РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.04.2026Справа № 910/586/26

Господарський суд міста Києва в складі головуючого судді Блажівської О.Є., розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу №910/586/26

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ "ВЕСМА" (01021, місто Київ, вул. М. Грушевського, буд.28/2, Н/П №43 )

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "АДІЛЬ ОІЛ" (01135, місто Київ, вул. Дмитрівська (Шевченківський р-н), буд. 71, офіс 403/1; )

про стягнення 957 889, 55 грн,

без виклику представників сторін,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Стислий виклад позовних вимог.

До Господарського суду міста Києва звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ "ВЕСМА" з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "АДІЛЬ ОІЛ" про стягнення суми основного боргу 709 913,92 грн, пеню в сумі - 50 699,75 грн, інфляційні втрати в сумі 1 467,57 грн, 3 % річних в сумі 4 906,43 грн, штраф в сумі 190 901,88 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 16.06.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ ДІМ «ВЕСМА» (далі - Позивач) та Товариством з обмеженою Згідно вказаного Договору поставки Позивач поставив Відповідачу товар мастильні матеріали ТМ «МОВІL», що підтверджується видатковими накладними № 13846 від 03.07.2025 року, № 18189 від 06.08.2025 року, № 22286 від 16.09.2025 року, № 22707 від 18.09.2025 року, № 22927 від 22.09.2025 року, № 25827 від 20.10.2025 року, № 26153 від 23.10.2025 року на загальну суму 3 319 797, 84 грн. Згідно п. 3.2. Договору поставки, оплата за поставлений товар здійснюється Покупцем на підставі рахунку, що виставляється Постачальником, в обумовлені цим договором строки шляхом перерахування суму грошових коштів на поточний рахунок Постачальника. Згідно умов п. 3.3 Договору поставки, Покупець (Відповідач) здійснює розрахунки за відповідну партію товару у формі відстрочки платежу на 30 календарних днів від дати відвантаження Товару Покупцю. Згідно п. 4.4. Договору поставки, датою поставки товару Покупцю (Відповідачу) вважається дата прийому передачі Товару, зазначена у відповідній накладній. Відповідачем було сплачено лише 2 609 883, 92 грн., що підтверджується банківською випискою по рахунку Позивача за період з дати укладення Договору поставки до дати звернення з цією позовною заявою, при тому, що загальна вартість товару, поставленого по вказаним видатковим накладним становить 3 319 797, 84 грн. Вищевикладене свідчить, що існує грошова заборгованість за укладеним Договором поставки. Загальна сума простроченого грошового зобов`язання на дату подання цієї заяви складає 709 913, 92 грн. Пунктом 7.2. Договору поставки передбачено, що у разі порушення строків оплати вартості відповідної партії Товару, що встановлені пунктами 3.3. та 3.4. цього Договору, Постачальник має право стягнути з Покупця пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період, за який сплачується пеня від вартості відповідної партії Товару за кожен день прострочення. Пунктом 7.3. Договору поставки передбачено, що у випадку прострочення виконання грошового зобов`язання, на вимогу Постачальника, відповідно до ст. 625 ЦК України, Покупець зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми. Пунктом 7.4. Договору поставки передбачено, що у разі, якщо прострочення платежу триватиме більше одного місяця. Постачальник матиме право, крім стягнення передбаченої Договором пені додатково стягнути з Покупця штраф у розмірі 20 % від простроченої суми. Позивач зазначає, що станом на 21.01.2025 року Відповідач має сплатити Позивачу суму боргу з урахуванням пені у розмірі подвійної облікової ставку НБУ, діючої в період, за який сплачується пеня від вартості відповідно партії Товару за кожен день прострочення, 3 % річних від простроченої сум за весь час прострочення, інфляційного збільшення боргу, штрафу в розмір 20 % від простроченої суми, в загальній сумі 957 889, 55 грн., з яких: 709 913,92 грн. - сума основного боргу, 50 699,75 грн. - пеня, в розмірі подвійної облікової ставки НБУ; 1 467,57 грн. - інфляційного збільшення боргу; 4 906,43 грн. - 3 % річний; 190 901,88 грн. - штраф 20 % суми основного боргу.

Стислий виклад Відзиву на позовну заяву.

У поданому до суду 02.03.2026 Відзиві на позовну заяву, Відповідач зазначав наступне. 30.01.2026 року Відповідач повністю сплатив 709 913, 92 грн основного боргу, що підтверджується платіжним дорученням № 1170 від 30.01.2026. Зобов`язання виконано добровільно та в повному обсязі. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України суд закриває провадження у справі у разі відсутності предмета спору. Враховуючи зазначене, просить суд закрити провадження у справі в частині стягнення 709 913, 92 грн. основного боргу. Також Відповідач зазначає, що штрафні санкції які Позивач намагається застосувати до Відповідача є надвеликим та таким що можуть суттєво вплинути на майновий стан Відповідача. Також Позивачем здійснено нарахування пені в розмірі 0,1%, що суперечить статті 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», яка обмежує нарахування пені подвійною обліковою ставкою. Враховуючи зазначене, просить зменшити розмір штрафних санкцій на 99% від суми зазначеної в позові.

Стислий виклад Відповіді на відзив.

