РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.04.2026Справа № 910/1403/26
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Сіті Голд"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "М-Омега"

про стягнення 378982,81 грн.

Суддя Усатенко І.В.

Без повідомлення (виклику) сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Сіті Голд" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "М-Омега" про стягнення 378982,81 грн, з яких: 372371,93 грн - тіло кредиту та 6610, 88 грн - проценти за користування кредитом.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором надання коштів у позику, в том числі і на умовах фінансового кредиту № 98 від 29 серпня 2023 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.02.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження; встановлено сторонам строки на подання заяв по суті спору.

06.03.2026 від відповідача надійшов відзив на позову заяву, в якому він визнає обставини наявності договірних відносин між сторонами та наявності заборгованості перед позивачем у визначеному в позові розмірі. Відповідач посилається на скрутне фінансове становище та просить вирішити спір згідно чинного законодавства.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

29.08.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Сіті Голд" (кредитодавець або фінансова установа) та Товариством з обмеженою відповідальністю "М-Омега" (позичальник) укладено договорі надання коштів у позику, в тому числі ні на умовах фінансового кредиту № 98 відповідно до п. 1.1 якого кредитодавець зобов`язується на умовах визначених цим договором, надати фінансову послугу із надання коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту.

Відповідно до умов цього договору та цілі надання фінансової послуги, визначеної в п. 1.1 цього договору, кредитодавець надає у власність позичальникові грошові кошти у позику у сумі 658685,00 грн, що надаються на умовах зворотності, цільового характеру використання, строковості, платності та забезпеченості, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти у порядку, передбаченому цим договором (п. 1.2 договору).

Згідно п. 1.3-1.8 договору строк на який видається кредит: 12 місяців. Процентна ставка за кредитом: 12% річних фіксована. Розмір фіксованої процентної ставки є незмінною протягом усього строку дії цього договору та не може бути збільшеним кердитодавцем в односторонньому порядку. Загальний розмір наданого кредиту: 658685,00 грн. мета отримання кредиту: придбання нерухомого майна. Дата видачі кредиту: 29.08.2023. Дата повернення кредиту: 29.08.2024.

Перерахування коштів за кредитом у сумі, визначеній у п. 1.2 цього договору здійснюється протягом 5 робочих днів, з моменту укладення цього договору, шляхом перерахування на банківський рахунок позичальника, вказаний у розділі 14 цього договору. Датою надання коштів за фінансовою послугою вважається день списання коштів з банківського рахунку фінансової установи на банківський рахунок позичальника (п. 2.1 договору).

Як передбачено п. 2.2 договору позичальник зобов`язується повністю повернути кошти, отримані за фінансовою послугою відповідно до цього договору до 29.08.2024 (вклбчно). Погашення здійснюється шляхом зарахування відповідної суми на банківський рахунок кредитодавця, зазначений у розділі 14 цього договору. Сума коштів вважається поверненою у день зарахування коштів на банківський рахунок фінансової установи.

Згідно п. 2.3 договору позичальник зобов`язується щомісяця, рівними частинами у строк до 28 числа кожного місяця, здійснювати погашення заборгованості за отримані кошти за фiнансовою послугою у розмiрi, встановленому у Графiку платежiв за фiнансовою послугою до договору (надалі графік платежiв), який е невід`ємним додатком до цього договору.

Відповідно до п. 2.8 договору у випадку, якщо сплаченi Позичальником кошти недостатнi для погашення виниклої до цього моменту загальної суми заборгованостi, то погашення заборгованостi провадиться в наступнiй черговостi: у першу чергу сплачуються прострочена до повернення сума кредиту та прострочені проценти за користування фiнансовою послугою; у другу чергу сплачуються сума Кредиту та проценти за користування фiнансовою послугою; у третю чергу сплачуються неустойка та iншi платежi відповідно до цього договору.

Згідно п. 2.9, 2.10, 2.11 договору нарахування процентів за фiнансовою послугою провадиться Фiнансовою установою за перiод з моменту списання коштів з банкiвського рахунку Фiнансової установи до моменту визначеного договором кiнцевого строку кредитування. Нарахування процентiв провадиться один раз на мiсяць на залишок заборгованостi Позичальника за перiод з першого по останнє число мiсяця в останнiй робочий день мiсяця нарахування. Датою сплати процентів відповідно до цього договору є день зарахування необхiдної суми на банкiвський рахунок Фiнансової установи. IIозичальник повинен сплачувати нараховані Фiнансовою установою проценти за отриманий Кредит вiдповiдно до Графiку платежiв в строки, визначенi п.2,3, цього договору.

Відповідно до п. 10.1-10.3 договору цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін (за наявності). Строк дії цього договору складає 12 місяців, починає свій перебіг у момент, визначений у п. 10.1 цього договору та закінчується 29.08.2023 включно. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору.

При цьому, дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку що даний договір за своєю правовою природою є договором кредиту.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

В підтвердження обставин надання грошових коштів за договором № 98 від 29.08.2023 відповідачу до матеріалів справи долучено платіжну інструкцію кредитового переказу № 448 від 29.08.2023 на суму 658685,00 грн.

