ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" квітня 2026 р. Справа№ 910/10373/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Сибіги О.М.

Гончарова С.А.

за участю секретаря судового засідання Сабалдаш О.В.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 15.04.2026

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Галеус» на рішення Господарського суду міста Києва від 08.01.2026 (повний текст рішення складено 15.01.2026)

у справі №910/10373/25 (суддя Павленко Є.В.)

за позовом Київської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Галеус»

про стягнення 531 817,14 грн,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2025 року Київська міська рада (далі - Рада) звернулась до Господарського суду міста Києва з вказаним позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Галеус" (далі - Товариство) на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України 531 817,14 грн безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою, площею 0,0615 га (кадастровий номер :88:083:0020), розташованою за адресою: місто Київ, проспект Берестейський, 73-а, у період з 12 березня 2020 року по 26 січня 2025 року.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.01.2026 позов задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Галеус» на користь Київської міської ради безпідставно збережені кошти за користування земельною ділянкою у розмірі 495 859 грн 02 коп. та 5 950 грн 31 коп. судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «Галеус» звернулося 30.01.2026 (згідно поштового трекера на конверті) на адресу Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, у якій просив суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 08.01.2026 у справі №910/10373/25 та прийняти нове рішення, яким відмовити Київській міській раді у стягненні коштів повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказав, що місцевий господарський суд, не повно та не об`єктивно з`ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив і не надав правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам, а тому, на думку скаржника, рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню.

Скаржник зазначає, що суд першої інстанції не врахував докази, надані відповідачем, зокрема, проект рішень Київської міської ради щодо передачі товариству в оренду земельної ділянки з кадастровим номером :88:083:0020; рішення постійної комісії Київської міської ради з питань архітектури, містобудування га земельних відносин, оформлене протоколом №19/60 віл 01.11.2023 №08/281-461K; пояснювальну записку ПЗН-59236 від 17.10.2023.

Крім того, відповідач стверджує, що у Київської міської ради не було підстав для витребування у відповідача коштів, як безпідставно набутих, на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України, оскільки відповідач ніколи безпідставно не набувало майно, що є предметом цього спору.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №910/10373/25 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В. судді: Сибіга О.М., Кравчук Г.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.02.2026 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Галеус» на рішення Господарського суду міста Києва від 08.01.2026 у справі №910/10373/25 залишено без руху, запропоновано апелянту усунути недоліки, а саме надати докази, що підтверджують реєстрацію електронного кабінету в підсистемі «Електронний суд» та доказів сплати судового збору у розмірі 8 925,46 грн.

19.02.2026 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Галеус» надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якого долучено докази реєстрації електронного кабінету в підсистемі «Електронний суд» та докази сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції.

Разом з тим, у зв`язку з перебуванням судді Кравчука Г.А. у відпустці, протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 24.02.2026 у справі №910/10373/25 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Сибіга О.М., Гончаров С.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.02.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Галеус» на рішення Господарського суду міста Києва від 08.01.2026 у справі №910/10373/25, розгляд справи призначено на 15.04.2026. Витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/10373/25.

02.03.2026 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи.

06.03.2026 до Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив Київської міської ради на апеляційну скаргу відповідача, в якому позивач заперечив проти доводів скаржника.

Зокрема, позивач зазначив, що відповідач як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України.

Також, позивач у відзиві посилався на висновок Великої Плати Верховного Суду, викладений у постанові від 20.11.2018 у справі №922/3412/17, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондиційними. А тому суд першої інстанції обґрунтовано стягнув кошти з відповідача на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Відсутність документів, що посвідчують право користування земельною ділянкою у відповідача не може бути визнане як самовільне використання однак не надає права на її безоплатне використання, а тому Товариство з обмеженою відповідальністю «ГАЛЕУС» будучи власником об`єкту нерухомого майна, яке знаходиться на земельній ділянці комунальної форми власності зобов`язаний був сплачувати кошти за її використання.

Щодо тверджень відповідача, що обов`язок зі сплати орендної плати за фактичне користування ділянкою до укладення договору оренди земельної ділянки не був передбачений рішеннями позивача, то позивач вказує, що у розрізі правової позиції Верховного Суду питання порушене позивачем в позові, має вирішуватися шляхом вжиття заходів претензійно-позовного характеру та законодавства, зокрема ст. 1212 Цивільного кодексу України не містить обов`язку врегулювання цього питання в добровільному порядку. А тому Київська міська рада виключила зазначені відповідачем пункти із рішення, яке було прийнято в подальшому.

