ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2026 р. м. Житомир Справа № 906/23/26

Господарський суд Житомирської області у складі: судді Сікорської Н.А.

секретар судового засідання: Рудницька Н.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Ковальчук Р.М. - адвокат, ордер серія АМ № 11776795 від 29.12.2025р.;

від відповідача: Циганенко А.Ю., діє в порядку самопредставництва, згідно виписки з ЄДРЮОФОПГФ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомирський Автодор"

до Департаменту регіонального розвитку Житомирської обласної державної адміністрації

про стягнення 9544139,62 грн.

Процесуальні дії по справі.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Житомирський Автодор" звернулося до суду з позовом про стягнення з Департаменту регіонального розвитку Житомирської обласної державної адміністрації 9544139,62 грн., з яких: 7978722,83 грн. - інфляційні, 1144948,48 грн. - 3% річні за прострочення виконання зобов`язання з оплати виконаних робіт за період прострочення з 21.06.2022р. по 18.12.2025р.

Ухвалою від 07.01.2026р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 05.02.2026р.

20.01.2026р. від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 33-36).

05.02.2026р. від позивача до суду надійшла відповідь на відзив разом із клопотанням про поновлення строку на її подання (а.с. 64-67).

Розглянувши в підготовчому судовому засіданні 05.02.2026р. подане клопотання, суд врахував обґрунтування позивача та дійшов висновку про наявність підстав для його задоволення. У зв`язку з цим строк на подання відповіді на відзив було поновлено, а подану відповідь прийнято до розгляду та долучено до матеріалів справи.

В судовому засіданні від 05.02.2026 р. судом оголошено перерву до 10.03.2026р.

Ухвалою від 10.03.2026р. суд закрив підготовче провадження та призначив справу №906/23/26 до судового розгляду по суті на 14.04.2026р.

В судовому засіданні 14.04.2026р. проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Виклад позицій учасників судового процесу, заяви, клопотання.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Житомирський Автодор», звернувся до суду з позовом про стягнення з Департаменту регіонального розвитку Житомирської обласної державної адміністрації інфляційних втрат та трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Позов обґрунтовано тим, що постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 10.09.2025р. у справі № 906/963/20 з відповідача на користь позивача стягнуто 14914568,40 грн. основного боргу, 1144948,48 грн. 3% річних та 4704054,75 грн. інфляційних втрат. Зазначені обставини позивач вважає такими, що мають преюдиційне значення відповідно до частини четвертої статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення суду виконано відповідачем 19.12.2025р. У зв`язку з несвоєчасним виконанням грошового зобов`язання позивач просить стягнути з відповідача інфляційні втрати та 3% річних за період з 22.06.2022р. по 18.12.2025р. у загальному розмірі 9544139,62 грн.

Департамент регіонального розвитку Житомирської обласної державної адміністрації заперечує проти задоволення позову та просить відмовити у його задоволенні.

Відповідач зазначає, що спір виник у межах виконання договору підряду № 38п/з від 24.07.2019р. Питання щодо наявності та розміру заборгованості вже було предметом судового розгляду у справі № 906/963/20, за результатами якого з Департаменту стягнуто основний борг, інфляційні втрати та 3% річних за період до 21.06.2022р. Судове рішення виконано 19.12.2025р. у повному обсязі.

Відповідач наголошує, що до ухвалення остаточного рішення у справі № 906/963/20 він не мав правових підстав для проведення розрахунків із позивачем, а тому нарахування додаткових сум є безпідставним. Крім того, повторне стягнення інфляційних втрат і 3% річних, на думку відповідача, є необґрунтованим.

Департамент також зазначає, що є юридичною особою публічного права та фінансується з державного бюджету. У зв`язку з воєнним станом і відсутністю відповідних бюджетних асигнувань можливості здійснення додаткових виплат обмежені. Відповідач підкреслює, що кошти були перераховані позивачу у найкоротший строк після набрання рішенням законної сили.

Окрім цього, відповідач вважає заявлену до стягнення суму неспівмірною із сумою основного боргу та просить суд, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності, врахувати правові висновки Великої Палати Верховного Суду щодо можливості зменшення розміру відповідальності, передбаченої статтею 625 Цивільного кодексу України.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 10.09.2025р. у справі №906/963/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомирський Автодор" до Департаменту регіонального розвитку Житомирської обласної державної адміністрації стягнуто з Департаменту регіонального розвитку Житомирської обласної державної адміністрації на користь ТОВ «Житомирський Автодор» 14914568,40 грн. основного боргу, 1144948,48 грн. 3% річних, 4704054,75 грн. інфляційних втрат (а.с. 15-21).

