ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КІРОВОГРАДСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

22 квітня 2026 рокуСправа № 912/891/26

Господарський суд Кіровоградської області у складі судді Глушков М.С., розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "СФГ МАКСІМА" про забезпечення позову 15.04.2026 у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "СФГ МАКСІМА" (вул. Артинова Архітектора, буд. 12 кабінет 4, м. Вінниця, 21050)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДІМ ПРОФІТ" (вул. Гоголя, буд. 25а, м. Бобринець, Кропивницький р-н, Кіровоградська обл., 27200)

про стягнення 228 619,88 грн,

УСТАНОВИВ:

20.02.2026 до Господарського суду Кіровоградської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "СФГ МАКСІМА" (далі - ТОВ "СФГ МАКСІМА") до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДІМ ПРОФІТ" (далі - ТОВ "ДІМ ПРОФІТ") про стягнення 228 619,88 грн, з покладенням на відповідача судових витрат.

На обґрунтування позовної заяви позивач посилається на невиконання відповідачем Договору поставки № 103 від 11.12.2025 в частині обов`язку зі сплати у повному обсязі, а саме - 228 619,88 грн позивачу, як постачальнику товару загальною кількістю 155,2 т на загальну суму 1 228 619,88 грн з ПДВ. Позивач повідомляє, що ТОВ "ДІМ ПРОФІТ" здійснено оплату на суму 1 000 000 грн. В зв`язку з вищевикладеними обставинами, ТОВ "СФГ МАКСІМА" було направлено ТОВ "ДІМ ПРОФІТ" письмову претензію № 4 від 23.03.2026 щодо оплати за договором - 228 619,88 грн поштою та в порядку електронного документообігу. Однак, дану вимогу було також проігноровано відповідачем.

Ухвалою від 22.04.2026 суд залишив позовну заяву без руху і надав строк для усунення її недоліків.

20.04.2026 до господарського суду від позивача надійшла заява про забезпечення позову, в якій позивач просить: "Накласти арешт на грошові кошти, що належать ТОВ "ДІМ ПРОФІТ" (ідентифікаційний код 45523158) на всіх його рахунках у банківських та інших фінансових установах у межах суми 228 619,88 грн".

На обґрунтування забезпечення позову ТОВ "СФГ МАКСІМА" зазначає, що арешт грошових коштів та майна у розмірі суми заборгованості - 228 619,88 грн за поставлений товар забезпечить паритетність становища обох сторін та баланс їх інтересів, з огляду на те, що вимоги позивача не забезпечені іншим чином, в той час як відповідач має у своєму розпорядженні кошти, які належать заявнику. ТОВ "СФГ МАКСІМА" посилається на інформаційну довідку з Державного реєстру прав на нерухоме майно від 15.04.2026, згідно з якою у власності відповідача відсутні об`єкти нерухомого майна, на яке було би можливо накласти арешт для можливості виконання рішення суду про стягнення заборгованості в майбутньому. Позивач вважає, що з огляду на відсутність у відповідача нерухомого майна, грошові кошти є фактично єдиним ліквідним активом, за рахунок якого може бути виконане рішення суду, враховуючи також короткий строк існування ТОВ "ДІМ ПРОФІТ" (1 рік 11 місяців). Зважаючи на відсутність пояснень відповідача причин прострочення оплати та ухилення від отримання поштової кореспонденції, на думку позивача, є підстави вважати дії відповідача спрямованими на уникнення відповідальності за спірним договором та приховування активів. ТОВ "ДІМ ПРОФІТ" може вчинити умисні дії щодо виведення коштів з його банківських рахунків з метою ухилення від виконання рішення суду за майбутнім позовом. Позивач вважає, що відповідач в будь-який момент може вчинити дії, спрямовані на ухилення від виконання рішення суду у даній справі, у тому числі, розпорядитись грошовими коштами, що призведе до ускладнення або неможливості виконання рішення суду у разі задоволення позову,

ТОВ "СФГ МАКСІМА" зазначає, що просить накласти арешт на кошти відповідача лише в межах суми попередньої оплати, що буде предметом стягнення, а не всіх коштів і майна, які є у відповідача, а тому таке обмеження не призведе до зупинення господарської діяльності підприємства відповідача. На підставі викладених доводів щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом спору, імовірність істотного ускладнення або неможливості ефективного захисту порушених прав позивач звертається до суду за захистом своїх прав та просить задовольнити заяву про забезпечення позову у визначений спосіб.