А тому позивач просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судове засідання 15.04.2026 з`явився представник позивача.

Представники відповідача в судове засідання не з`явились, про причини неявки до суду не повідомили, проте про дату та час судового засідання у справі відповідач був повідомлений належним чином.

Колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що з урахуванням ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 202, ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, суд може розглянути справу за наявними в ній матеріалами, якщо представники сторін, що не з`явилися, про дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, участь представників сторін та інших учасників справи у судовому засіданні судом обов`язковою не визнавалась.

Крім того, судова колегія зазначає, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін чи інших учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. А тому, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників відповідача.

Представник позивача заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14.03.2022 №133/2022, затвердженим Законом України від 15.03.2022 №2119-ІХ, зі змінами, внесеними Указом Президента України від 18.04.2022 №259/2022, затвердженим Законом України від 21.04.2022 №2212-ІХ, Указом Президента України від 17.05.2022 №341/2022, затвердженим Законом України від 22.05.2022 №2263-ІХ, Указом Президента України від 12.08.2022 №573/2022, затвердженим Законом України від 15.08.2022 №2500-ІХ, Указом Президента України від 07.11.2022 №757/2022, затвердженим Законом України від 16.11.2022 №2738-ІХ, Указом Президента України від 06.02.2023 №58/2023, затвердженим Законом України від 07.02.2023 №2915-IX, Указом Президента України від 01.05.2023 №254/2023, затвердженим Законом України від 02.05.2023 №3057-IX, Указом Президента України від 26.07.2023 №451/2023, затвердженим Законом України від 27.07.2023 №3275-IX, Указом Президента України від 06.11.2023 №734/2023, затвердженим Законом України від 08.11.2023 №3429-IX, Указом Президента України від 05.02.2024 №49/2024, затвердженим Законом України від 06.02.2024 №3564-ІХ, Указом Президента України від 06.05.2024 №271/2024 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 08.05.2024 №3684-IX, Указом Президента України від 23.07.2024 №469/2024 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України №3891-IX, Указом Президента України від 28.10.2024 №740/2024 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України №4024-IX, Указом Президента України від 14.01.2025 №26/2025 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України №4220-IX від 15.01.2025, Указом Президента України від 15.04.2025 №235/2025 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 16.04.2025 № 4356-IX, Указом Президента України від 14.07.2025 №478/2025 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 15.07.2025 №4524-IX, Указом Президента України від 20.10.2025 №793/2025 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 21.10.2025 №4643-IX, Указом Президента України від 12.01.2026 №40/2026 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 14.01.2026 №4757-IX, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 03 лютого 2026 року строком на 90 діб, тобто до 04 травня 2026 року.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд справи у розумний строк, застосувавши ст. ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3 Конституції України та ст.ст. 2, 11 ГПК України.

У відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно до ч.1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 01.12.2015 Головним управлінням Держгеокадастру в м. Києві на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок від 20.11.2015 було проведено державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :88:083:0020, площею 0,0615 га з цільовим призначенням: "для експлуатації та обслуговування комплексу громадських та адміністративно-господарських будівель і споруд (код виду цільового призначення - 03.10, для будівництва та обслуговування адміністративних будинків, офісних будівель компаній, які займаються підприємницькою діяльністю, пов`язаною з отриманням прибутку", що розташована на проспекті Перемоги (Берестейському), 73-а у Святошинському районі міста Києва. Зазначене підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 20.01.2025 № НВ-025.

Власником вказаної земельної ділянки є територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.08.2025 № 438625788.

Отже, спірна земельна ділянка сформована та є об`єктом цивільних прав у розумінні статті 79-1 Земельного кодексу України, а також є власністю територіальної громади міста Києва.

Згідно з копією довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.08.2025 № 438625788 на вказаній земельній ділянці розташоване належне відповідачеві на підставі договору купівлі-продажу від 23.12.2009 №4895 (право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 30.03.2011, номер запису 5605-П в книзі: 70п-71) нерухоме майно, а саме: нежитлова будівля, літера "А", загальною площею 474,7 м2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00).