У даній справі судом встановлено, що 24.07.2019р. між Управлінням дорожнього будівництва та інфраструктури Житомирської обласної державної адміністрації (замовник) та ТОВ "Житомирський Автодор" (підрядник) укладено договір №38п/з на закупівлю послуг 63710000-9. Послуги з обслуговування наземних видів транспорту (Послуги з експлуатаційного утримання автомобільних доріг загального користування місцевого значення Житомирської області протяжністю 6941,5 км) (т.1, 146-150).

Відповідно до п.1.1 договору підряду, підрядник зобов`язався у 2019-2020 роках надати замовникові послуги 63710000-9. Послуги з обслуговування наземних видів транспорту. (Послуги з експлуатаційного утримання автомобільних доріг загального користування місцевого значення Житомирської області протяжністю 6941,5 км), в межах виділених фінансових ресурсів згідно з вимогами діючих, нормативно-правових актів, зокрема Законів України "Про дорожній рух", "Про автомобільні дороги", ДСТУ 3587-97 "Безпека дорожнього руху. Автомобільні дорога, вулиці і залізничні переїзди. Вимоги до експлуатаційного стану", "Технічних правил ремонту та утримання автомобільних доріг загального користування України", "Класифікації робіт з ремонтів автомобільних доріг загального користування", "Класифікації робіт з експлуатаційного утримання автомобільних доріг загального користування", а замовник - прийняти і оплатити послуги.

Матеріалами справи встановлено, що заборгованість Департаменту регіонального розвитку Житомирської обласної державної адміністрації перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Житомирський Автодор" склала 14914568,40грн.

За несвоєчасне виконання грошового зобов`язання в розмірі 14914568,40 грн., постановою Північно-західного апеляційного господарського суду стягнуто з Департаменту регіонального розвитку Житомирської обласної державної адміністрації за період з 30.11.2019р. по 21.06.2022р. інфляційні втрати в сумі 4704054,75 грн. та 3% річних в сумі 1144948,48 грн.

У відповідності до ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.05.2018 у справі №910/9823/17.

Оскільки постанова Північно-західного апеляційного господарського суду від 10.09.2025р. у справі №906/963/20 набрала законної сили, таке судове рішення має преюдиціальне значення, а встановлені в ньому обставини повторного доведення не потребують.

Заборгованість в розмірі 14914568,40 грн. Департаментом регіонального розвитку була сплачена позивачу 19.12.2025р.

Оскільки відповідач не здійснив своєчасні розрахунки, ТОВ «Житомирський автодор» заявив до стягнення з Департаменту регіонального розвитку Житомирської обласної державної адміністрації 7978722,83 грн. інфляційних втрат та 1565416,79 грн. 3% річних за період з 22.06.2022р. по 18.12.2025р.

Норми права, застосовані судом, оцінка доказів, аргументів, наведених учасниками справи, та висновки щодо порушення, не визнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду.

За змістом статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У відповідності до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У контексті ст. 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 599 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Суд зазначає, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України сум.

У разі прострочення виконання грошового зобов`язання, навіть після ухвалення судового рішення про стягнення відповідної суми, у боржника продовжує існувати обов`язок компенсувати кредитору втрати, пов`язані із знеціненням грошових коштів у період прострочення, а також сплатити передбачені законом проценти за користування утримуваними коштами.

Правова природа відповідальності, передбаченої частиною 2 статті 625 ЦК України, є компенсаційною і спрямована не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери кредитора, порушеної простроченням.

Такий висновок підтверджується правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18, відповідно до якої позбавлення кредитора права на інфляційні втрати та проценти річних порушує баланс інтересів сторін та суперечить принципам цивільного права.

Саме по собі ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, виконання якого не здійснене, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Крім того, за змістом статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення.

Індекс інфляції та 3% річних від простроченої суми підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.

Факт набрання судовим рішенням законної сили не є підставою для припинення дії грошового зобов`язання. До моменту повного виконання рішення, кредитор має право вимагати компенсаційних сум у формі інфляційних втрат та процентів річних, якщо таке порушення триває. При цьому, з урахуванням статей 129, 129-1 Конституції України, статей 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, обов`язковість виконання судового рішення є конституційною засадою судочинства, а прострочення його виконання є підставою для застосування механізмів відповідальності, встановлених законом.

