ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.04.2026 м. Івано-ФранківськСправа № 909/134/26
Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Максимів Т. В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін матеріали справи

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Віакон Україна"

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Західдорбуд"

про стягнення заборгованості в сумі 1 372 976 грн 88 коп.

установив: до Господарського суду Івано-Франківської області звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Віакон Україна" із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Західдорбуд" про стягнення заборгованості за договором постачання №0911/22-ВУ від 09.11.2022 в сумі 1372976 грн 88 коп., з яких: 1248160 грн 80 коп. - сума основного боргу; 124816 грн 08 коп. - штраф.

Вирішення судом процесуальних питань.

12.02.2026 суд постановив позовну заяву від 04.02.2026 вх.№983/26 залишити без руху; позивачу у десятиденний строк, з дня отримання цієї ухвали, усунути недоліки позовної заяви, а саме надати опис вкладення до цінного листа, який підтверджує направлення відповідачу - Товариству з обмеженою відповідальністю "Західдорбуд" на його юридичну адресу копії позовної заяви і доданих до неї документів.

На виконання вимог ухвали суду від 12.02.2026 позивач подав заяву про усунення недоліків (від 16.02.2026 вх.№2771/26), до якої приєднав опис вкладення до цінного листа, поштову накладну та фіскальний чек від 13.02.2026, які підтверджують направлення відповідачу на його юридичну адресу копії позовної заяви і доданих до неї документів.

18.02.2026 суд постановив відкрити провадження у справі та ухвалив здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами; встановив відповідачу строк для подання заяви у разі наявності заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з відповідним обґрунтуванням.

02.03.2026 відповідач подав відзив на позов вх.№3631/26, в якому зазначив, що представник позивача посилається на Договір постачання №0911/22-ВУ та Додаткову угоду №1 та №2 до нього, проте всупереч вимогам ст. 164 ГПК не долучив до позовної заяви рахунки-фактури, видаткові накладні, товарно-транспортні накладні чи інші докази, які б свідчили про факт поставки або/та отримання товару відповідачем.

06.03.2026 позивач подав відповідь на відзив вх.№4168/26 в якій зазначив, що дійсно, під час подання позовної заяви до суду, позивач не додав до переліку додатків рахунок на оплату, виписки по банківському рахунку та товарно- транспортні накладні, однак така обставина була зумовлена об`єктивними причинами, які не залежали від волі позивача, оскільки на момент підготовки та подання позовної заяви на підприємстві позивача відбулася зміна бухгалтера, у зв`язку з чим виникли труднощі з оперативним пошуком та відновленням частини первинної бухгалтерської документації. Попередній бухгалтер повідомляв, що відповідні документи відсутні або могли бути втрачені, у зв`язку з чим на момент звернення до суду позивач об`єктивно не мав можливості їх долучити до позовної заяви.

Після проведення додаткової перевірки внутрішньої документації підприємства та упорядкування бухгалтерських архівів зазначені документи були віднайдені. З огляду на це, позивач зазначив, що вважає за необхідне та можливе долучити їх до матеріалів справи разом з відповіддю на відзив, як належні та допустимі докази, що підтверджують фактичне виконання умов договору поставки, поставку товару відповідачу, виставлення рахунків на оплату, а також здійснення відповідачем часткових розрахунків.

09.03.2026 відповідач подав заперечення на відповідь на відзив вх.№4168/26, в якому вказав, що докази, які підтверджують заявлені вимоги, мають бути подані учасниками справи одночасно з заявами по суті справи у суді першої інстанції, а неможливість подання доказів у цей строк повинна бути письмово доведена позивачем суду та належним чином обґрунтована. Зазначив, що позивач у позовній заяві не повідомив суд про неможливість або труднощі в долучені до позовної заяви доказів на підтвердження своїх позовних вимог. Клопотання про визнання поважними причин неподання доказів у встановлений законом строк, встановлення додаткового строку для подання доказів та долучення доказів до матеріалів справи матеріали справи також не містять. Доводи представника ТОВ "Віакон Україна" щодо недолучення первинної бухгалтерської документації до позовної заяви через зміну бухгалтера, а отже відсутності об`єктивної можливості вчинити такі дії, не варті уваги, оскільки такі доводи не підтверджуються жодними документами. Крім цього, вказані представником позивача причини свідчить про неподання таких документів саме з вини позивача, а отже не можуть бути визнані судом поважними.

В задоволенні клопотання відповідача про неприйняття поданих позивачем доказів, у зв"язку з пропущенням строку на їх подання, суд відмовив з огляду на таке.

Відповідно до ст. 2 ГПК України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з ч. 2 ст. 80 ГПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї ( ч. 8 ст. 80 ГПК України).