У поданій до суду 09.03.2026 Відповіді на відзив Позивач зазначає наступне. Факт сплати основного боргу після подання позову (після виникнення спору) не спростовує правомірності звернення Позивача до суду та не усуває наслідків прострочення, які вже настали. Закриття провадження у частині основного боргу не впливає на розгляд вимог про стягнення пені, штрафу, 3% річних, інфляційних втрат, судових витрат (у т.ч. витрат на правничу допомогу), оскільки ці вимоги є самостійними наслідками порушення грошового зобов`язання та підлягають оцінці судом окремо. Відповідач просить зменшити штрафні санкції, вказуючи загальні положення щодо права суду на зменшення неустойки та заявляючи про "надвеликий" характер санкцій, а також просить зменшити їх на 99%. Разом з тим, у поданому відзиві відповідач не навів і не підтвердив належними доказами жодної обставини, яка могла б свідчити про винятковість даного випадку та бути підставою для зменшення розміру неустойки. Зокрема, відповідачем не надано: доказів наявності об`єктивних причин прострочення виконання грошового зобов`язання; доказів скрутного фінансового стану, який би унеможливлював виконання зобов`язання; доказів того, що заявлений до стягнення розмір санкцій є явно непропорційним наслідкам порушення зобов`язання; власного контррозрахунку штрафних санкцій із зазначенням конкретних періодів прострочення. Натомість відповідач обмежився лише загальними посиланнями на судову практику та суб`єктивним твердженням про нібито надмірний розмір санкцій, а також заявою про їх зменшення на 99%, що саме по собі не є доказом у розумінні ст. 73-74 Господарського процесуального кодексу України та не відповідає принципу змагальності сторін. Відповідач є суб`єктом господарювання, який вступив у договірні відносини свідомо та прийняв умови договору щодо відповідальності за прострочення. Саме санкції за прострочення є стандартним механізмом стимулювання належних розрахунків у господарському обороті. У цій справі санкції заявлені як наслідок фактичного прострочення оплати значної суми грошового зобов`язання. Твердження про "збагачення" не підтверджені доказами, так само як не доведено відсутності негативних наслідків для Позивача від несвоєчасної оплати (втрата оборотних коштів, необхідність залучення фінансування, ризики невиконання власних зобов`язань тощо). Відповідач фактично намагається поставити під сумнів "загальний розмір нарахувань". Водночас 3% річних та інфляційні втрати мають компенсаційний характер (як наслідок порушення грошового зобов`язання) і не є договірною санкцією, тому їх зменшення має іншу правову природу та не може обґрунтовуватися виключно міркуваннями про "надмірність". Відповідач заявляє, що пеня 0,1% суперечить ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» . Позиція Позивача: в договорі поставки передбачена пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, тому для розрахунку пені Позивачем використовувався саме цей показник.

Підсумовуючи Позивач просить вирішити питання щодо закриття провадження в частині стягнення 709 913,92 грн основного боргу, при цьому продовжити розгляд вимог про стягнення пені, штрафу, 3% річних, інфляційних втрат та судових витрат. Відхилити доводи Відповідача про "надмірність" штрафних санкцій як необґрунтовані та такі, що не підтверджені доказами, і стягнути заявлені Позивачем санкції.

Стислий виклад Заперечення на відповіді на відзив.

У поданому до суду 09.03.2026 Запереченні на відповіді на відзив Відповідач зазначає наступне. Відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України суд має право зменшити розмір неустойки, якщо її розмір є явно неспівмірним наслідкам порушення зобов`язання. При цьому зменшення неустойки є проявом принципів: справедливості, розумності, пропорційності цивільно-правової відповідальності. Позивач у своїй відповіді фактично намагається представити таке право суду як виключний випадок, що не відповідає усталеній судовій практиці. Позивач просить суд стягнути значну суму штрафних санкцій, незважаючи на те, що основний борг повністю погашений добровільно, позивач не довів фактичних збитків, які б відповідали заявленому розміру санкцій. Таким чином, санкції мають фактично каральний характер, що суперечить природі цивільно-правової відповідальності. Тому заявлені позивачем нарахування очевидно виходять за межі справедливого балансу інтересів сторін. Також звертаємо увагу суду, що у відповіді на відзив Позивач зазначає, що санкції є погодженими Сторонами у договорі. Однак, сама по собі наявність відповідної умови договору не позбавляє суд права перевірити співмірність санкцій та зменшувати їх. Отже, заявлений Позивачем розмір санкцій підлягає суттєвому зменшенню.

Процесуальні дії у справі

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.01.2026 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ "ВЕСМА" залишено без руху.

30.01.2026 через систему «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ "ВЕСМА" надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.02.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Визнано справу №910/586/26 малозначною. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

02.03.2026 через систему «Електронний Суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «АДІЛЬ ОІЛ» надійшов Відзив на позовну заяву (зареєстровано 03.03.2026).

09.03.2026 через систему «Електронний Суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ ДІМ "ВЕСМА» надійшла Відповідь на Відзив.

13.03.2026 через систему «Електронний Суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «АДІЛЬ ОІЛ» надійшло Заперечення на відповідь на відзив.

ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДОМ

16.06.2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ ДІМ «ВЕСМЛ» (Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «АДІЛЬ ОІЛ» (Покупець) укладено Договір поставки № 06-007, за умовами якого Постачальник зобов`язується протягом терміну дії цього Договору передати Покупцеві у власність товар - мастильні матеріали, експлуатаційні рідини для автомобілів та іншої техніки, інші комплектуючі до транспортних засобів тощо, окремими партіями згідно з відповідними замовленнями Покупця, а Покупець зобов`язується прийняти цей товар (далі по тексту - Товар) та своєчасно оплатити його на умовах, що визначені цим Договором.

Відповідно до п. 1.2 Договору право власності на Товар переходить від Постачальника до Покупця з моменту фактичного прийому-передачі Товару та підписання уповноваженими представниками Сторін відповідної накладної.

Найменування, асортимент і ціни на Товар встановлені у відповідних прайс-листах Постачальника. Асортимент на конкретну поставку Товару, кількість, дата, час, адреса доставки та інші умови поставки Товару визначається Замовленням Покупця, яке він складає на підставі прайс-листів Постачальника. Замовлення може містити і інші положення, які визначаються за взаємною згодою Сторін (п. 2.1, 2.2 Договору).