За правилами ч. 1 ст. 140 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Розглянувши заяву про забезпечення позову, господарський суд дійшов висновків про відмову в її задоволенні, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 136 ГПК України, господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Пункт 1 ч. 1 ст. 137 ГПК України встановлює, що позов забезпечується, серед іншого, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Суд ураховує, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого перебуває справа, заходів щодо охорони матеріально - правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, у тому числі для запобігання потенційним труднощам щодо подальшого виконання такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача (заявника).

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 4 ст. 137 ГПК України). Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення господарського суду, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, господарський суд має оцінювати обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням наявності зв`язку між конкретним заходом щодо забезпечення позову і змістом позовних вимог та обставинами, на яких вони ґрунтуються, та доказами, які наведені на їх підтвердження, а також положеннями законодавства, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, подаючи позов.

Згідно з ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" зазначено, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом", проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 79 ГПК України).

Господарський суд зазначає, що особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову.

З цією метою обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо).

Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Також господарський суд зазначає, що не існує універсального алгоритму застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх вжиття (або відмова у такому) прямо залежить від фактичних обставин кожного конкретного господарського спору.

Отже, саме на позивача покладений обов`язок належно обґрунтувати, а також належними та допустимими доказами довести, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Доводи позивача на обґрунтування забезпечення позову ґрунтуються на твердженні позивача про можливість виведення коштів з рахунків.

Саме лише посилання на наявну заборгованість та звернення до господарського суду з позовом про її стягнення не є достатньою підставою для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність вжиття відповідного заходу забезпечення позову.

Виходячи з прохальної частини позовної заяви, предметом позову виступає майнова вимога позивача із стягнення з відповідача заборгованості в сумі 228 619,88 грн.

Посилання позивача на ухилення відповідача від виконання зобов`язань за договором та наявність заборгованості станом на момент розгляду заяви про забезпечення позову є передчасним, оскільки обставини неналежного виконання зобов`язань за договором і наявність заборгованості належать до предмета доказування у справі і підлягають з`ясуванню під час розгляду справи по суті.

Суд вказує, що публічна доступність доказів не звільняє учасника справи від обов`язку надати їх до суду, оскільки, відповідно до ст. 14 ГПК України, збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом, що відповідає принципу диспозитивності господарського судочинства.

Отже, позивач належно не обґрунтував і не довів належними доказами, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити або унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Позивач посилається на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22.

Надаючи відповідь на цей аргумент позивача, господарський суд звертається до висновків Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладених в ухвалі від 01.03.2024 у справі № 917/1610/23. Ці висновки, на переконання суду, допомагають правильно розуміти і застосовувати правову позицію, викладену в постанові від 03.03.2023 у справі № 905/448/22, на яку посилається позивач.

В ухвалі від 01.03.2024 у справі № 917/1610/23 Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду вказав, що у постанові від 03.03.2023 у справі № 905/448/22 відсутні правові висновки про те, що у питанні застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та/або грошові кошти, що знаходяться на рахунках відповідача/зацікавленої особи, позивач (заявник) звільняється від доказування наявності обґрунтованої необхідності у застосуванні заходів забезпечення позову шляхом подання доказів до суду щодо наявності фактичних обставин, з якими закон пов`язує застосування такого заходу забезпечення позову.

При цьому Верховний Суд зазначив, що наведений у постанові підхід передбачає необхідність доказування наявності обґрунтованої необхідності у застосуванні заходів забезпечення позову шляхом подання доказів до суду щодо наявності фактичних обставин, з якими закон пов`язує застосування такого заходу забезпечення позову, обґрунтування позивачем відомих останньому обставин або тих обставин, про які він об`єктивно може дізнатися, які б свідчили про утруднення чи унеможливлення виконання судового рішення у разі задоволення позову.