В той же час, відповідно до практики зазначеної в рішеннях Європейського суду з прав людини, при застосуванні процедурних правил, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом (див. рішення у справі "Walchli v. France", заява № 35787/03, п. 29, 26.07.2007; "ТОВ "Фріда" проти України", заява № 24003/07, п. 33, 08.12.2016).

Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції.

Як вбачається із практики Європейського суду з прав людини, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

З огляду на викладене, враховуючи те, що подані докази спрямовані виключно на повне та всебічне з`ясування обставин справи, а також можливість об`єктивно оцінити фактичні взаємовідносини сторін та наявність заборгованості відповідача перед позивачем, дотримання принципу пропорційності, реалізації засад змагальності, а також завдання господарського судочинства, суд дійшов висновку - прийняти до розгляду долучені позивачем до відповіді на відзив докази, оскільки неприйняття таких доказів до розгляду з підстав порушення строків є проявом надмірного формалізму до вирішення спору шляхом жорсткого застосування процесуальних норм, що порушує право на доступ до суду (ст.6 Конвеції) та позбавляє сторону можливості вирішити спір по суті в майбутньому.

Враховуючи те, що клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило та з огляду на відсутність у суду підстав для виклику сторін з власної ініціативи, згідно з ч. 5 ст. 252 ГПК України справа розглядається за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до частини 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.

Позиція позивача.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач порушив умови договору постачання №0911/22 від 09.11.2022 в частині своєчасної оплати за поставлений позивачем товар, внаслідок чого утворилась заборгованість в сумі 1 248 160 грн 80 коп. За прострочення виконання грошового зобов`язання на підставі п.5.4. договору позивач нарахував відповідачу штраф. Позовні вимоги обґрунтовані положеннями ст. 509, 525, 526, 530, 599, 610, 625, 629, 655, 692, 712 Цивільного кодексу України.

У відповіді на відзив позивач зазначив, що акт звірки взаємних розрахунків між сторонами сформований у програмі обліку M.E.Doc на основі даних аналітичного обліку за контрагентом (відповідачем), використовуючи первинні документи: накладні, акти виконаних робіт, банківські виписки та касові ордери. Відповідно до акта звірки взаємних розрахунків між сторонами, станом на день подання позовної заяви за відповідачем обліковувалась заборгованість перед позивачем у сумі 1 248 160 грн 80 коп. Вказаний акт звірки підтверджує фактичний стан взаєморозрахунків між сторонами та є належним доказом наявності заборгованості попри відсутність підпису відповідача.

Вказав, що твердження відповідача про відсутність підтверджуючих документів є необґрунтованими, а долучені ним до відповіді на відзив первинні бухгалтерські документи належним чином підтверджують обставини, викладені у позовній заяві, та розмір заявлених позовних вимог.

Щодо нарахованого штрафу вказав, що розмір штрафу передбачений п.5.4. Договору постачання №0911/22 від 09.11.2022, який сторони погодили.

Просив суд позов задовольнити в повному обсязі.

Позиція відповідача.

Відповідач проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позов та запереченні на відповідь на відзив. Зазначив, що заявлені вимоги позивача не підтверджені належними та допустимими доказами, оскільки Товарно-транспортна накладна № 0811/01 від 08.11.2023 долучена до матеріалів справи містить підпис та печатку Замовника/Вантажовідправника - ТОВ "Віакон Україна"; з боку вантажоодержувача вказано ТОВ "Західдорбуд", однак підпису та печатки останнього на спірній ТТН немає, а якість копії товарно-транспортної накладної не дозволяє розпізнати дату і ініціали/підпис особи, яка вказана відповідальною особою одержувача. Окрім того, товарно-транспортна накладна не містить посилання на конкретний договір, а тому не можливо визначити в межах якого саме договору поставки складена товарно-транспортна накладна долучена до матеріалів справи.

Вказав, що видаткова накладна №141 від 08 листопада 2023 року не містить посилання на Договір в межах якого вона складена. Окрім того підпис та печатка зі сторони постачальника є нечитабельною і не дозволяє ідентифікувати особу підписанта; зі сторони отримувача вказано "директор…. За довіреністю № 143 від 08.11.2023 року", якої не долучено до матеріалів справи; зі сторони отримувача видаткова накладна не засвідчена печаткою товариства.

Щодо акта звірки взаємних розрахунків, звернув увагу на те, що акт звірки розрахунків є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтери підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій, відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств, як наслідок такий документ має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин; сам по собі акт звірки розрахунків не доводить факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг, проведення оплат тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом, як наслідок може бути оцінений судом лише у сукупності з іншими доказами.

В задоволенні позову просив суд відмовити.

Обставини справи. Оцінювання доказів.