Рішенням Київської міської ради від 29.02.2024 №7885/7926 "Про передачу Товариству з обмеженою відповідальністю "ГАЛЕУС" земельної ділянки в оренду для обслуговування та експлуатації існуючої адміністративної будівлі на просп. Берестейському, 73-а у Святошинському районі міста Києва" відповідачу було передано в оренду на 15 років земельну ділянку, площею 0,0615 га, кадастровий номер :88:083:0020, - для обслуговування та експлуатації існуючої адміністративної будівлі (код виду цільового призначення - 03.10, для будівництва та обслуговування адміністративних будинків, офісних будівель компаній, які займаються підприємницькою діяльністю, пов`язаною з отриманням прибутку), за адресою: місто Київ, Святошинський район, проспект Берестейський, 73-а, - із земель територіальної громади міста Києва у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу від 23 грудня 2009 року № 4895 (право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 30 березня 2011 року, номер запису 5605-П в книзі: 70п-71).

На підставі вказаного рішення між позивачем та відповідачем 27.01.2025 було укладено договір оренди земельної ділянки № НТО312986, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дем`яненко Т.М. та зареєстрований в реєстрі за № 19, відповідно до умов якого Київська міська рада передала, а Товариство з обмеженою відповідальністю "ГАЛЕУС" - прийняло в оренду строком на 15 років вказану земельну ділянку, площею 0,0615 га, кадастровий номер :88:083:0020. Належна копія вказаного правочину наявна в матеріалах справи.

Зазначені обставини також підтверджуються відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

З наявної у матеріалах справи копії листа Головного управління Державної податкової служби України в місті Києві від 22 травня 2025 року № 15365/5/26-15-04-15-03 вбачається, що відповідач подавав податкові декларації по платі за землю стосовно спірної земельної ділянки. За 2020-2025 роки сплатив земельний податок за цю землю в загальному розмірі 195 307,05 грн, а саме: за 2020 рік - 20 991,12 грн, за 2021 рік - 27 988,28 грн, за 2022 рік - 22 857,12 грн, за 2023 рік - 17 061,31 грн, за 2024 рік - 97 787,64 грн, за 2025 рік - 8 621,58 грн.

На думку позивача, відповідач у період з 12.03.2020 по 26.01.2025 повинен був сплатити за користування спірною земельною ділянкою комунальної власності орендну плату, загальна сума якої, за розрахунком позивача, становить 727 124,19 грн. Зазначена сума відповідачем перерахована не була.

Враховуючи сплачений відповідачем земельний податок за спірний період, в останнього, на думку позивача, виник обов`язок сплатити 531 817,14 грн безпідставно збережених коштів на підставі 1212 Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтею 80 Земельного кодексу України суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, незалежно від того, зареєстрована земельна ділянка за територіальною громадою чи ні.

За змістом статей 122, 123, 124 Земельного кодексу України селищні міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передання в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Статтею 206 Земельного кодексу України встановлено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону. У разі надання земельної ділянки в оренду, укладається договір оренди земельної ділянки, яким за положеннями частини 1 статті 21 Закону України "Про оренду землі" визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - це обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункт 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).

Відповідно до статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до положень статті 120 Земельного кодексу України виникнення права власності на об`єкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права власності чи укладення (продовження, поновлення) договору оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені і яка не була відведені в оренду попередньому власнику.

Власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто інший, окрім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду в складі Касаційного господарського суду від 15 грудня 2021 року в справі №924/856/20.

Відповідно до статті 377 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до особи, яка набула право власності на будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір і кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22.06.2021 в справі №200/606/18 зазначила, що: "принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів Давнього Риму (лат. superficies solo cedit - збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані".

У постанові від 05.08.2022 в справі № 922/2060/20 Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду при розгляді спору в подібних правовідносинах дійшов висновку про те, що з дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна власник цього майна стає фактичним користувачем сформованої земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, а тому саме з цієї дати у власника об`єкта нерухомого майна виникає обов`язок сплати за користування земельною ділянкою, на якій таке майно розташовано.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 Земельного кодексу України).

Згідно зі статтею 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Проте, як вірно зазначив суд першої інстанції, з моменту набуття права власності на нежитловий будинок, загальною площею 474,7 м2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00), розташований за адресою: місто Київ, Святошинський район, проспект Перемоги (Берестейський), 73-а, - відповідач використовував земельну ділянку з кадастровим номером :88:083:0020, на якій розташований вказаний об`єкт нерухомості, без правовстановлюючих документів і державної реєстрації прав відповідно до статей 125, 126 Земельного кодексу України, а також без сплати орендної плати за землю в передбаченому законодавством розмірі.