Отже, господарський суд вважає, що висновки Верховного Суду у постанові від 03.03.2023 у справі № 905/448/22 не звільняють позивача від доказування наявності обґрунтованої необхідності у застосуванні заходів забезпечення позову шляхом подання доказів до суду щодо наявності фактичних обставин, з якими закон пов`язує застосування такого заходу забезпечення позову.

Суд також ураховує, що, відповідно до постанови Верховного Суду від 09.04.2024 у справі № 917/1610/23, суд касаційної інстанції встановив, що суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що відповідач вчиняє дії з відчуження свого майна, які можуть свідчити, зокрема і про ухилення від виконання зобов`язань.

Натомість у даній справі позивач не повідомив обставин та не надав доказів, які б вказували на реальні наміри відповідача вчинити будь-які дії, які можуть створити загрозу утруднення або неможливості виконання майбутнього рішення суду.

Зокрема, позивач посилається лише на потенційну можливість невиконання судового рішення.

Господарський суд зазначає, що саме лише те, що позовні вимоги у цій справі є вимогами про стягнення грошових коштів та те, що відповідач має можливість розпоряджатися власними коштами, не звільняє позивача від необхідності належно обґрунтувати та довести належними та допустимими доказами, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Саме лише припущення позивача про те, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до порушення його прав і охоронюваних законом інтересів у майбутньому, без посилання на відповідні докази та без обґрунтування необхідності термінового вжиття заходів забезпечення позову не може бути підставою для постановлення ухвали про забезпечення позову.

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18, заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Позивач вказує, що застосування заходу забезпечення позову не порушить прав та охоронюваних законом інтересів відповідача у справі чи інших осіб, що не є учасниками цього судового процесу, а лише запровадить тимчасові обмеження щодо використання коштів, наявних у відповідача, що дозволить створити належні умови для виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Суд бере до уваги, що подана позивачем заява ґрунтується на припущеннях щодо можливого ухилення відповідача від виконання рішення суду у цій справі у разі задоволення позову та на можливості відповідача розпорядитися його майном і коштами.

Суд ураховує, що грошові кошти на рахунках можуть спрямовуватися відповідачем для сплати податків, зборів, заробітної плати, єдиного соціального внеску тощо.

За умови недоведеності ризику ухилення відповідача від виконання рішення суду (у разі його ухвалення на користь позивача) відповідне обмеження щодо використання коштів не може вважатися співмірним.

За такого суд має розумний сумнів у співмірності, обґрунтованості і розумності вжиття заходів забезпечення позову, ураховуючи, що заява мотивована лише потенційною неможливістю виконання рішення суду і не містить переконливих аргументів і будь-яких доказів наявності ризику ухилення відповідача від виконання рішення суду (у разі його ухвалення на користь позивача).

Суд зазначає, що позивачем не наведено переконливих аргументів, не надано належних та допустимих доказів у розумінні ст. 76-77 ГПК України, із якими чинне законодавство пов`язує доцільність застосування заходів забезпечення позову, які б свідчили про неможливість або істотне ускладнення виконання рішення господарського суду у разі невжиття таких заходів та які б дозволили суду дійти висновку про доцільність та необхідність забезпечення позову із врахуванням дотримання збалансованості інтересів сторін.

На підставі вищенаведеного в сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні заяви позивача від 15.04.2026 про забезпечення позову.

Відповідно до ч. 6 ст. 140 ГПК України про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

У зв`язку з відмовою в задоволенні заяви про забезпечення позову сплачена позивачем сума судового збору за її подання покладається на позивача.

Керуючись ст. 136, 137, 140, 233-235, 255 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "СФГ МАКСІМА" від 15.04.2026 про забезпечення позову відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом десяти днів з дня її постановлення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Копії ухвали направити до електронного кабінету Товариства з обмеженою відповідальністю "СФГ МАКСІМА".

Суддя М.С. Глушков