Згідно п. 2.4 Договору ціна Договору складається з вартості усіх партій Товару, поставлених по цьому Договору. До ціни Товару включена вартість тари та упаковки заводу виробника.

Відповідно до п. 3.1 -3.4 Договору всі розрахунки за цим Договорам здійснюються виключно в національній валюті України гривні. Оплата за поставлений Товар здійснюється Покупцем на підставі рахунку, що виставляється Постачальником, в обумовлені цим Договором строки, шляхом перерахування суми грошових коштів на поточний рахунок Постачальника. Покупець здійснює розрахунки за відповідну партію Товару у формі відстрочки платежу на 30 календарних днів від дати відвантаження. Сторони домовились, що вартість Товару на який надається відстрочка не може перевищувати 3 000 000,00 гривень (в т. ч. ПДВ). При цьому Постачальник має право здійснювати поставку наступної партії Товару виключно після повної оплати попередньої партії Товару або якщо вартість попередньої партії Товару чи її неоплаченої частини та замовленої партії Товару не перевищує встановленого кредиту. У випадку поставки партії Товару, вартість якої в сумі з неоплаченою попередньою партією Товару, перевищує вказаний вище розмір кредиту, Покупець зобов`язаний негайно після отримання партії Товару оплатити різницю між загальною вартістю неоплаченого Товару та розміром кредитного ліміту.

Пунктом 3.5. Договору встановлено, що днем здійснення платежу вважається день, в якому сума, що підлягає сплаті, буде зарахована на поточний рахунок Постачальника.

Строки поставки Товару узгоджуються Сторонами та вказуються в Замовленні Покупця, але в будь-якому випадку постачання всього обсягу Товару за цим Договором має бути здійснено не пізніше 20.08.2025 року (п. 4.2 Договору).

Передача Товару відбувається за накладною, уповноваженій особі Покупця, яка має належним чином оформлену довіреність на отримання Товару. У випадку відсутності довіреності у уповноваженої особи її повноваження на прийняття Товару підтверджуються проставлянням відповідної печатки (штампу) Покупця на видатковому документі або здійсненням інших дій, які підтверджують факт отримання Товару (п. 4.3 Договору).

Датою поставки партії Товару вважається дата прийому-передачі Товару, зазначена у відповідній накладній (товаросупроводжуючому документі) (п. 4.4 Договору).

Відповідно до п. 6.1 Договору Прийом Товару за кількістю та якістю проводиться уповноваженим представником Покупця в присутності уповноваженого представника Постачальника.

Згідно п. 7.1 Договору при порушенні умов цього Договору винна Сторона відшкодовує спричинені нею збитки, у тому числі і не отриманий прибуток, що сталися внаслідок невиконання або неналежного виконання Сторонами своїх зобов`язань, визначених в цьому Договорі та в порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Пунктом 7.2. Договору поставки передбачено, що у разі порушення строків оплати вартості відповідної партії Товару, що встановлені пунктами 3.3. та 3.4. цього Договору, Постачальник має право стягнути з Покупця пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період, за який сплачується пеня від вартості відповідної партії Товару за кожен день прострочення.

Пунктом 7.3. Договору поставки передбачено, що у випадку прострочення виконання грошового зобов`язання, на вимогу Постачальника, відповідно до ст. 625 ЦК України, Покупець зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми.

Пунктом 7.4. Договору поставки передбачено, що у разі, якщо прострочення платежу триватиме більше одного місяця. Постачальник матиме право, крім стягнення передбаченої Договором пені додатково стягнути з Покупця штраф у розмірі 20 % від простроченої суми.

Відповідно до п. 7.5 Договору При систематичній затримці розрахунків, у разі надання відстрочки по платежам, Постачальник має право не здійснювати подальші поставки з відстрочкою платежу, застосовуючи поставку на умовах 100% передоплати.

Цей Договір набуває чинності з моменту його підписання Сторонами і діє протягом 1 (одного) року, але в будь-якому випадку до моменту повного розрахунку Покупцем за поставлений Товар (п. 8.1 Договору).

Згідно вказаного Договору поставки ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «ВЕСМЛ» поставив ТОВ «АДІЛЬ ОІЛ» товар мастильні матеріали ТМ «МОВІL», що підтверджується видатковими накладними: № 13846 від 03.07.2025 року, № 18189 від 06.08.2025 року, № 22286 від 16.09.2025 року, № 22707 від 18.09.2025 року, № 22927 від 22.09.2025 року, № 25827 від 20.10.2025 року, № 26153 від 23.10.2025 року, на загальну суму 3 319 797, 84 грн.

Постачальником (ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «ВЕСМЛ») Покупцю (ТОВ «АДІЛЬ ОІЛ») виставлено рахунки: від 24.07.2025 № 18509 на суму 2 119 827, 84 грн.; від 18.06.2025 № 14832 на суму 831 820, 00 грн.; від 04.08.2025 № 19375 на суму 368 150, 00 грн.

Позивач у позовній заяві зазначає, що Відповідачем було сплачено лише 2 609 883, 92 грн., про що надано копію банківської виписки по рахунку Позивача за період з 16.06.2025 по 12.01.2026. Вищевикладене свідчить, що існує грошова заборгованість за укладеним Договором поставки. Загальна сума простроченого грошового зобов`язання на дату подання цієї заяви складає 709 913, 92 грн.