При розгляді даної категорії справ не мають жодного значення причини, з яких відповідач не оформив право користування земельною ділянкою, у тому числі якщо це сталося в результаті поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Позивач має довести лише існування протягом зазначеного в позові періоду земельної ділянки як об`єкта цивільних прав у розумінні та визначенні земельного законодавства, а також обґрунтованість розрахунку стягуваної суми (збереженого відповідачем за рахунок позивача майна (коштів)).

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду в складі Касаційного господарського суду: від 20 листопада 2018 року № 922/3412/17, від 4 грудня 2019 року в справі № 917/1739/17.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення ст. ст. 120, 125 Земельного кодексу України, ст. 1212 Цивільного кодексу України дають підстави вважати, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, ураховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, особа яка придбала такий об`єкт стає фактичним користувачем тієї земельної ділянки, на якій такий об`єкт нерухомого майна розташований, а відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформлення прав на цю ділянку (без укладення договору оренди тощо) та недоотримання її власником доходів у виді орендної плати є за своїм змістом кондикційними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі N 629/4628/16, від 20.11.2018 у справі N 922/3412/17, від 13.02.2019 у справі N 320/5877/17, постанови Верховного Суду від 14.01.2019 у справі N 912/1188/17, від 21.01.2019 у справі N 902/794/17, від 04.02.2019 у справі N 922/3409/17, від 12.03.2019 у справі N 916/2948/17, від 09.04.2019 у справі N 922/652/18, від 21.05.2019 у справі N 924/552/18, від 17.03.2020 у справі N 922/2413/19).

Отже, фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг (заощадив) у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути такі кошти власникові земельної ділянки на підставі положень ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі N 629/4628/16, від 20.09.2018 у справі N 925/230/17, від 29.07.2025 у справі N 910/6662/24).

Незалежно від наявності вини в поведінці відповідача, сам факт несплати відповідачем за користування земельною ділянкою свідчить про втрату позивачем майна, яке в спірних правовідносинах підпадає під категорію "виправдане очікування", що є загальновизнаним, у тому числі в практиці визначення Європейського суду з прав людини. Навіть за відсутності ознак делікту, тобто при умові правомірної поведінки відповідача в спірних правовідносинах, досягається відновлення справедливої рівноваги між правами та охоронюваними законом інтересами сторін спору, що випливають з принципу платності користування землею.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду в складі Касаційного господарського суду від 14 січня 2019 року в справі № 912/1188/17.

У зв`язку з цим ні посилання відповідача на відсутність в рішенні Київської міської ради про передачу спірної земельної ділянки в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «ГАЛЕУС» положень про обов`язок внесення відповідної орендної плати до моменту фактичного укладання договору з позивачем, ні тривале неотримання від позивача проекту договору оренди земельної ділянки після прийняття останнім рішення від 29.02.2024 №7885/7926, не спростовують факту наявності у відповідача обов`язку внесення плати за користування відповідною земельною ділянкою.

Зазначене також спростовує твердження відповідача, що судом першої інстанції не враховано проект рішення Київської міської ради щодо передачі товариству в оренду земельної ділянки з кадастровим номером :88:083:0020, рішення постійної комісії Київської міської ради з питань архітектури, містобудування га земельних відносин, оформлене протоколом №19/60 віл 01.11.2023 №08/281-461K та пояснювальну записку ПЗН-59236 від 17.10.2023.

Отже, колегія суддів апеляційного суду погоджується з судом першої інстанції, що встановлені обставини справи свідчать про те, що відповідач, як власник об`єкта нерухомого майна, у період з 12.03.2020 по 26.01.2025 користувався спірною земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, за відсутності оформленого згідно з вимогами чинного законодавства права користування земельною ділянкою, у зв`язку з чим місцевий бюджет недоотримував кошти у вигляді орендної плати за використання цієї землі. Відтак, відповідач є фактичним користувачем спірної земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок позивача - власника земельної ділянки, зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею.

Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї, та є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду в складі Касаційного господарського суду: від 16 червня 2021 року в справі №922/1646/20, від 4 березня 2021 року в справі № 922/3463/19.

