ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" квітня 2026 р.м. Одеса Справа № 916/436/26

Господарський суд Одеської області у складі судді Сулімовської М.Б., розглянувши справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Ройчер" (, 65490, Одеська обл., м. Теплодар, Промзона, вул. Хімічна, буд. 122)

до відповідача-1: Державної казначейської служби України (, 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 6)

до відповідача-2: Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області (, 65001, м. Одеса, вул. Садова, буд. 1А)

про стягнення 201041,93 грн.

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю "Ройчер" звернувся до Господарського суду Одеської області із позовом до Державної казначейської служби України та Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про стягнення 201041,93 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення відповідачами строків виконання наказу про примусове виконання рішення Господарського суду Одеської області від 08.07.2022 по справі №916/2001/21.

Ухвалою суду від 16.02.2026 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін; встановлено сторонам строк на подання заяв по суті справи; вирішено інші процесуальні питання.

25.02.2026 до суду від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву.

02.03.2026 до суду від відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву.

Згідно з приписами статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

При цьому, Європейський суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського Суду з прав людини у справах "Савенкова проти України" від 02.05.2013, "Папазова та інші проти України" від 15.03.2012 року).

Європейський суд, щодо тлумачення положення "розумний строк" в рішенні у справі "Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства" роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

З огляду на зазначене, з метою повного, об`єктивного та всебічного розгляду справи, враховуючи обставини, пов`язані зі запровадженням в Україні воєнного стану, постійні тривалі повітряні тривоги, відсутність електроенергії та інші чинники; з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, справа розглянута поза межами строку, встановленого Господарським процесуальним кодексом України, але, у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій і вирішення справи.

Судове рішення підписано без його проголошення у відповідності до приписів ч.4 ст.240 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд, -

в с т а н о в и в:

Як слідує з матеріалів справи та встановлено судом, 12.07.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю "Ісаія" звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Держави Україна в особі Одеської регіональної служби Державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті про стягнення 1193781,56 грн. матеріальної шкоди.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 08.11.2021 у справі №916/2001/21 позовні вимоги ТОВ "Ісаія" було задоволено частково; стягнуто з держави в особі Одеської регіональної служби Державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті за рахунок коштів Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ісаія" 819855,77 грн. відшкодування шкоди, завданої незаконними діями посадових осіб органу державної влади та 12297,84 грн. судового збору.

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.02.2022 по справі №916/2001/21 рішення Господарського суду Одеської області від 08.11.2021 залишено без змін.

08.07.2022 на примусове виконання рішення Господарського суду Одеської області від 08.11.2021 судом було видано наказ про стягнення з держави в особі Одеської регіональної служби Державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті за рахунок коштів Державного бюджету України 819855,77 грн. шкоди, завданої незаконними діями посадових осіб органу державної влади та 12297,84 грн. судового збору.

20.07.2022 ТОВ "Ісаія" звернулось до Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області із заявою про виконання рішення Господарського суду Одеської області по справі № 916/2001/21.

27.07.2022 Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області листом повідомило ТОВ "Ісаія", що головним управлінням вживаються заходи щодо виконання вказаного виконавчого документу відповідно до вимог Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845.

В подальшому, за результатами опрацювання наказу від 08.07.2022 та на виконання вимог Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, ГУ ДКСУ в Одеській області було здійснено часткове безспірне списання грошових коштів у розмірі 188897,96 грн. з рахунків боржника - Одеської регіональної служби Державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "Ісаія".

У зв`язку з відсутністю бюджетних асигнувань у Одеської регіональної служби Державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті, а також неможливістю виконання наказу Господарського суду Одеської області від 08.07.2022 по справі № 916/2001/21 протягом двох місяців з дня надходження документів на адресу відповідача-2, останній, керуючись пунктом 33 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, взяв на облік за бюджетною програмою 3504040 "Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою" рішення суду у справі №916/2001/21 .

15.05.2023 Товариство з обмеженою відповідальністю "Ісаія" звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Державної казначейської служби України та Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області з вимогою про стягнення 82049,84 грн. інфляційних витрат та 3% річних за несвоєчасно виконане грошове зобов`язання (справа №916/2029/23).

Рішенням Господарського суду Одеської області від 10.11.2023 у справі №916/2029/23 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Ісаія" задоволено в повному обсязі.

Також позивачем до матеріалів справи долучено лист Державної казначейської служби України про стан виконання рішення суду у справі №916/2001/21.