Позивач зазначає, що станом на 21.01.2025 року Відповідач має сплатити Позивачу суму боргу з урахуванням пені у розмірі подвійної облікової ставку НБУ, діючої в період, за який сплачується пеня від вартості відповідно партії Товару за кожен день прострочення, 3 % річних від простроченої сум за весь час прострочення, інфляційного збільшення боргу, штрафу в розмір 20 % від простроченої суми, в загальній сумі 957 889, 55 грн., з яких: 709 913,92 грн. - сума основного боргу, 50 699,75 грн. - пеня, в розмірі подвійної облікової ставки НБУ; 1 467,57 грн. - інфляційного збільшення боргу; 4 906,43 грн. - 3 % річний; 190 901,88 грн. - штраф 20 % суми основного боргу.

ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ. ПОЗИЦІЯ СУДУ

Судом під час розгляду справи по суті було досліджено наступні докази, якими позивач обґрунтовував свої доводи та відповідач заперечення, а саме копії: Договору поставки; видаткових накладних № 13846 від 03.07.2025 року, № 18189 від 06.08.2025 року, № 22286 від 16.09.2025 року, № 22707 від 18.09.2025 року, № 22927 від 22.09.2025 року, № 25827 від 20.10.2025 року, № 26153 від 23.10.2025 року, рахунків на оплату; виписки по рахунку; розрахунку позовних вимог; розрахунку штрафних санкцій; Договору про надання правової допомоги; додаткової угоди до договору про надання правової допомоги, платіжної інструкції № 1170 від 30.01.2026.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1ст. 14 ЦК України передбачено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів

Договір є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (ст. ст. 11, 626 ЦК України), які мають виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до договору (ст. 526 ЦК України)

До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України ро договір купівлі-продажу.

Частинами 1 та статті 712 ЦК України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ч. 1 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Згідно з ч. 1 ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продаж

Відповідно до статті 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

У відповідності до норм ч. 1 ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Згідно з частиною 1 статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до т. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін

За змістом ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно частин 1, 2 статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Положеннями ст. 692 ЦК України врегульовано порядок оплати товару за договорами купівлі-продажу (поставки). Зокрема, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ч. 1 ст. 692 ЦК України).

Матеріалами справи встановлено, що 16.06.2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ ДІМ «ВЕСМЛ» (Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «АДІЛЬ ОІЛ» (Покупець) укладено Договір поставки № 06-007, за умовами якого Постачальник зобов`язується протягом терміну дії цього Договору передати Покупцеві у власність товар - мастильні матеріали, експлуатаційні рідини для автомобілів та іншої техніки, інші комплектуючі до транспортних засобів тощо, окремими партіями згідно з відповідними замовленнями Покупця, а Покупець зобов`язується прийняти цей товар (далі по тексту - Товар) та своєчасно оплатити його на умовах, що визначені цим Договором.

Відповідно до п. 4.4 Договору датою поставки партії Товару вважається дата прийому-передачі Товару, зазначена у відповідній накладній (товаросупроводжуючому документі).

Матеріалами справи встановлено, що згідно вказаного Договору поставки ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «ВЕСМЛ» поставив ТОВ «АДІЛЬ ОІЛ» товар мастильні матеріали ТМ «МОВІL», що підтверджується видатковими накладними: № 13846 від 03.07.2025 року, № 18189 від 06.08.2025 року, № 22286 від 16.09.2025 року, № 22707 від 18.09.2025 року, № 22927 від 22.09.2025 року, № 25827 від 20.10.2025 року, № 26153 від 23.10.2025 року, на загальну суму 3 319 797, 84 грн.

Згідно наявної в матеріалах справи копії банківської виписки по рахунку ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «ВЕСМЛ» за період з 16.06.2025 по 12.01.2026 Відповідачем на рахунок Позивача було сплачено 2 609 883, 92 грн.

Отже, загальна сума простроченого грошового зобов`язання на дату подання Позивачем позовної заяви складає 709 913, 92 грн.

Відповідач подав до суду Відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що 30.01.2026 року ТОВ «АДІЛЬ ОІЛ» повністю сплатив 709 913, 92 грн основного боргу, що підтверджується платіжним дорученням № 1170 від 30.01.2026. До даного Відзиву на позовну заяву, додано копію платіжної інструкції № 1170 від 30.01.2026. Просив закрити провадження справі в частині стягнення 709 913, 92 грн. основного боргу.

Позивач у поданій до суду Відповіді на відзив також просив вирішити питання щодо закриття провадження в частині стягнення 709 913,92 грн основного боргу.

Пунктом 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 13/51-04, закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

При цьому предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми Господарського процесуального кодексу України можливе також у разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина зумовлює відмову в позові, а не закриття провадження у справі. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 13/51-04, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.07.2018 у справі № 910/23359/15, від 18.06.2019 у справі № 914/891/16, від 18.07.2019 у справі № 916/3147/16, від 26.11.2019 у справі № 920/240/18, від 18.07.2023 у справі № 906/1357/20, від 16.08.2023 у справі № 910/5571/22.

Водночас особа, яка звертається до суду з позовом повинна довести конкретні факти порушення її прав та інтересів, та підтвердити, що її права та законні інтереси буде захищено та відновлено з допомогою певного способу захисту, визначеного у позові.

При цьому порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке. Порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Суд зазначає, що, вирішуючи спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 15.08.2023 у справі № 906/1175/18, від 20.06.2023 у справі № 910/5529/19, від 12.04.2023 у справі № 916/156/22, від 22.02.2022 у справі № 910/2330/21, від 06.09.2022 у справі № 910/9228/21, від 29.11.2022 у справі № 910/745/20, від 04.11.2021 у справі № 910/18029/16, від 15.06.2021 у справі № 910/10440/19, від 01.07.2021 у справі № 910/7029/20, від 01.09.2020 у справі № 910/14065/18, від 18.08.2020 у справі № 910/7631/18, від 16.06.2020 у справі № 922/3371/19, від 10.12.2019 у справі № 906/43/19, від 26.11.2019 у справі № 917/92/19, від 05.11.2019 у справі № 926/746/19, від 14.06.2019 у справі № 910/6642/18.