Спірна земельна ділянка, на якій розташований належний відповідачу об`єкт нерухомого майна, та за користування якою позивач просить стягнути з відповідача безпідставно збережені кошти, є сформованою (визначено її площу й межі), їй присвоєно кадастровий номер, відомості про неї внесено до Державного земельного кадастру з 01.12.2015.

Згідно зі статтею 14 Податкового кодексу України плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку й орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Земельний податок - це обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (підпункт 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).

Відповідно до положень підпункту 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - це обов`язковий платіж за користування земельною ділянкою державної або комунальної власності на умовах оренди.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, відповідач у спірний період не був власником або постійним землекористувачем земельної ділянки з кадастровим номером :88:083:0020, а тому не був суб`єктом плати за землю у формі земельного податку.

Отже, у даному випадку єдиною можливою формою здійснення плати за землю для відповідача, як землекористувача, є орендна плата (стаття 14.1.136 Податкового кодексу України).

А тому, посилання відповідача на сплату ним земельного податку з 2020 року по 2025 рік в загальному розмірі 195 307,05 грн не нівелює обов`язку відповідача щодо внесення плати за користування спірною земельною ділянкою комунальної власності саме у формі орендної плати.

Крім того, судом першої інстанції вірно встановлено, що заявлена до стягнення з відповідача сума була розрахована позивачем з урахуванням сплаченої відповідачем суми земельного податку в загальному розмірі 195 307,05 грн.

Нормами Податкового кодексу України визначено, що орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є обов`язковим платежем, а його розмір визначається на підставі законодавчих актів, тобто є регульованою ціною (статті 14.1.125, 14.1.136, 288.5 Податкового кодексу України).

Згідно з пунктом 284.1 статті 284 Податкового кодексу України органи місцевого самоврядування встановлюють ставки плати за землю, що сплачується на відповідній території.

Основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності є нормативна грошова оцінка земель, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 10 вересня 2018 року в справі №920/739/17.

Спірна сума орендної плати, яка, на думку позивача, підлягає стягненню з відповідача, була визначена на підставі витягу з Державного земельного кадастру від 20 січня 2025 року № НВ-025, відповідно до якого вартість земельної ділянки з кадастровим номером :88:083:0020 за 2025 рік становить 3 862 340,99 грн. Сума нормативно-грошової оцінки вказаної земельної ділянки за 2020-2024 роки була розрахована позивачем із застосуванням коефіцієнту індексації нормативної грошової оцінки земель відповідно до пункту 289.2 статті 289 Податкового кодексу України. Ставка орендної плати визначена Радою відповідно до додатків № 11 рішень Ради: "Про бюджет міста Києва на 2020 рік" від 12 грудня 2019 року № 456/8029, "Про бюджет міста Києва на 2021 рік" від 24 грудня 2020 року № 24/24, "Про бюджет міста Києва на 2022 рік" від 9 грудня 2021 року № 3704/3745, "Про бюджет міста Києва на 2023 рік" від 8 грудня 2022 року № 5828/5869, "Про бюджет міста Києва на 2024 рік" від 14 грудня 2023 року № 7531/7572, "Про бюджет міста Києва на 2025 рік" від 5 грудня 2024 року № 426/10234, - згідно яких до земель з видом цільового призначення "03.10 для будівництва та обслуговування адміністративних будинків, офісних будівель компаній, які займаються підприємницькою діяльністю, пов`язаною з отриманням прибутку", - застосовується ставка орендної плати 5%.

Докази зміни цільового призначення спірної земельної ділянки в спірний період у матеріалах справи відсутні й сторонами до суду подані не були.

Відповідно до статті 18 Закону України "Про оцінку землі" нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться відповідно до норм, правил, а також інших нормативно-правових актів на землях усіх категорій та форм власності. Нормативна грошова оцінка земельних ділянок, розташованих у межах населених пунктів, незалежно від їх цільового призначення проводиться не рідше ніж один раз на 5-7 років.

За результатами нормативної грошової оцінки земельних ділянок складається технічна документація. Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель (стаття 20 Закону України "Про оцінку землі").

Розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою за розмір земельного податку: для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких проведено, - у розмірі не більше 3 відсотків їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування - не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки; для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено, - у розмірі не більше 5 відсотків нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 5 відсотків нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області (підпункт 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України).