27.01.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ройчер" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Ісаія" було укладено договір про відступлення права вимоги по зобов`язаннях, які виникли на підставі рішення Господарського суду Одеської області від 22.11.2021 та наказу Господарського суду Одеської області від 08.07.2021 по справі № 916/2001/21 про примусове виконання рішення Господарського суду Одеської області від 22.11.2021; рішення Господарського суду Одеської області від 10.11.2023 та наказу Господарського суду Одеської області від 06.03.2024 по справі № 916/2029/23 про примусове виконання рішення Господарського суду Одеської області від 10.11.2023.

Згідно із п. 1.1. договору про відступлення права вимоги, первісний кредитор передає в повному обсязі, а новий кредитор набуває права вимоги та інші права, що належать первісному кредитору на підставі:

- рішення Господарського суду Одеської області від 22.11.2021 та наказу Господарського суду Одеської області від 08.07.2022 по справі №916/2001/21 про примусове виконання рішення Господарського суду Одеської області від 22.11.2021;

- рішення Господарського суду Одеської області від 10.11.2023 та наказу Господарського суду Одеської області від 06.03.2024 по справі №916/2029/23 про примусове виконання рішення Господарського суду Одеської області від 10.11.2023.

Відповідно до п. 1.2. договору про відступлення права вимоги, за рішенням Господарського суду Одеської області від 22.11.2021 та наказом Господарського суду Одеської області від 08.07.2022 про примусове виконання рішення Господарського суду Одеської області від 22.11.2021 у справі № 916/2001/21, відступаються наступні права: право вимоги по залишку заборгованості щодо стягнення з держави в особі Одеської регіональної служби Державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті за рахунок коштів Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ісаія": відшкодування шкоди, завданої незаконними діями посадових осіб органу державної влади та судового збору в загальній сумі - 643255,65 грн.

Згідно з п.1.3. договору, відступлення права вимоги по стягненню суми заборгованості у розмірі 727989,49 грн. у справах №916/2001/21 та №916/2029/23 за наказами Господарського суду Одеської області від 08.08.2021 та 06.03.2024 про примусове виконання рішень, вказаним в пункті 1.1 цього договору, здійснюється в повному обсязі та на умовах, які існуватимуть на момент переходу права вимоги.

Щодо вказаних вище договірних зобов`язань позивачем долучено додаткове погодження та акт приймання документації до договору.

Ухвалою суду від 11.02.2025 у справі №916/2001/21 заяву ТОВ "Ройчер" про заміну сторони виконавчого провадження по справі №916/2001/21 задоволено; замінено сторону стягувача у виконавчому провадженні з виконання наказу Господарського суду Одеської області від 08.07.2022 по справі № 916/2001/21 з ТОВ "Ісаія" на його правонаступника у цьому зобов`язанні - ТОВ "Ройчер".

Ухвалою суду від 17.02.2025 заяву ТОВ "Ройчер" про заміну сторони виконавчого провадження задоволено; замінено сторону стягувача у виконавчому провадженні по виконанню наказу Господарського суду Одеської області від 06.03.2024 по справі №916/2029/23 про примусове виконання рішення Господарського суду Одеської області від 10.11.2023 з ТОВ"Ісаія" на ТОВ "Ройчер" .

Позивач наголошує, що станом на цей час рішення Господарського суду Одеської області по справі №916/2001/21 в частині стягнення 643255,65 грн. ((819855,77 грн. + 12297,84 грн.) - 188897,96 грн. = 643255,65 грн.) так і не виконано, а отже, позивач вважає, що він отримав право на судовий захист своїх порушених прав у зв`язку із несвоєчасним виконанням відповідачами грошових зобов`язань в сумі 643255,65 грн., шляхом стягнення на користь позивача інфляційних втрат та 3% річних з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України за період з 12.05.2023 по 02.02.2026 у загальному розмірі 201041,93 грн.

У відзивах на позовну заяву відповідачі зазначають, що ними вживалися заходи щодо виконання судового наказу від 08.07.2022 по справі №916/2001/21 відповідно до вимог Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників № 845.

Відповідачі повідомляють, що за результатами опрацювання наказу від 08.07.2022 та на виконання вимог Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, ГУ ДКСУ в Одеській області було здійснено часткове безспірне списання грошових коштів у розмірі 188897,96 грн. з рахунків боржника - Одеської регіональної служби Державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "Ісаія".