При цьому відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові незалежно від інших встановлених судом обставин. Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19, від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17, від 29.08.2023 у справі № 910/5958/20, 22.03.2023 у справі № 509/5080/18.

З урахуванням наведеного, відсутність предмета спору на момент звернення з позовом до суду свідчить про відсутність порушеного права позивача, а тому є підставою для відмови у позові, а не для закриття провадження у справі.

Суд зазначає, що 21.01.2026 Позивач через систему «Електронний Суд» звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про стягнення заборгованості за договором поставки. Дану позовну заяву Господарським судом міста Києва зареєстровано 22.01.2026 за № 586/26.

Як було встановлено вище, згідно платіжної інструкції № 1170 від 30.01.2026 ТОВ «АДІЛЬ ОІЛ» оплатив Позивачу суму несплаченого основного боргу у розмірі 709 913, 92 грн відповідно до договору доставки від 16.06.2025 № 06-007.

Відповідно до ухвали Господарського суду міста Києва від 16.02.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.

Таким чином, предмет спору (в частині стягнення з відповідача на користь позивача 709 913, 92 грн. основного боргу) був відсутній до порушення провадження у справі (відкриття провадження в справі), а саме до 16.02.2026.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для закриття провадження у справі № 910/586/26 на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України в частині позовних вимог про стягнення суми основного боргу у розмірі 709 913, 92 грн. та відмови в задоволені позовних вимог в даній частині.

Позивач у позовній заяві просить стягнути з Відповідача: пеню в сумі - 50 699,75 грн, інфляційні втрати в сумі 1 467,57 грн, 3 % річних в сумі 4 906,43 грн, штраф в сумі 190 901,88 грн.

Щодо стягнення з Відповідача інфляційні втрати в сумі 1 467,57 грн, 3 % річних в сумі 4 906,43 грн., суд зазначає таке.

Пунктом 7.3. Договору поставки передбачено, що у випадку прострочення виконання грошового зобов`язання, на вимогу Постачальника, відповідно до ст. 625 ЦК України, Покупець зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

У разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням унаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.

Кредитору, у свою чергу, згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України належить право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу.

За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Цивільним кодексом України, як основним актом цивільного законодавства, не передбачено механізму здійснення розрахунку інфляційних втрат кредитора у зв`язку із простроченням боржника у виконанні грошового зобов`язання.

Водночас, частиною першою статті 8 Цивільного кодексу України визначено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Частиною п`ятою статті 4 Цивільного кодексу України передбачено, що інші органи державної влади України у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини.

Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено індексацію грошових доходів населення як встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг (стаття 1 Закону). Статтею 2 цього Закону передбачено як об`єкти індексації грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України, що не мають разового характеру, перелік яких визначено у частині першій цієї статті; водночас, частиною другою статті 2 цього Закону законодавець передбачив право Кабінету Міністрів України встановлювати інші об`єкти індексації, поряд з тими, що зазначені у частині першій цієї статті.

З метою реалізації Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» Кабінет Міністрів України постановою №1078 від 17.07.2003 затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок), пунктом 1 якого передбачено, що цей Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (пункти 1-1, 4 Порядку).

Отже, при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку із простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003, та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007.

Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 Цивільного кодексу України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови КМУ №1078).

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено право особи отримати компенсацію інфляційних збитків за весь період прострочення. Якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - «дефляція», то це не змінює його правової природи і не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою КМУ №1078 від 17.07.2003.

Об`єднаною палатою Верховного Суду у постанові від 20.11.2020 у справі №910/13071/19 роз`яснено, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Таким чином, враховуючи наявний факт порушення відповідачем грошового зобов`язання та положення Цивільного кодексу України, вимоги про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат є правомірними.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.07.2025 у справі №903/602/24 конкретизувала правовий висновок, викладений в її постанові від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19) та зазначила, що три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є законодавчо встановленим та мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником. Тому розмір процентів річних, який становить три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), не підлягає зменшенню судом.

Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (Методологічні положення щодо організації статистичного спостереження за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року № 519). Інфляційні втрати є наслідком інфляційних процесів в економіці, вони об`єктивно виникають унаслідок знецінення грошових коштів, а їх стягнення є компенсацією за понесені втрати.Компенсація кредитору інфляційних втрат згідно з положеннями частини другої статті 625 Цивільного кодексу України є мінімальною гарантією захисту його інтересів, яка забезпечує збереження цінності грошових коштів протягом прострочення оплати боржником відповідних товарів, робіт чи послуг. Інфляційні втрати не є штрафними санкціями чи платою боржника за користування коштами кредитора, вони, як уже зазначалося, входять до складу грошового зобов`язання і є способом захисту майнового права та інтересу. Тому, на відміну від процентів річних, суд не може зменшити розмір інфляційних втрат. Верховний Суд у своїй практиці послідовно дотримується правової позиції щодо неможливості зменшення розміру інфляційних втрат - висновки про це викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 жовтня 2023 року у справі № 904/4334/22, від 24 січня 2024 року у справі № 917/991/22, від 01 жовтня 2024 року у справі № 910/18091/23 та від 05 листопада 2024 року у справі № 902/43/24, а також у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 712/4975/22

Відповідачем заперечення щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат подано не було.