Отже, законодавцем допускається передання власником в оренду земельної ділянки у випадку неможливості проведення нормативної грошової оцінки за об`єктивних обставин та визначено можливість розрахунку річного платежу орендної плати за певними алгоритмом, передбаченим абзацом 3 підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України. Зазначена норма є винятком із загального правила, який може застосовуватися у випадку непроведення нормативної грошової оцінки певної земельної ділянки. Повноваження власника щодо користування землею не можуть обмежуватися внаслідок непроведення власником чи орендарем її нормативної грошової оцінки з об`єктивних причин.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 в справі № 912/2797/21.

Відповідно до частини 3 статті 23 Закону України "Про оцінку земель" витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається органами, що здійснюють ведення Державного земельного кадастру.

Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки - це роздруковані за допомогою програмного забезпечення актуальні дані про земельну ділянку, які містяться у Державному земельному кадастрі та технічній документації з нормативної грошової оцінки земель станом на певну дату. Витяг з нормативної грошової оцінки земельної ділянки може бути доказом проведення такої оцінки та визначати дані про таку оцінку як на момент його видачі, так за попередній період за умови, що нормативно-грошова оцінка земельної ділянки була сталою та не зазнала змін у цей період.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 9 листопада 2021 року в справі № 905/1680/20, а також постанові Верховного Суду в складі Касаційного господарського суду від 9 лютого 2022 року в справі № 910/8770/19.

Витяги про нормативну грошову оцінку земельної ділянки формуються за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру на підставі актуальних відомостей про земельні ділянки, внесених до Державного земельного кадастру, а формування витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки здійснюється автоматично в режимі "реального часу", тобто на час звернення заявників, у зв`язку з чим програмним забезпеченням і чинним законодавством не передбачено формування вказаних витягів на певну дату, яка вже минула.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду в складі Касаційного господарського суду: від 29 травня 2020 року в справі №922/2843/19, від 2 червня 2020 року в справі № 922/2845/19, від 7 липня 2020 року в справі № 922/3208/19, від 7 вересня 2020 року в справі № 922/3671/19, від 28 вересня 2020 року в справі № 922/4073/19, від 2 червня 2021 року в справі № 904/2269/19, від 9 грудня 2021 року в справі № 922/4264/20.

Належними доказами на обґрунтування нормативної грошової оцінки земельної ділянки можуть бути також: технічна документація на спірну земельну ділянку, виготовлена компетентним органом для оформлення договору оренди, довідка з Державного земельного кадастру, витяг з Державного земельного кадастру, а також висновок судової експертизи про встановлення нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки, які містять інформацію щодо предмета спору.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду в складі Касаційного цивільного суду від 1 березня 2023 року в справі № 751/1543/19.

Відповідно до частини 1 статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

За приписами статі 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, а також відсутність в матеріалах справи доказів зміни цільового призначення спірної земельної ділянки та визначену на підставі наявного в матеріалах справи належного доказу нормативної оцінки спірної земельної ділянки в розмірі 3 862 340,99 грн - витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 20 січня 2025 року № НВ-025, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин вказаного значення розміру нормативної оцінки земельної ділянки з кадастровим номером :88:083:0020 за період з 12 березня 2020 року по 31 грудня 2024 року з урахуванням відповідних коефіцієнтів індексації нормативної грошової оцінки земель відповідно до пункту 289.2 статті 289 Податкового кодексу України.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач зазначав, що згідно абзацу 1 підпункту 69.14 пункту 69 підрозділу "Інші перехідні положення" розділу XX "Перехідні положення" Податкового кодексу України він звільнений від сплати орендної плати за спірну земельну ділянку за період з 24.02.2022 по 30.04.2022.

Відповідно до абзацу 1 підпункту 69.14 пункту 69 підрозділу "Інші перехідні положення" розділу XX "Перехідні положення" ПК України на період з 1 березня 2022 року по 31 грудня року, наступного за роком, у якому припинено або скасовано воєнний, надзвичайний стан, не нараховується та не сплачується плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки (земельні частки (паї), що розташовані на територіях, на яких ведуться (велися) бойові дії, або на територіях, тимчасово окупованих збройними формуваннями російської федерації, та перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, фізичних або юридичних осіб, а також за земельні ділянки (земельні частки (паї), визначені обласними військовими адміністраціями як засмічені вибухонебезпечними предметами та/або на яких наявні фортифікаційні споруди. Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих збройними формуваннями російської федерації, визначається Кабінетом Міністрів України".