В подальшому, у зв`язку з відсутністю бюджетних асигнувань у Одеської регіональної служби Державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті, а також неможливістю виконання наказу Господарського суду Одеської області від 08.07.2022 по справі №916/2001/21 протягом двох місяців з дня надходження документів на адресу відповідача-2, останнім, керуючись пунктом 33 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, було взято на облік за бюджетною програмою 3504040 "Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою" рішення суду у справі №916/2001/21.

Відповідачі повідомляють, що наразі наказ господарського суду від 08.07.2022 в частині стягнення грошових коштів у розмірі 643255,65 грн. обліковується за бюджетною програмою 3504040 "Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою".

Разом з тим відповідачі зазначають, що згідно приписів Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" заборгованість за рішенням суду від 08.11.2021 у справі № 916/2001/21 віднесена до третьої черги погашення заборгованості, а отже може бути погашена лише після виконання судових рішень, які обліковуються за першою-другою чергами та/або надійшли на виконання раніше.

Також відповідачі у відзивах зауважують про відсутність правових підстав для стягнення 3% річних та інфляційних втрат відповідно до статті 625 ЦК України за невиконання рішення суду у справі № 916/2001/21.

Так, відповідач-1 наголосив, що спірні правовідносини (виконання казначейством, як суб`єктом владних повноважень, судового рішення про безспірне списання коштів Державного бюджету України) не регулюються цивільним законодавством відповідно до частини першої статті 1 ЦК України, а отже застосування до них будь-яких положень ЦК України є неможливим.

Відповідач-1 зазначив, що положення статті 625 ЦК України передбачають відповідальність боржника за прострочення виконання основного грошового зобов`язання (суми боргу), яка відрізняється від компенсаторного механізму, визначеного бюджетним законодавством, зокрема і законом про гарантії.

Відповідач-1 звертає увагу, що в спірних правовідносинах у позивача відсутні правові підстави для стягнення 3% річних та інфляційних втрат ще й з огляду на визначені законодавством межі (строки) нарахування 3% як компенсації за несвоєчасне погашення заборгованості. Вказане він обґрунтовує тим, що рішенням суду у справі №916/2029/23 вже було стягнуто 3% річних та інфляційні втрати за невиконання рішення суду у справі №916/2001/21 (період з 20.07.2022 по 11.05.2023), разом з тим в межах справи №916/436/26 позивач просить суд повторно стягнути 3% річних та інфляційні втрати за невиконання рішення суду справі №916/2001/21, вказуючи новий період розрахунку - з 12.05.2023 до 02.02.2026.

Окрім цього відповідач-1 наголошує, що спосіб стягнення 3% річних та інфляційних втрат за несвоєчасне виконання рішення суду з казначейства, який обрав позивач, є помилковим та, на думку відповідача-1, являє собою порушення норм процесуального права, оскільки казначейство в даних правовідносинах є органом державної влади, який держава наділила повноваженнями виключно щодо виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу.

ГУ ДКСУ в Одеській області, своєю чергою, у відзиві на позовну заяву наголошує, що підстав для стягнення (з казначейства за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку) інфляційних витрат та 3% річних немає, оскільки належним боржником, що прострочив грошове зобов`язання, є держава в особі Одеської регіональної служби Державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті. Між позивачем та казначейством до ухвалення рішення у справі №916/2001/21 не існувало будь-яких зобов`язань, а отже підстав для застосування до спірних правовідносин положення частини другої статті 625 ЦК України також немає. Казначейство є органом виконання судового рішення, однак не боржником у розумінні статті 625 ЦК України.

Відповідач-2 звертає увагу, що ані закон про гарантії, ані Порядок №845 не передбачають правових підстав для нарахування та стягнення індексу інфляції за порушення строку на перерахування коштів, а закон про Державний бюджет України (бюджетна програма для забезпечення виконання рішень суду) не передбачає видатків для такої виплати. Більше того, у Порядку №845 Кабінет Міністрів України визначив вичерпний перелік рішень, за якими може бути здійснено безспірне списання коштів державного бюджету. Можливість списання (стягнення) з державного бюджету будь-яких інших видів виплат законодавством про виконання судових рішень не визначена.

Відповідачі у відзивах наголошують, що позивачем заявлено вимоги, які суперечать принципу цільового використання бюджетних коштів.