Здійснивши перевірку наведеного позивачем розрахунку, суд дійшов висновку, що останній є арифметично вірним, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 4 906, 43 грн. - 3% річних; 1 467, 57 грн. - інфляційні витрати.

Також, Позивач просив стягнути з Відповідача 50 699, 75 грн. пені.

Пунктом 7.2. Договору поставки передбачено, що у разі порушення строків оплати вартості відповідної партії Товару, що встановлені пунктами 3.3. та 3.4. цього Договору, Постачальник має право стягнути з Покупця пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період, за який сплачується пеня від вартості відповідної партії Товару за кожен день прострочення.

Відповідно до частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно з частиною 3 вищезазначеної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (частина 1 статті 550 Цивільного кодексу України).

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 551 Цивільного кодексу України предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 552 Цивільного кодексу України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі.

Приписами статті 230 Господарського кодексу України (чинного на час виникнення спірних правовідносин та звернення Товариства до суду з наведеним позовом) встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Таким чином, законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов`язання. У разі відсутності таких умов у договорі, нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.08.2020 року в справі № 902/959/19.

Приписами частини 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане. Водночас, хоча законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду, однак його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок перебігу такого строку не може бути змінений за згодою сторін.

Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12.06.2018 року в справі № 910/4164/17, від 22.11.2018 року в справі № 903/962/17, від 07.06.2019 року в справі № 910/23911/16 та від 13.09.2019 року в справі № 902/669/18.

При вирішенні питання про зменшення пені суд бере до уваги також співвідношення розміру заборгованості боржника та розміру пені. Такий підхід є усталеним в судовій практиці (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 та Верховного Суду від 23.09.2019 у справі № 920/1013/18, від 26.03.2020 у справі № 904/2847/19).

Отже, нарахування позивачем пені за період з 23.10.2025 року 21.01.2026 року є необґрунтованим. За таких обставин, за обрахунком суду сума пені, що є обґрунтованою та підлягає стягненню з відповідача у розмірі 50 699, 75 грн.

Також, Позивач просив стягнути з Відповідача 190 901, 88 грн. штрафу.

Пунктом 7.4. Договору поставки передбачено, що у разі, якщо прострочення платежу триватиме більше одного місяця. Постачальник матиме право, крім стягнення передбаченої Договором пені додатково стягнути з Покупця штраф у розмірі 20 % від простроченої суми.

Відповідно до ч. 2 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Статтею 551 ЦК України встановлено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Неустойка є способом забезпечення виконання зобов`язання; завданням неустойки є сприяння належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником, після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності.

При цьому суд наголошує, що неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013. Аналогічні висновки наведені у постанові Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 918/116/19.

Крім цього, таку функцію, як сприяння належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки, неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер (постанова Верховного Суду від 02.11.2022 у справі № 910/14591/21).

Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.04.2023 у справі № 199/3152/20 (Провадження № 14-224цс21) з посиланням на висновки в постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, (провадження № 12-79гс19) (пункт 8.24) та від 28.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, (провадження № 14-623цс18) (пункт 85).

Так, положеннями статті 3 ЦК України регламентовано загальні засади цивільного законодавства, якими, згідно з пунктами 3, 6 частини першої цієї статті ЦК України, є свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність.

Добросовісність є не тільки однією з основоположних засад цивільного законодавства, а також імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.

Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 910/16579/20.

Отже, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності, добросовісності та справедливості.

А тому, в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності, може бути застосований також закріплений законодавцем в статті 3 ЦК України принцип можливості обмеження свободи договору (статті 6, 627 цього Кодексу) і як норма прямої дії, і як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Отже, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

У наведених висновках колегія суддів апеляційної інстанції враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18.

Таким чином, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі вичерпного переліку обставин як підстав для зменшення судом розміру неустойки (частина третя статті 551 ЦК України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 26.08.2021 у справі № 911/378/17 (911/2223/20).

З огляду на судову практику, у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки суди, зокрема, беруть до уваги ступінь виконання основного зобов`язання, поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання, поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним всіх можливих заходів до виконання зобов`язання (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 22.05.2019 у справі № 910/11733/18).

При цьому вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 04.06.2019 у справі № 904/3551/18).

Поряд з викладеним суд зазначає, що у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки підлягають врахуванню та оцінці на предмет підтвердженості та обґрунтованості як ті підстави для зменшення неустойки, що прямо передбачені законом (частина третя статті 551 ЦК України, стаття 233 ГК України), так і ті, які хоча прямо і не передбачені законом, однак були заявлені як підстави для зменшення розміру неустойки та мають індивідуальний для конкретних спірних правовідносин характер.

Крім цього категорії «значно» та «надмірно», які використовуються в статті 551 ЦК України та в статті 233 ГК України, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником (висновок сформульований в постанові Верховного Суду від 14.07.2021 у справі № 916/878/20).

Законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд з цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах (формальні ознаки прострочення боржника, порушення зобов`язання з вини кредитора - стаття 616 ЦК України, тощо) можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.

Відповідач у поданому до суду Відзиві на позовну заяву просив зменшити розмір штрафних санкцій на 99% від суми зазначеної в позові. Відповідач зазначає, що Позивач просить суд стягнути значну суму штрафних санкцій, незважаючи на те, що основний борг повністю погашений добровільно, позивач не довів фактичних збитків, які б відповідали заявленому розміру санкцій.

Частина друга статті 233 ГК України встановлює, що у разі якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Отже, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора. Правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18.