Абзацами 1, 3, 4 підпункту 69.14 пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України (у редакції, чинній з 6 травня 2023 року) передбачено, що за період з 1 січня 2022 року до 31 грудня 2022 року не нараховується та не сплачується плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки (земельні частки (паї), що розташовані на територіях активних бойових дій або на тимчасово окупованих російською федерацією територіях України, та перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, фізичних осіб, та за період з 1 березня 2022 року до 31 грудня 2022 року - в частині земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. Дати початку та завершення активних бойових дій або тимчасової окупації визначаються відповідно до даних Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією. Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, визначається у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 06.12.2022 року № 1364 встановлено, що перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затверджується Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій за формою згідно з додатком за погодженням з Міністерством оборони з урахуванням пропозицій відповідних обласних, Київської міської військових адміністрацій; до територій, на яких ведуться (велися) бойові дії, включаються території можливих бойових дій та території активних бойових дій; у переліку визначаються дата початку та дата завершення бойових дій (дата виникнення та припинення можливості бойових дій) або тимчасової окупації.

На виконання вказаної постанови Міністерство з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України наказом від 22.12.2022 № 309 затвердило Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, згідно з підпунктом 2.10 пункту 2 ("Території активних бойових дій") розділу І ("Території, на яких ведуться (велися) бойові дії") якого вбачається, що в період з 24 лютого 2022 року по 30 квітня 2022 року вся територія міста Києва визначалася як територія активних бойових дій.

Відтак, суд першої інстанції вірно зазначив, що в силу вищевказаних імперативних приписів законодавства відповідач був звільнений від сплати орендної плати за користування спірною земельною ділянкою саме в період з 1 березня 2022 року по 30 квітня 2022 року (а не з 24 лютого 2022 року, як помилково зазначало Товариство у своєму відзиві).

Також, суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв доводи позивача, що відповідач у вказаний період не був власником, постійним користувачем або орендарем спірної земельної ділянки, а тому вищевказані норми законодавства до спірних правовідносин сторін застосуванню не підлягають, що, на думку позивача, підтверджується правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду в складі Касаційного господарського суду від 01.07.2025 в справі № 908/1301/24.

Як зазначив суд першої інстанції, вказаною постановою Верховного Суду скасовані рішення Господарського суду Запорізької області від 21 серпня 2024 року та постанова Центрального апеляційного господарського суду від 4 березня 2025 року, якими позовні вимоги Запорізької міської ради були задоволені у повному обсязі, та направлено справу № 908/1301/24 на новий розгляд. Жодних правових висновків про те, що нульова ставка підлягає застосуванню виключно до тих землекористувачів, які в установленому законом порядку оформили право користування земельними ділянками, дана постанова не містить. Вказане питання також не було предметом дослідження судів першої та апеляційної інстанції в справі № 908/1301/24.

Крім того, пунктом 19.13 рішення Київської міської ради 09.12.2021 № 3704/3745 (зі змінами, внесеними рішенням від 13 вересня 2022 року № 5449/5490), установлено мінімальні розміри орендної плати за земельні ділянки комунальної власності міської територіальної громади міста Києва при укладанні та внесенні змін до договорів оренди земельних ділянок згідно з додатком 11 до цього рішення та встановлено, що з 01.03.2022 по 31.05.2022 застосовується ставка орендної плати за земельні ділянки комунальної власності територіальної громади міста Києва (у відсотках від нормативної грошової оцінки) у розмірі 0 відсотка.

Отже, на підставі вказаного рішення Київської міської ради в період з 01.03.2022 по 31.05.2022 року орендна плата за спірну земельну ділянку становила 0 відсотків від нормативної грошової оцінки.

При цьому, як вірно зазначив суд першої інстанції, застосування вказаних приписів нормативно-правових актів не ставляться в залежність від факту наявності укладеного між сторонами договору оренди у спірний період, оскільки, предметом даного спору є грошові кошти, які мав сплатити відповідач саме як землекористувач спірної земельної ділянки за відповідним договором оренди.