Також відповідач-2, посилаючись на практику Верховного Суду, звернув увагу, що резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види розрахунків, з яких буде здійснено безпосереднє списання коштів, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, керуючись принципом верховенства права та права на судовий захист, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, з огляду на наступне.

Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження", та особливості їх виконання встановлює Закон України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" .

Відповідно до статті 2 названого Закону, держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.

Стаття 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" визначає особливості виконання рішень суду про стягнення коштів з державного органу. В частині 4 названої статті передбачено, що перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Згідно з частиною 1 статті 5 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", у разі, якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині 4 статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Велика Палата Верховного Суду вже зазначала про те, що стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Тому приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №758/1303/15-ц, від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц, від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц).

У постанові від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, згідно з яким положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

Судове рішення про стягнення коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2023 у справі №686/7081/21).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), виконання остаточного судового рішення, яким вирішений спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру, є частиною "права на суд" (рішення ЄСПЛ у справах "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece, §40, 45, заява №18357/91) від 19.03.1997,"Бурдов проти росії" (Burdov v. russia, §34, 37, заява №59498/00) від 07.05.2002). З погляду застосування гарантій права на належне виконання державою судового рішення, за яким вона є боржником, не має жодного значення, якими - приватними чи публічними - є у національній правовій системі відносини з виконання державою такого рішення.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції). Це право гарантоване і для тих випадків, коли право на справедливий судовий розгляд порушене невчасним виконанням судового рішення, зокрема через відсутність коштів (рішення ЄСПЛ у справі "Бурдов проти росії (№2)" (Burdov v. russia (№2), §96, 97, 99, 117, заява №33509/04) від 15.01.2009).

15.10.2009 ЄСПЛ ухвалив пілотне рішення у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine, заява №40450/04). Воно набуло статусу остаточного 15.01.2010. У цьому рішенні ЄСПЛ визнав порушення Україною її зобов`язань за Конвенцією через систематичне невиконання державою рішень національних судів (пункт 1 статті 6 Конвенції, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції) і відсутність у національному законодавстві ефективних засобів юридичного захисту від такого невиконання (стаття 13 Конвенції) (§2, 3 резолютивної частини рішення). ЄСПЛ зазначив, що ці порушення є наслідком несумісної з положеннями Конвенції практики, яка полягає у систематичному невиконанні державою-відповідачем рішень національних судів, за виконання яких вона несе відповідальність і у зв`язку з якими сторони, права яких порушені, не мають ефективних засобів юридичного захисту (§4 резолютивної частини рішення). Тому ЄСПЛ вказав, що Україна повинна невідкладно запровадити ефективний засіб юридичного захисту або комплекс таких засобів юридичного захисту, спроможних забезпечити адекватне та достатнє відшкодування за невиконання або затримки у виконанні рішень національних судів відповідно до принципів, встановлених практикою ЄСПЛ (§5 резолютивної частини рішення).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 20.01.2016 у справі №6-2759цс15 (про те, що правовідносини стосовно виконання судових рішень урегульовані Законом України "Про виконавче провадження" і до них не можна застосовувати приписи про цивільно правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України)), а також від 02.03.2016 у справі №6-2491цс15 про те, що стаття 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина 5 статті 11 цього Кодексу не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України за наявності деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Велика Палата Верховного Суду виснувала, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення; приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (пункт 45 постанови).

Отже, у разі неналежного виконання (прострочення) державою підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням її грошового зобов`язання перед кредитором, до правовідносин щодо прострочення виконання грошового зобов`язання слід застосовувати приписи частини 2 статті 625 ЦК України.

Закон України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" не обмежує поширення дії статті 625 ЦК України на правовідносини щодо прострочення виконання боржником (зокрема, державою) його грошового зобов`язання, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у грошовому еквіваленті судовим рішенням, зокрема не обмежує можливість стягнення інфляційних втрат, які є об`єктивним явищем і не залежать від волі кредитора чи боржника. Крім того, у статті 625 ЦК України немає застережень про те, що її приписи застосовуються лише до тих відносин, які не врегульовані іншими нормативно-правовими актами (аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2023 у справі №686/7081/21).

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Господарського суду Одеської області від 08.11.2021 у справі №916/2001/21 позовні вимоги ТОВ "Ісаія" було задоволено частково; стягнуто з держави в особі Одеської регіональної служби Державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті за рахунок коштів Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ісаія" 819855,77 грн. відшкодування шкоди, завданої незаконними діями посадових осіб органу державної влади та 12297,84 грн. судового збору.