Встановлення законодавцем права кредитора на одержання коштів з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення зумовлене тим, що грошовим коштам притаманна властивість знецінюватись в більшій мірі ніж всім іншим видам майна (нерухомості, дорогоцінним металам, автомобілям тощо), що призводить до зниження їхньої купівельної спроможності, дисбалансу попиту і пропозиції.

Якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано або виконано з простроченням, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та відсотків річних аж до повного виконання боржником грошового зобов`язання.

З огляду на викладене, вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох процентів річних є правомірними та обґрунтованими.

Разом з тим, дослідивши розрахунки позивача, суд вважає, що нарахування 3% річних та інфляційних втрат за період з 30.11.2019р. по 18.12.2025р є невірним.

Так, згідно постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 10.09.2025 р. у справі № 906/963/20, нарахування 3% річних та інфляційних на заборгованість в сумі 14914568,40 грн. здійснено за період 30.11.2019 по 21.06.2022, які відповідно становлять 1144948,48 грн. та 4704054,75 грн.

Отже, з метою усунення будь-яких викривлень в нарахуванні інфляційних та 3% річних, розрахунок необхідно здійснювати за період, який не був охоплений попереднім судовим рішенням, а саме з 22.06.2022 р. і до 18.12.2025 р.

З огляду на викладене, враховуючи вихідні дані позивача, зокрема, в частині закінчення періоду нарахування інфляційних, суд здійснив власний розрахунок, згідно якого сума 3% річних становить 1562965,04 грн., інфляційних втрат - 5475504,00 грн.

Таким чином, загальна сума, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 1562965,04 грн. - 3% річних та 5475504,00 грн. інфляційних.

В частині стягнення 2503218,83 грн. (7978722,83 грн. - 5475504,00 грн.) інфляційних та 2451,75 грн. (1565416,79 грн. - 1562965,04 грн.) 3% річних суд відмовляє, у зв`язку безпідставністю її нарахування.

Щодо можливості зменшення судом розміру інфляційних втрат та процентів річних, суд зазначає.

Як уже зазначалося, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 Цивільного кодексу України).

Інфляційні втрати та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника, спрямованою на захист майнових прав кредитора шляхом компенсації втрат від знецінення грошових коштів та отримання плати за користування ними. Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019р. у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13.11.2019р. у справі № 922/3095/18, від 18.03.2020р. у справі № 902/417/18 та від 07.02.2024р. у справі № 910/3831/22.

Разом з тим Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020р. у справі № 902/417/18 дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір процентів річних, нарахованих відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України. Водночас такі обставини підлягають доведенню боржником і оцінюються судом у кожному конкретному випадку.

При цьому три проценти річних є мінімальним розміром процентів, установленим законом, а тому їх зменшення нижче цього рівня не допускається.

Щодо інфляційних втрат, суд зазначає, що вони мають компенсаційний характер, є способом захисту майнового права кредитора та не належать до штрафних санкцій. Тому їх розмір не може бути зменшений судом. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.10.2023 у справі № 904/4334/22, від 24.01.2024 у справі № 917/991/22, від 01.10.2024 у справі № 910/18091/23 та від 05.11.2024 у справі № 902/43/24.

Такий підхід узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 02.07.2025 р. у справі № 903/602/24.

Отже, з урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що інфляційні втрати не підлягають зменшенню, тоді як питання щодо можливості зменшення трьох процентів річних вирішується судом з урахуванням конкретних обставин справи, за умови наявності відповідних доводів та доказів з боку боржника.

Згідно частини 1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в сумі 7038469,04 грн., з яких: 5475504,00 грн. інфляційні та 1562965,04 грн. 3% річні.

У стягненні 2503218,83 грн. інфляційних та 2451,75 грн. 3% річних господарський суд відмовляє.

Судові витрати за результатами розгляду справи.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір в сумі 84461,63 грн., сплачений із задоволених позовних вимог 7038469,04 грн., покладається на відповідача.

Керуючись статтями 123, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Департаменту регіонального розвитку Житомирської обласної державної адміністрації (10014, Житомирська обл., м. Житомир, майдан ім. С. П. Корольова, буд. 12, )

на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомирський Автодор" (12341, Житомирська обл., Черняхівський р-н, с. Високе, вул. Нова, буд. 13, ):

- 5475504,00 грн. інфляційних;

- 1562965,04 грн. 3% річні;

- 84461,63 грн. судового збору.

3. В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 21.04.26

Суддя Сікорська Н.А.

1 - до справи