції керувався вимогами, встановленими ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України.

Та, зокрема, на відсутність яких посилався, як на одну з підстав відмови у задоволенні позову.

До матеріалів позовної заяви позивач долучив видаткові накладні: № 12860 від 18.07.2025 , № 12861 від 18.07.2025, № 12862 від 18.07.2025, № 12867 від 18.07.2025, № 14167 від 06.08.2025 та № 14979 від 15.08.2025 на загальну суму 237049,15 грн., на які не посилався, як на підставу позову, але вважає їх наявність належним доказом для стягнення основної заборгованості та підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Крім іншого, ухвалою від 27.11.2025 суд першої інстанції залишив без руху позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Айбудмаркет" та запропонував позивачу з метою усунення недоліку позовної заяви надати детальний обґрунтований розрахунок пені, зроблений відповідно до вимог чинного законодавства із зазначенням сум та періодів часткового виконання боржником своїх грошових зобов`язань та зазначенням дат (з якої починається період прострочення виконання зобов`язання - кінцеву дату, по яку позивач здійснює нарахування пені).

01.12.2025 позивач направив до суд першої інстанції заяву про усунення недоліків, в якій виклав розрахунок суми пені.

Але, як було встановлено судом першої інстанції із заяви позивача про усунення недоліків позовної заяви від 01.12.2025 вбачається, що ТОВ "Айбудмаркет" заявило вимоги про стягнення основного боргу та штрафних санкцій за видатковими накладними: № 5604 від 18.07.2025 на суму 40 431,55 грн, № 5601 від 18.07.2025 та № 5602 від 18.07.2025 на загальну суму 20 470,10 грн, № 6236 від 06.08.2025 на суму 11 137,50 грн, № 6237 від 14.08.2025 та № 6238 від 15.08.2025 на загальну суму 85 405,00 грн (з урахуванням часткової оплати на суму 79 605,00 грн), які, як і рахунки-фактури, не долучені до матеріалів справи.

У відповідності до статті 269 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

За приписами частин 1, 2, 4 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Так, апелянтом до апеляційної скарги додані рахунки на замовлення: № 14941 від 03.07.2025, № 16349 від 18.07.2025, № 17904 від 04.08.2025 та № 18860 від 13.08.2025.

Тобто, докази, на які Товариство з обмеженою відповідальністю "Айбудмаркет" посилається, як на підставу позову, наявні в останнього.

У випадку відсутності станом на дату звернення з позовом рахунків на замовлення: № 14941 від 03.07.2025, № 16349 від 18.07.2025, № 17904 від 04.08.2025 та № 18860 від 13.08.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю "Айбудмаркет" з метою дотримання приписів частини 4 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України повинно було письмово повідомити суд.

Також, за приписами ч.3 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Тобто, у випадку встановлення відсутності рахунків на замовлення: № 14941 від 03.07.2025, № 16349 від 18.07.2025, № 17904 від 04.08.2025 та № 18860 від 13.08.2025 позивач мав право змінити підстави позову та обгрунтувати позовні вимоги іншими доказами.

З матеріалів справи №910/14382/25 не вбачається, що позивач скористався своїм правом на зміну підстав позову.

Крім того, за текстом апеляційної скарги апелянт не надає пояснень щодо підстав посилання ним у заяві про усунення недоліків від 01.12.2025 на видаткові накладні: № 5604 від 18.07.2025 на суму 40 431,55 грн, № 5601 від 18.07.2025 та № 5602 від 18.07.2025 на загальну суму 20 470,10 грн, № 6236 від 06.08.2025 на суму 11 137,50 грн, № 6237 від 14.08.2025 та № 6238 від 15.08.2025 на загальну суму 85 405,00 грн (з урахуванням часткової оплати на суму 79 605,00 грн), які не були ним долучені до матеріалів справи, як в межах розгляду суду першої інстанції, так і апеляційної.

З огляду на викладені обставини вбачається, що позивачем в порушення приписів ч. 2 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України не були додані до позовної заяви докази, на яких грунтуються позовні вимоги. А номери та дати видаткових накладних № 5604 від 18.07.2025, № 5601 від 18.07.2025, № 5602 від 18.07.2025, № 6236 від 06.08.2025, № 6237 від 14.08.2025, № 6238 від 15.08.2025, які вказані як підстави виникнення заборгованості та нарахування пені вказані помилково та не фігурували в межах правовідносин сторін.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком Господарського суду міста Києва №910/14382/25 від 22.01.2026 про відмову у задоволенні позовних вимог та не вбачає підстав для його скасування.

При цьому, колегія суддів звертає увагу Товариства з обмеженою відповідальністю "Айбудмаркет", що воно має право захистити свої майнові права, шляхом повторної подачі позовної заяви з дотриманням вимог ч. 2 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що наявні копії видаткових накладних підтверджують факт боргових зобов`язань та були достатніми для ухвалення судом першої інстанції на користь позивача, судова колегія зазначає наступне.

За змістом позовної заяви позивач, обгрунтовуючи свої вимоги посилався виключно на рахунки на замовлення: № 14941 від 03.07.2025, № 16349 від 18.07.2025, № 17904 від 04.08.2025 та № 18860 від 13.08.2025, жодної згадки про підстави позовних вимог за видатковими накладними в тексті позовної заяви не наведено.

Дійсно, до позову були надані видаткові накладні: № 12860 від 18.07.2025 , № 12861 від 18.07.2025, № 12862 від 18.07.2025, № 12867 від 18.07.2025, № 14167 від 06.08.2025 та № 14979 від 15.08.2025 на загальну суму 237049,15 грн., проте, як вказано вище, позивач не скористався своїм правом відкорегувати свої вимоги в порядку ч.3 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України з посиланням, на інші підстави позову, ніж первісно наведені.

В свою чергу, процесуальне законодавство не наділяє суд правом втручатися в мотиви, підстави позовних вимог.

Тому, наведені доводи апеляційної скарги є неспроможними.

Суд зазначає, що, навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (див. рішення від 1 липня 2003 р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", заява N 37801/97, п. 36).

У п.50 рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.2010 "Справа "Трофимчук проти України"" (Заява N 4241/03) зазначено, що Суд повторює, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і Суд не підмінятиме власною точкою зору щодо фактів оцінку, яку їм було надано в межах національного провадження. Крім того, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (див. рішення від 27 жовтня 1993 року у справі "Домбо Беєер B. V. проти Нідерландів", п. 31, Series A, N 274).

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N303-A, п. 29).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Айбудмаркет" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2026 у справі №910/14382/25 слід відмовити, а оскаржуване рішення - залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України та покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 129, 232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Айбудмаркет" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2026 у справі №910/14382/25 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2026 у справі №910/14382/25 - залишити без змін.

3. Судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №910/14382/25 повернути до місцевого господарського суду.

5. Повний текст постанови складено та підписано 20.04.2026.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених ст. 287 Господарського процесуального кодексу України, та у строки, встановлені ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя О.М. Сковородіна

Судді Р.М. Колесник

А.І. Тищенко