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.02.2022 по справі №916/2001/21 рішення Господарського суду Одеської області від 08.11.2021 залишено без змін.

08.07.2022 на примусове виконання рішення Господарського суду Одеської області від 08.11.2021 судом було видано відповідний наказ.

20.07.2022 ТОВ "Ісаія" звернулось до Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області із заявою про виконання рішення Господарського суду Одеської області по справі № 916/2001/21.

За результатами опрацювання наказу від 08.07.2022 та на виконання вимог Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, ГУ ДКСУ в Одеській області було здійснено часткове безспірне списання грошових коштів у розмірі 188897,96 грн. з рахунків боржника - Одеської регіональної служби Державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "Ісаія".

У зв`язку з відсутністю бюджетних асигнувань у Одеської регіональної служби Державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті, а також неможливістю виконання наказу Господарського суду Одеської області від 08.07.2022 по справі № 916/2001/21 протягом двох місяців з дня надходження документів на адресу відповідача-2, останній, керуючись пунктом 33 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, взяв на облік за бюджетною програмою 3504040 "Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою", рішення суду у справі №916/2001/21 .

З огляду на відсутність коштів на рахунках Одеської регіональної служби Державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті, на підставі пунктів 24-34 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845, в подальшому виконання виконавчого документу здійснювалось за рахунок коштів Державного бюджету, тобто Державною Казначейською службою України.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 2 статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 (зі змінами та доповненнями), рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Відповідно до ст. 25 Бюджетного кодексу України, державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Підпунктом 1 пункту 9 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України встановлено, що до законодавчого врегулювання безспірного списання коштів бюджету та відшкодування збитків, завданих бюджету: рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Зазначені рішення передаються до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для виконання. Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань. Видатки бюджетних установ, щодо яких прийнято рішення про накладення на них арешту, дозволяється здійснювати в частині видатків, які статтею 55 цього Кодексу визначено як захищені, у разі зазначення про це у судовому рішенні.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13.04.2011 року №460/2011 (далі-Положення), центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України (далі - Міністр), є Державна казначейська служба України (Казначейство України).

Згідно з підпунктом 5 пункту 4 наведеного Положення, Казначейство України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Закон України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" є спеціальним у нормативно-правовим актом у сфері гарантування державою виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження".

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

У свою чергу, механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено в Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 (зі змінами та доповненнями, далі - Порядок).

Відповідно до п. 2 Порядку, безспірне списання - операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів.

Згідно з п.3 Порядку, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Органи казначейства приймають виконавчі документи дотримуючись п. 16-23 Порядку, після чого скеровують їх для виконання до Державної казначейської служби України.

Згідно з п. 33 Порядку, у разі коли судове рішення стосується спорів фізичних осіб із суб`єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг або судове рішення неможливо виконати протягом двох місяців з дня надходження документів, зазначених у пункті 6 цього Порядку, орган казначейства для виконання рішення про стягнення передає до Казначейства документи та відомості згідно з підпунктом 1 пункту 47 цього Порядку. При цьому органом казначейства відновлюється проведення платежів боржника. У разі встановлення боржнику відповідних бюджетних асигнувань після передачі до казначейства документів та відомостей орган казначейства здійснює заходи, спрямовані на безспірне списання коштів з рахунків боржника, визначені цим Порядком.

Пунктами 24-34 Порядку передбачений порядок безспірного списання коштів з рахунків боржника.

Підпунктом 2 пункту 35 Порядку встановлено, що казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

За умовами п.36 Порядку, у разі здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку стягувачі подають документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку, до органу казначейства за місцезнаходженням органу державної влади, внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності якого заподіяно шкоду.

Згідно з п. 38 Порядку, для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку в казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок. Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету.

Відповідно до п. 40 Порядку, казначейство веде бухгалтерський облік та складає звітність про здійснення в установленому порядку безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку.

За умовами п. 47 Порядку, безспірне списання коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів, здійснюється Казначейством на підставі поданих: 1) органом Казначейства: документів та відомостей, надісланих стягувачами та боржником; інформації про неможливість виконання безспірного списання коштів з рахунків боржника; 2) керівником органу державної виконавчої служби зазначених у пункті 7 цього Порядку документів та відомостей.