Отже, враховуючи положення чинного законодавства, з огляду на фактичні обставини справи, беручи до уваги відсутність доказів, які б свідчили про погіршення фінансового стану, ускладнення в господарській діяльності чи завдання позивачу збитків саме в результаті порушення Відповідачем умов договору, відсутність в діях відповідача прямого умислу, спрямованого на порушення зобов`язання, суд доходить висновку про необхідність зменшення розміру заявленої до стягнення суми неустойки, а саме штрафу на 50 % до 95 450, 94 грн. Таким чином. позовні вимоги в частині стягнення з Відповідача штрафних санкцій у розмірі 95 450, 94 грн. задоволенню не підлягають.

Згідно із ч. 2-3 ст.13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, з аналізу наведених норм права та поданих доказів, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача штрафних санкцій підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ч. 1 ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається:

1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін;

2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до приписів ст. 129 Господарського процесуального кодексу України з відповідача підлягає стягненню сума у розмірі 1 830, 65 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача витрати суми понесених позивачем на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 95 788, 95 грн, суд зазначає наступне.

На підтвердження факту надання правничої допомоги, позивачем надано суду: копію Договору про надання правової (правничої) допомоги від 20.06.2022 № 1715/2022 та копію додаткової угоди № 1/2026 від 12.01.2026 до Договору про надання правової (правничої) допомоги від 20.06.2022 № 1715/2022.

Відповідно до ч. 1 та п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. 1 ст. 126 ГПК України, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

У відповідності до ч.ч. 4, 6 ст. 126 ГПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання адвокатом відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно п. 2 ч. 4 ст. 129 ГПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову

Згідно з частиною першою статті 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Вирішуючи питання про витрати, пов`язані з розглядом справи, зокрема, на професійну правничу допомогу, послідовно та логічно зазначав, що у разі неподання учасником справи попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто сам по собі факт неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат разом з першою заявою по суті спору не є безумовною та абсолютною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат (такий висновок викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 10.11.2022 у справі № 910/9024/21, від 11.01.2024 у справі № 924/423/23).

З огляду на викладене, відмова у відшкодуванні витрат на правову допомогу є правом суду, а не обов`язком, реалізація якого є наслідком доведення стороною обставин того, що неподання іншою стороною попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які ця особа понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, порушило принцип змагальності та завадило стороні спору належним чином висловити свої міркування щодо їх обґрунтованості та співмірності заявлених до стягнення витрат. Вказане узгоджується з позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 29.09.2022 у справі № 910/3055/20, від 14.12.2021 у справі № 922/676/21, від 18.01.2022 у справі № 910/2679/21, від 21.06.2022 у справі № 908/574/20, від 13.06.2023 у справі № 923/515/21, від 08.02.2024 у справі № 295/3068/20.

Застосування відповідних положень статті 124 ГПК України вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин кожної справи (такий висновок викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 08.02.2024 у справі № 295/3068/20, від 18.01.2024 у справі № 927/885/17).

Відповідач подав до суду заперечення проти заяви позивача про розподіл судових витрат. Отже, відповідач висловив свої міркування щодо обґрунтованості та співмірності заявлених позивачем до стягнення витрат, відповідно, підстави вважати, що мало місце порушення принципу змагальності при розгляді заяви позивача про розподіл судових витрат, відсутні.

За доводами Відповідача, Позивач заявляє до відшкодування 95 788, 95 грн., що становить близько 10% ціни позову. При цьому, сам факт укладання договору про надання правової допомоги не є доказом понесення витрат. Для відшкодування необхідно надати: докази фактичної оплати; детальний опис виконаних робіт; обґрунтування витраченого часу. У матеріалах справи такі докази відсутні. Наданий Позивачем договір та додаткова угода самі по собі не підтверджують фактичного понесення витрат. Разом з тим, справа є типовим спором про стягнення заборгованості; процесуальні документи не містять складаних правових конструкцій; розгляд справи не потребує значного обсягу юридичної роботи. Просить зменшити витрати на професійну допомогу з тих підстав, що їх розмір є непропорційним складності справи.

У зазначеному аспекті суд звертає увагу на сталу та послідовну практику Верховного суду, відповідно до якої витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачена стороною / третьою особою, чи тільки має бути сплачена (правові висновки, викладені у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19; від 22.11.2019 у справі № 910/906/18, а також у постанові Верховного Суду від 22.01.2021 зі справи № 925/1137/19).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.04.2024 у справі № 990/330/23 виснувала, що участь адвоката як представника у судовому процесі головним чином полягає у реалізації процесуальних прав та обов`язків особи, яку він представляє, від імені цієї особи і для цієї особи. Це означає також, що процесуальні дії (рішення, позиція) представника у судовому процесі створюють юридичні наслідки саме для особи, від імені якої він діє [адже адвокат як представник не є і не може бути учасником (стороною) правового спору, як і не може мати в ньому особистого інтересу], й особа, яка надала адвокату повноваження щодо її представництва, має теж це розуміти.

Суд звертається до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21, зокрема, такого змісту:

« 127. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19)»;

« 133. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку»;

« 135. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18»;

« 145. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права»;

« 147. Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо».

Суд також враховує, що у разі погодження між адвокатом (адвокатським бюро/об`єднанням) та клієнтом фіксованого розміру гонорару такий гонорар обчислюється без прив`язки до витрат часу адвоката на надання кожної окремої послуги. Фіксований розмір гонорару не залежить від витраченого адвокатом (адвокатським бюро/об`єднанням) часу на надання правничої допомоги клієнту. Подібні висновки Верховного Суду містяться у постанові від 19.11.2021 у справі № 910/4317/21, на яку посилається скаржник (позивач).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правничу допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правничу допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правничу допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи (аналогічна правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, у постановах Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19).