Отже матеріалами справи підтверджується, що Кредитодавець надав Позичальнику кредит у розмірі 658685,00 грн. Крім того, позивач нарахував відповідачу відсотки за користування кредитом у розмірі 120297,81 грн за період з 28.09.2023 по 27.01.2026.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Як передбачено ст 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Згідно ст 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За змістом ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Сторонами було обумовлено строк кредитування до 29.08.2024, а отже обов`язок з повернення кредитних коштів у повному обсязі є таким, що настав станом на день розгляду справи.

Відповідач частково повернув суму отриманого кредиту та сплатив нараховані проценти за користування кредитними коштами, що підтверджується платіжними інструкціями: № 140 від 14.12.2023 на суму 300000,00 грн (призначення платежу: погашення кредиту зг. Дог. № 98 від 29.08.2023); № 546 від 04.12.2025 на суму 100000,00 грн (призначення платежу: часткове погашення кредиту зг. Дог. № 98 від 29.08.2023).

Долученими до матеріалів справи доказами підтверджено сплату відповідачем на користь позивача у виконання своїх зобов`язань за договором № 98 від 29.08.2023 грошових коштів у сумі 400000,00 грн.

Оскільки, у визначені договором строки сума кредиту не була повернута відповідачем у повному обсязі, позивач звернувся до позичальника з вимогою про усунення порушення від 27.01.2026 № 27-1/01.26, в якій вимагав повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування кредитом. Вимога була отримана представником відповідача 28.01.2026.

Наразі, відповідач відповіді на вимогу не надав, грошові кошти не сплатив.

Як уже було зазначено судом позивач нараховував відповідачу відсотки за користування кредитом в період з 28.09.2023 по 27.01.2026 на загальну суму 120297,81 грн.

Суд відзначає, що припис абзацу 2 частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною 2 статті 1050 ЦК України.

Як виснувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16, проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).

Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України.

Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.

Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України.

Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України.

За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.

Відповідна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі №320/5115/17, від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04.02.2020 у справі №912/1120/16 (пункт 6.19) та підтримана Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16, які в силу частини 4 статті 236 ГПК України підлягають врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Отже, договором № 98 від 29.08.2023 було обумовлено строк кредитування до 29.08.2024. Крім того, цим же договором визначено, що проценти за користування кредитом нараховуються до визначеного договором кінцевого строку кредитування (п. 2.9). Тобто позивач мав право нараховувати проценти за користування кредитними коштами включно до визначеної договором кінцевої дати кредитування, 29.08.2024. Нарахування процентів після означеної дати є безпідставним та таким, що суперечить умовам договору та нормам законодавства.

Як вбачається з розрахунку позивача, який суд визнає обгрунтованим, за користування кредитними коштами згідно договору № 98 від 29.08.2023 відповідач зобов`язаний був сплатити проценти за період з 28.09.2023 по 29.08.2024 у загальному розмірі 55686,61 грн. І саме такий розмір процентів визнається судом обгрунтованим.

Матеріалами справи підтверджено перерахування відповідачем позивачу грошових коштів у розмірі 400000,00 грн, а отже, сума процентів за користування кредитними коштами за договором № 98 від 29.08.2023 була сплачена відповідачем у повному обсязі. А тому суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача процентів за користування кредитними коштами у розмірі 6610,88 грн є необгрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню.

Щодо заявленої позивачем до стягнення суми основного боргу суд зазначає наступне.

Позивач перерахував відповідачу суму кредитних коштів у розмірі 658685,00 грн. Крім того, обгрунтованим є нарахування процентів у розмірі 55686,61 грн. Тобто, враховуючи суму наданого кредиту, суму нарахованих процентів та суму сплачену відповідачем в погашення боргу за кредитом, обгрунтованою до стягнення є сума за тілом кредиту у розмірі 314371,61 грн (658685,00+55686,61-400000,00).

Отже, вимоги позивача про стягнення суми основного боргу (тіла кредиту) визнаються судом обґрунтованими в частині, визначеній судом - 314371,61 грн.

Суд відзначає, що відповідач у відзиві не заперечував проти сум, нарахованих позивачем, проте просив суд вирішити спір згідно чинного законодавства. З огляду на зазначене, суд не вбачає підстав для стягнення всієї суми, заявленої позивачем, оскільки, це суперечить умовам договору та нормам чинного законодавства.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ст. 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З урахуванням вищевикладеного, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати позивача по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно сумі задоволених позовних вимог з урахуванням понижуючого коефіцієнту 0,8.

Керуючись статтями 129, 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "М-Омега" (03035, м. Київ, вулиця Липківського Василя Митрополита, будинок 41, ідентифікаційний код 39082761) на користь Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Сіті Голд" (03150, м. Київ, вулиця Антоновича, будинок 162, ідентифікаційний код 41112255) заборгованість по тілу кредиту у розмірі 314371 (триста чотирнадцять тисяч триста сімдесят одна) грн 61 коп., витрати зі сплати судового збору у розмірі 3772 (три тисячі сімсот сімдесят дві) грн 46 коп.

3. В частині позовних вимог про стягнення тіла кредиту у розмірі 58000,32 грн та заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 6610,88 грн - відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Суддя І.В.Усатенко