Згідно з п. 48 Порядку, для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 47 цього Порядку в казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок.

Відповідно до пункту 50 Порядку, компенсація за порушення встановленого законом строку перерахування коштів нараховується за заявами стягувачів: казначейством, якщо боржником є державний орган. Компенсація виплачується казначейством на підставі рішення або постанови про виплату компенсації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів за черговістю надходження таких заяв стягувачів та після погашення заборгованості за рішеннями суду відповідно до пункту 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України). З огляду на цей припис шкоду, завдану органом державної влади чи його посадовими і службовими особами, відшкодовує саме держава.

За змістом частини 2 статті 2 ЦК України, одним із учасників цивільних відносин є держава Україна. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина 1 статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). За змістом статті 173 ЦК України, у випадках і в порядку, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, від імені держави за спеціальними дорученнями можуть виступати органи державної влади.

З огляду на вказані приписи Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками та набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка самої держави у конкретних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у тих відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу (постанови від 20.11.2018 у справі №5023/10655/11, від 26.02.2019 у справі №915/478/18, від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц, від 15.01.2020 у справі №698/119/18, від 18.03.2020 у справі №553/2759/18, від 06.07.2021 у справі №911/2169/20, від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц, від 15.02.2022 у справі №910/6175/19, від 20.07.2022 у справі №910/5201/19, від 05.10.2022 у справах №923/199/21 і №922/1830/19, від 14.12.2022 у справі №2-3887/2009, від 18.01.2023 у справі №488/2807/17, від 21.06.2023 у справі №905/1907/21, від 12.07.2023 у справі №757/31372/18-ц, від 03.10.2023 у справі №686/7081/21).

Отже, помилковим є розмежування відповідальності держави як боржника у деліктних правовідносинах щодо відшкодування завданої нею шкоди у розмірі, підтвердженому в судовому рішенні, та відповідальності органу державної влади, який це рішення виконує. Органи державної влади, зокрема і ДКС України, є частиною апарату держави, виконують виключно її завдання та функції, представляють державу у правовідносинах, для участі в яких наділені відповідними повноваженнями та належними державі матеріальними засобами, зокрема і коштами.

Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанови від 27.02.2019 у справі №761/3884/18, від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц, 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц, від 20.07.2022 у справі №910/5201/19, від 05.10.2022 у справах №923/199/21 і №922/1830/19, від 14.12.2022 у справі №2-3887/2009, від 18.01.2023 у справі №488/2807/17, від 21.06.2023 у справі №905/1907/21, від 12.07.2023 у справі №757/31372/18-ц, від 03.10.2023 у справі №686/7081/21).

Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (постанови від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц, від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц, від 12.07.2023 у справі №757/31372/18-ц, від 03.10.2023 у справі №686/7081/21, від 14.12.2022 у справі №2-3887/2009, від 12.07.2023 у справі №757/31372/18-ц, від 03.10.2023 у справі №686/7081/21).

Тому те, що позивач вказав відповідачами за вимогами про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання рішення суду конкретні органи державної влади - Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області та Державну казначейську службу України - не означає, що у спірних правовідносинах суб`єктом відповідальності за прострочення спірного грошового зобов`язання є не держава, а саме певні її органи (орган). Інакше кажучи, у спірних правовідносинах органи держави є представниками її інтересів як відповідача, а не суб`єктами владних повноважень, які здійснюють щодо позивача публічно-владні управлінські функції (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.07.2023 у справі №757/31372/18-ц).

За таких обставин, суд відхиляє доводи відповідачів стосовно визначення неналежного боржника, оскільки позивачем було вірно визначено відповідачів у цій справі.

На час пред`явлення даного позову виконання рішення Господарського суду Одеської області від 08.07.2022 у справі № 916/2001/21 в частині стягнення на загальну суму 643255,65 грн. не відбулось понад три місяці.

Разом з тим, перерахування коштів за рішенням суду повинно бути здійснено протягом трьох місяців з дня надходження до Державної казначейської служби України необхідних для цього документів та відомостей.

Згідно з наведеним у статті 509 ЦК України визначенням, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника щодо кредитора, якому кореспондується право кредитора вимагати від боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання в силу частини 2 та частини 3 статті 11 ЦК України може виникати на підставі договорів та інших правочинів, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства тощо.

Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань наведені в статті 610 ЦК України, відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі №910/4590/19 звернула увагу на те, що інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2024 року у справі №657/1024/16-ц (провадження № 14-5цс23) зауважила, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Одночасно суд зауважує, що статтею 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та передбачені вказаною статтею три проценти річних конкретизуються в частині 1 статті 5 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", якою річні проценти встановлюється в розмірі трьох відсотків.

У постанові від 09.11.2023 по справі №420/2411/19 Великою Палатою Верховного Суду наголошено, що у разі неналежного виконання (прострочення) державою підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням її грошового зобов`язання перед кредитором, до правовідносин щодо прострочення виконання грошового зобов`язання застосовуються вимоги частини другої статті 625 ЦК України. Закон № 4901-VI не обмежує поширення дії статті 625 ЦК України на правовідносини щодо прострочення виконання державою-боржником її грошового зобов`язання, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у грошовому еквіваленті судовим рішенням, зокрема не обмежує можливості стягнення інфляційних втрат, які є об`єктивним явищем і не залежать від волі кредитора чи боржника. Крім того, у статті 625 ЦК України немає застережень про те, що її приписи застосовуються лише до тих відносин, які не врегульовані іншими нормативно-правовими актами.

Суд у зазначеній вище постанові дійшов висновку, що перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей (частина четверта статті 3 Закону № 4901-VI). З огляду на цей припис прострочення держави-боржника настає за сукупності таких юридичних фактів: 1) стягувач подав до органу ДКС України заяву про виконання рішення суду про стягнення з держави коштів разом із документами та відомостями, необхідними для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України; 2) держава за цим виконавчим документом не перерахувала кошти протягом трьох місяців з дня його надходження до органу ДКС України. Тому припис частини другої статті 625 ЦК України щодо юридичних наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання боржником (зокрема, державою) поширюється на випадки порушення підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення.

Ураховуючи неузгодженість судової практики щодо застосування положень ст. 625 Цивільного кодексу України до правовідносин, які виникають унаслідок порушення державою обов`язку з відшкодування шкоди у грошовому розмірі, визначеному в чинному судовому рішенні (несвоєчасне виконання державою судового рішення), та необхідність забезпечення єдності такої практики, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, сформульованих у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 15.04.2020 в справі №807/542/17 та від 19.08.2020 у справі №826/7444/16 щодо відсутності правових підстав для стягнення з Державної казначейської служби України суми боргу з урахуванням установленого індексу інфляції у зв`язку із затримкою виконання судових рішень про стягнення коштів з посиланням на те, що у Державної казначейської служби України не виникло перед позивачем грошового зобов`язання в порядку статті 11 Цивільного України як зобов`язання боржника заплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених цивільним законодавством України, а тому Державна казначейська служба України не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання у розумінні статті 625 Цивільного кодексу України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09.11.2023 наголосила на тому, що в разі порушення державою-боржником строку виконання судового рішення про стягнення на користь стягувача-кредитора коштів із Державного бюджету України (прострочення виконання підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди) стаття 625 ЦК України та частина перша статті 5 Закону № 4901-VI установлюють ефективний компенсаторний механізм захисту від такого порушення, дозволяючи кредитору стягнути з держави 3 % річних від вчасно несплаченої за чинним рішенням суду суми й інфляційні втрати за період прострочення виконання цього рішення. До того ж застосування наведеного механізму стимулюватиме виконання державою судових рішень про стягнення з неї коштів в межах визначеного частиною четвертою статті 3 Закону № 4901-VI строку, оскільки у протилежному разі - прострочення виконання рішення суду є підставою для нарахування та стягнення з держави 3 % річних та інфляційних втрат.

Отже, за висновками Великої Палати позивач у тій справі вправі був заявити до стягнення з відповідача інфляційні втрати за прострочення виконання судового рішення з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа (частина четверта статті 3 Закону № 4901-VI) включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення.

З огляду на зазначене, суд відхиляє доводи відповідачів стосовно відсутності підстав для нарахування 3% річних та інфляційних втрат за невиконання рішення суду у справі №916/2001/21.

Таким чином, положення частини 2 статті 625 ЦК України щодо стягнення з відповідачів на користь позивача інфляційних втрат та трьох процентів річних підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до положень чинного законодавства України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено обов`язок судів застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), враховуючи усталену практику, в рішенні від 18 липня 2013 року у справі "Москаленко і інші проти України" наголосив, що рішення, ухвалені на користь заявників, не були виконані своєчасно і відповідальність за це несе Держава.