Так, відповідно до п. 1 Договору про надання правової (правничої) допомоги від 20.06.2022 № 1715/2022, укладеного між Адвокатським бюро «ГАЛАЙ ТА ПАРТНЕРИ» (Виконавець) та ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «ВЕСМА» (Клієнт) в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Виконавець зобов`язується надати Замовнику визначені цим Договором юридичні та адвокатські послуги, щодо захисту' інтересів та надання правової допомоги Замовнику.

Відповідно до п. 4.1 Договору про надання правової (правничої) допомоги вартість послуг Виконавця залежить від обсягу та видів наданих послуг, складності робіт часу необхідного для їх виконання та об`ємів матеріалів, а також можливих негативних ризиків для Клієнта. В кожному випадку вартість надання правової допомоги, визначається окремо в Додаткових угодах до цього Договору, які є його невід`ємною частиною.

Послуги, виконані Виконавцем, Замовник сплачує в валюті договору, шляхом перерахування сум вказаних в рахунку-фактурі розрахунковий рахунок Виконавця, або оплати готівкою з відповідним оформленням розрахункових документів (п. 4.2 Договору)

Протягом трьох робочих днів з моменту отримання рахунку-фактури від Виконавця, Замовник зобов`язаний здійснити оплату відповідно до суми зазначеної у рахунку-фактурі (п. 4.3 Договору).

12.01.2026 сторонами укладено Додаткову угоду № 1/2026 від 12.01.2026 до Договору про надання правової (правничої) допомоги від 20.06.2022 № 1715/2022, за умова якої Бюро зобов`язується здійснювати представництво та захист інтересів Замовника у суді першої інстанції, а саме в Господарському суді м. Києва. Дана Додаткова угода визначає порядок оплати юридичних послуг (гонорар) Бюро за надання правової допомоги у спорі про стягнення з ТОВ «АДІЛЬ ОІЛ» на користь ТОВ «ТД «ВЕСМА» заборгованості за поставлений товар.

Пунктом 3 Додаткової угоди встановлено, що підготовка позовної заяви до Господарського суду м. Києва про стягнення з ТОВ "АДІЛЬ ОІЛ" на користь ТОВ «ТД «ВЕСМА» заборгованості за поставлений товар, штрафних санкцій, участь у справі у якості представника Позивача становить 10% від ціни позову.

Відповідно до п. 4 Додаткової угоди Оплата послуг з представництва інтересів у суді першої інстанції здійснюється в наступному порядку: 100% вартості послуг сплачується протягом 10 днів після проголошення рішення суду у справі в якій надається правова допомога на підставі рахунку виставленого Виконавцем.

Об`єднана палата Верховного Суду у постанові № 922/445/19 від 03.10.2019 дійшла висновку, що витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 1 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

У той же час, відповідно до позиції, викладеної Верховним Судом у постанові від 08.02.2022 у справі № 910/20792/20, при визначенні суми відшкодування витрат на правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності понесення адвокатом таких витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує і Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" також зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

За результатами здійсненого судом аналізу наданих представником Позивача доказів (копії Договору про надання правової (правничої) допомоги від 20.06.2022 № 1715/2022 та копію додаткової угоди № 1/2026 від 12.01.2026 до Договору про надання правової (правничої) допомоги від 20.06.2022 № 1715/2022) суд дійшов висновку про те, що розмір заявлених до стягнення з ТОВ "АДІЛЬ ОІЛ" судових витрат на професійну правничу допомогу ТОВ «ТД «ВЕСМА» значно завищений, а відтак не є розумним та виправданим, як обов`язкової умови для відшкодування таких витрат у повному обсязі іншою стороною.

З огляду на викладене вище, керуючись, у тому числі, такими критеріями, як обґрунтованість та пропорційність щодо предмета спору, а також враховуючи критерії розумності їхнього розміру та розумної необхідності, виходячи з конкретних обставин справи, з урахуванням складу учасників справи, характеру спірних правовідносин у контексті складності предмета позову суд дійшов висновку про те, що критеріям справедливості, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, необхідності та розумності відповідають витрати позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 47 894, 48 грн., і ці витрати є розумно необхідними. В іншій частині заявлені позивачем витрати суд на відповідача не покладає.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237, 238, 240, 241, 242, 254, 255, 256, 257 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ "ВЕСМА" - задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "АДІЛЬ ОІЛ" (01135, місто Київ, вул. Дмитрівська (Шевченківський р-н), буд. 71, офіс 403/1; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ "ВЕСМА" (01021, місто Київ, вул. М. Грушевського, буд.28/2, Н/П №43 ) пеню в сумі - 50 699 (п`ятдесят тисяч шістсот дев`яносто дев`ять) грн. 75 коп., інфляційні втрати в сумі 1 467 (одна тисяча чотириста шістдесят сім) грн. 57 коп., 3 % річних в сумі 4 906,43( чотири тисячі дев`ятсот шість) грн. 43 коп. та штраф в сумі 95 450 (дев`яносто п`ять тисяч чотириста п`ятдесят) грн. 94 коп.

3. Стягнути Товариства з обмеженою відповідальністю "АДІЛЬ ОІЛ" (01135, місто Київ, вул. Дмитрівська (Шевченківський р-н), буд. 71, офіс 403/1; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ "ВЕСМА" (01021, місто Київ, вул. М. Грушевського, буд.28/2, Н/П №43 ) витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 830 (одна тисяча вісімсот тридцять) грн 65 коп. та трати на професійну правничу допомогу в сумі 47 894 (сорок сім тисяч вісімсот дев`яносто чотири) грн. 48 коп.

4. Після набрання рішенням законної сили видати накази.

5. В задоволені решти позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржено в порядку та строки відповідно до приписів ст. ст. 254, 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Оксана БЛАЖІВСЬКА