09.11.2022 Товариство з обмеженою відповідальністю "Віакон Україна" (Постачальник) та Товариство з обмеженою відповідальністю "Західдорбуд" ( Покупець) уклали договір постачання №0911/22-ВУ, відповідно до п.1.1. якого Постачальник зобов`язується за цим Договором поставити товар, а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити товар на умовах, передбачених цим Договором. Загальна кількість товару, ціна товару, що поставляється за цим Договором, визначається загальною сумою кількостей товару наведених в Додаткових угодах до цього Договору.

Відповідно до п.1.2. договору, сторони погодили, що документами на товар, які Постачальник передає Покупцю є: рахунок-фактура; видаткова накладна; товарно- транспортна накладна (ТТН) або міжнародна товарно-транспортна накладна (СМК).

Найменування товару, кількість, його вартість, порядок оплати вартості товару, місце передачі а строк поставки товару по кожній окремій партії вказується у Додатковій угоді, яка підписується Постачальником та Покупцем і є невід`ємною частиною цього Договору (п.2.1.).

Загальну ціну даного Договору становить сукупна вартість товару (всіх партій товару), ще складається з підписаних Сторонами видаткових накладних по цьому Договору (2.5.).

Розрахунки за Договором здійснюються в безготівковій формі за реквізитами, зазначеними в Договорі, згідно з виставленим Постачальником Покупцю рахунком-фактурою. Валюта платежу за Договором - національна валюта України гривня (п.2.6.).

Строк поставки товару зазначається Сторонами в додаткових угодах до цього Договору (п.4.3.).

Покупець, отримуючи товар, зобов`язаний надати Постачальнику належним чином оформлену довіреність на отримання товарно-матеріальних цінностей, зміст якої має відображати повну інформацію про суть господарської операції та осіб, уповноважених на її супровід (прийняття товару) (п.4.4.).

У разі відсутності/ненадання Покупцем належним чином оформленої довіреності на отримані товарно-матеріальних цінностей, товар не відвантажується (п.4.5.).

Приймання товару за кількістю та якістю згідно з товаросупровідними документами здійснюється уповноваженим представником Покупця в місці постачання. Після закінчення приймання товар він вважається беззастережно прийнятим Покупцем у відповідній кількості (п.4.6.).

Датою поставки вважається дата отримання товару Покупцем, що підтверджується підписанням Покупцем товарно-транспортної накладної (ТТН) або міжнародної товарно-транспортної накладної (СМР) (п.4.7.).

Перехід права власності на товар відбувається після підписання уповноваженими представниками Сторін видатковою накладною (п.4.8.).

В п.5.4. договору, сторони погодили, що у разі порушення термінів оплати товару, зазначеного у відповідному Договорі та/або Додатку до цього Договору, більше 30 календарних днів, Покупець додатково оплачує Постачальнику штраф у розмірі 10 % від суми такої заборгованості. Оплата штрафу не звільняє Покупця від виконання взятих на себе зобов`язань за цим Договором. Ця умова не діє у разі поставки товару на умовах 100% попередньої оплати.

Відповідно до п.5.7. договору, Постачальник веде облік у розрізі рахунків, виписаних у рамках Договору. Заборгованість буде обліковуватися в розрізі рахунків (накладних, специфікацій) у рамках цього Договору.

Цей Договір вступає в силу з моменту підписання та діє до 31.12.2022 року, а в частині розрахунків до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань. Якщо за один місяць до закінчення строку вказаного в даному пункті, жодна зі Сторін не надасть письмове повідомлення про розірвання даного Договору, то Договір автоматично продовжує свою дію на 1 рік за тих же умов, і так кожного періоду (п.9.2.).

09.11.2022 сторони уклали Додаткову угоду №1, відповідно до якої погодили найменування товару, кількість та його вартість, строк оплати та місце поставки. Відповідно до п.2 Додаткової угоди загальна вартість товару становить 442 800 грн 00 коп.

26.09.2023 сторони уклали Додаткову угоду № 2 відповідно до якої погодили найменування товару, кількість та його вартість, строк оплати та місце поставки. Відповідно до п.2 Додаткової угоди загальна вартість товару становить 4 160 536,00 грн.

Як стверджує позивач на виконання умов договору та Додаткової угоди № 2 поставив відповідачу товар на суму 4 160 536 грн 00 коп., в підтвердження чого подав рахунок на оплату №88 від 26.09.2023, товарно-транспортну накладну №0811/01 від 08.11.2023 та видаткову накладну №141 від 08.11.2023.

Відповідач в порушення умов договору отриманий товар оплатив частково в сумі 2 912 375 грн 20 коп., що підтверджується банківською випискою з рахунку позивача від 26.09.2023, внаслідок чого утворилась заборгованість в сумі 1 248 160 грн 80 коп.