Так, при виконанні рішень суду, за якими боржником є держава, Державна казначейська служба України є суб`єктом владних повноважень, на якого покладений обов`язок щодо належного та своєчасного виконання рішень суду з виплати грошових коштів, а у випадку їх не виконання протягом трьох місяців, на виплату стягувачу компенсації в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

За таких обставин, позивач отримав право на судовий захист своїх порушених прав у зв`язку із несвоєчасним виконанням грошових зобов`язань на суму 643255,65 грн. шляхом стягнення на його користь інфляційних втрат та 3% річних за період з дня пред`явлення виконавчого листа до виконання до фактичного виконання рішення суду.

Отже, у позивача виникло право на отримання компенсації за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу на підставі Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" та Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.06.2019 року у справі № 809/836/17.

Верховний Суд неодноразово у своїх постановах звертав увагу на те, що з огляду на вимоги статей 79, 86 ГПК України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми 3% річних, інфляційних втрат та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Так, у постанові від 04.06.2019 у справі № 916/190/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила про те, що, визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (зроблений позивачем розрахунок заборгованості, інфляційних втрат та трьох процентів річних), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково - зазначити правові аргументи на їх спростування.

Тобто, визначаючи розмір заборгованості, зокрема, в частині інфляційних втрат та 3% річних суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Так, рішенням Господарського суду Одеської області від 10.11.2023 у справі №916/2029/23 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Ісаія" задоволено в повному обсязі; стягнуто 82049,84 грн. інфляційних витрат та 3% річних за несвоєчасно виконане грошове зобов`язання за період з 20.07.2022 по 11.05.2023.

В межах цієї справи позивачем заявлено до стягнення за період з 12.05.2023 по 02.02.2026 - 52711,72 грн. 3% річних та 148330,21 грн. інфляційних втрат.

Суд здійснив перевірку розрахунків заявлених до стягнення 3% річних та інфляційних збитків і констатує, що їх здійснено арифметично правильно.

За наведених обставин, вимоги позивача задовольняються судом у повному обсязі.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За приписами ст.16 цього Кодексу, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.4 ГПК України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Відмова від права на звернення до господарського суду є недійсною.

Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.

Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За приписами ст.ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ст.86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, господарський суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

У зв`язку із задоволенням позову, витрати по сплаті судового збору за розгляд позову, відповідно до вимог ст.129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача-1 за рахунок коштів Державного бюджету України.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує наступне.

У відповідності до ч.1 ст.123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За змістом ч.1 ст.4 Закону України "Про судовий збір", судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

За приписами статті 4 Закону України "Про судовий збір", за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір в розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Так позивачем заявлено 1 вимогу майнового характеру в загальній сумі 201041,93 грн., тобто за подання цієї позовної заяви повинно бути сплачено судовий збір у загальному розмірі 3328,00 грн.

В даному випадку позовна заява подана через підсистему Електронний суд, у зв`язку з чим при розрахунку судового збору застосовано понижуючий коефіцієнт 0,8. З урахуванням вказаного, сума судового збору, що підлягає сплаті за подання позовної заяви, становить 2662,40 грн. (3328,00 х 0,8).

При цьому, при зверненні з позовом до суду через систему Електронний суд позивач сплатив судовий збір в розмірі 3328,00 грн. згідно з платіжною інструкцією від 09.02.2026, замість 2662,40 грн. Таким чином, позивач надмірно сплатив судовий збір в розмірі 665,60 грн.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Відповідне клопотання позивачем до суду подано не було, тому наразі судом не вирішується питання щодо повернення позивачу надмірно сплаченого судового збору в розмірі 665,60 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 233, 236 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

1. Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

2. Стягнути з Державної казначейської служби України (, 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 6) за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ройчер" (, 65490, Одеська обл., м. Теплодар, Промзона, вул. Хімічна, буд. 122) - 52711 (п`ятдесят дві тисячі сімсот одинадцять) грн. 72 коп. 3% річних, 148330 (сто сорок вісім тисяч триста тридцять) грн. 21 коп. інфляційних втрат, 2662 (дві тисячі шістсот шістдесят дві) грн. 40 коп. судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням суду законної сили.

Суддя М.Б. Сулімовська

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення у порядку, передбаченому ст.257 ГПК України.

Рішення складено і підписано 27 квітня 2026 р.