У свою чергу, подальше прийняття позивачем рішення від 20.04.2023 №6311/6352 "Про уточнення механізму реалізації пільг зі сплати орендної плати за земельні ділянки комунальної власності територіальної громади міста Києва" жодним чином не змінило та не обмежило коло суб`єктів (землекористувачів та власників земельних ділянок), до яких можливе застосування визначеної пунктом 19.13 рішення Київської міської ради 09.12.2021 № 3704/3745 (зі змінами, внесеними рішенням від 13.09.2022 № 5449/5490) ставки орендної плати в розмірі 0%, а було ухвалене органом місцевого самоврядування виключно з метою встановлення механізму приведення у відповідність істотних умов уже укладених договорів оренди земельних ділянок у частині застосування такої нульової ставки.

Зокрема, пунктом 1 вказаного рішення Київської міської ради встановлено, що: "з 1 березня 2022 року по 31 травня 2022 року застосовується ставка орендної плати за земельні ділянки комунальної власності територіальної громади міста Києва (у відсотках від нормативної грошової оцінки) в розмірі 0 відсотка, орендарям земельних ділянок комунальної власності територіальної громади міста Києва забезпечити укладення відповідних додаткових угод до договорів оренди земельних ділянок комунальної власності територіальної громади міста Києва".

Відтак, вказаним рішенням Київської міської ради передбачена виключно необхідність укладення додаткових угод до чинних договорів оренди. Будь-яких обмежень щодо можливості застосування положень пункту 19.13 рішення Київської міської ради 09.12.2021 № 3704/3745 (зі змінами, внесеними рішенням Ради від 13 вересня 2022 року № 5449/5490), до спірних правовідносин сторін рішення від 20 квітня 2023 року № 6311/6352 "Про уточнення механізму реалізації пільг зі сплати орендної плати за земельні ділянки комунальної власності територіальної громади міста Києва" не містить, як, зокрема, й інші чинні на час виникнення спірних правовідносин сторін нормативно-правові акти. З вказаним висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Судом першої інстанції здійснено власний розрахунок орендної плати за користування земельною ділянкою з кадастровим номером :88:083:0020 за спірний період з 12.03.2020 по 26.01.2025 (за виключенням періоду звільнення відповідача від сплати орендної плати в зв`язку з дією з 1 березня 2022 року по 31 травня 2022 року ставки орендної плати в розмірі 0%). Перевіривши розрахунок, колегія суддів апеляційного суду погоджується з судом першої інстанції, що обґрунтований розмір безпідставно збережених коштів, який підлягав сплаті відповідачем на користь позивача як орендна плата становить 495 859,02 грн. Відтак, позовна вимога позивача підлягає задоволенню у вищезазначеному розмірі.

Правові підстави для стягнення з відповідача безпідставно збережених грошових коштів за статтею 1212 Цивільного кодексу України в розмірі 35 958,12 грн відсутні, у зв`язку з чим позовна вимога Ради в цій частині позову задоволенню не підлягає.

Як вже зазначалось вище, положення ст. ст. 120, 125 Земельного кодексу України, ст. 1212 Цивільного кодексу України дають підстави вважати, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, ураховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, особа яка придбала такий об`єкт стає фактичним користувачем тієї земельної ділянки, на якій такий об`єкт нерухомого майна розташований, а відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформлення прав на цю ділянку (без укладення договору оренди тощо) та недоотримання її власником доходів у виді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Отже, фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг (заощадив) у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути такі кошти власникові земельної ділянки на підставі положень ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі N 629/4628/16, від 20.09.2018 у справі N925/230/17, від 29.07.2025 у справі N 910/6662/24).

А тому, колегія суддів не приймає доводи відповідача, що у Київської міської ради не було підстав для витребування у відповідача коштів, як безпідставно набутих, на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, зводяться до незгоди зі встановленими судом обставинами та до переоцінки доказів.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Галеус» на рішення Господарського суду міста Києва від 08.01.2026 у справі №910/10373/25 слід відмовити, а оскаржуване рішення - залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Галеус» на рішення Господарського суду міста Києва від 08.01.2026 у справі №910/10373/25 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 08.01.2026 у справі №910/10373/25 залишити без змін.

3. Судові витрати (судовий збір) за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника.

4. Матеріали справи №910/10373/25 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 21.04.2026.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді О.М. Сибіга

С.А. Гончаров