З метою досудового врегулювання спору позивач 18.08.2025 та 12.09.2025 направляв на адресу відповідача претензії № б/н про сплату заборгованості та штрафу нарахованого відповідно до п.5.4. Договору постачання № 0911/22-ВУ від 09.11.2022, докази чого приєднані до матеріалів справи. Однак вказані вимоги залишені відповідачем без відповіді та виконання, у зв"язку з чим позивач звернувся до суду за захистом порушеного права.

Оцінивши подані сторонами та зібрані судом докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ст.76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст.77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів, що запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

Як вбачається із заперечень викладених у відзиві на позов та запереченні на відповідь на позов, відповідач не заперечив факту укладення договору та існування між сторонами договірних правовідносин, а також не вказав про укладення сторонами інших договорів, крім долученого позивачем до позовної заяви, однак вказує на недоліки первинних бухгалтерських документів, які долучені позивачем для підтвердження факту поставки та отримання відповідачем товару.

Суд звертає увагу сторін на те, що певні недоліки первинних документів, складених за результатами проведених господарських операцій, у тому числі видаткових та товарно-транспортних накладних, не тягнуть за собою втрату ними статусу належних первинних документів. Такі документи є належними і в тому разі, якщо вони заповнені з окремими недоліками, проте містять достатні дані про зміст господарських операцій та їх учасників, а також підтверджують фактичне здійснення таких операцій, у зв"язку з чим зазначені відповідачем недоліки не можуть свідчити про відсутність реальних господарських операцій та бути єдиною підставою для відмови в позові про стягнення заборгованості.

Таким чином, дослідивши подані позивачем первинні документи, суд дійшов висновку, що такі відповідають вимогам, встановленим Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" до первинних документів, не викликають у суду сумнівів щодо їх достовірності та в сукупності з іншими доказами підтверджують реальність здійснення господарських операцій позивача з відповідачем.

Відповідач у свою чергу, не навів переконливих доводів, що ґрунтуються на об`єктивній інформації та спростовують факт існування між сторонами договірних відносин та здійснення господарських операцій, а також не подав жодних доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться у цих документах недостовірні та (або) суперечливі чи доказів існування між сторонами договірних відносин на підставі інших договорів, крім долученого до матеріалів справи.

Щодо інших аргументів сторін суд зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Трофимчук проти України" вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін; Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Руїс Торіха проти Іспанії").

Норми права та мотиви, якими суд керувався при ухваленні рішення.

Відповідно до ст.11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з договору.

Згідно з ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Укладаючи договір постачання №0911/22 від 09.11.2022 сторони погодили всі його істотні умови.

Згідно з ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 2 ст. 712 ЦК України передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до приписів ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Частинами 1 та 2 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

У постанові Верховного Суду від 21.10.2021 у справі № 908/3027/20 зазначено, що до загальних засад цивільного законодавства належить справедливість, добросовісність та розумність, які і встановлюють певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин. Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів і регулюють конкретні ситуації таким чином, що кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки - захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Отже, зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання мають ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання з урахуванням інтересів другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

З огляду на зміст позовних вимог, обов`язковість умов договору, балансу інтересів обох сторін договору належить дійти висновку, що укладаючи договір сторони (позивач та відповідач) взяли на себе певні зобов`язання, які відповідно, і повинні ними виконуватись в межах прав та обов`язків, визначених умовами цього договору.

Приписами ст. 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

В статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Висновок суду.

Факт порушення відповідачем зобов`язання щодо оплати вартості отриманого товару підтверджується матеріалами справи, тому вимога позивача про стягнення з відповідача 1 248 160 грн 80 коп. заборгованості обґрунтована та належить до задоволення.

Враховуючи суму заборгованості та настання строку оплати суд перевірив правильність нарахування позивачем штрафу та задовольняє його згідно з розрахунком позивача, який є обґрунтованим та арифметично правильним.

За таких обставин позов належить до задоволення та стягнення з відповідача на користь позивача 1 248 160 грн 80 коп. основного боргу та 124 816 грн 08 коп. штрафу.

Судові витрати.

Згідно з ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

При зверненні з позовом позивач сплатив судовий збір в сумі 20 594 грн 65 коп., що підтверджується платіжною інструкцією №18340 від 06 січня 2026 року.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи задоволення позову судовий збір в сумі 20 594 грн 65 коп. суд покладає на відповідача.

Керуючись ст. 8, 124 Конституції України, статтями 2, 86, 126, 129, 236-238, 240, 241, 256 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

задовольнити позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Віакон Україна" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Західдорбуд" про стягнення заборгованості в сумі 1 372 976 грн 88 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Західдорбуд", вул. Майданська, буд. 2, м. Надвірна, Івано-Франківська область, 78405 (код 42836751) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Віакон Україна", вул. Академіка Вільямса, буд. 4, м. Київ, 03191 (код 34422841) 1 248 160 ( один мільйон двісті сорок вісім тисяч сто шістдесят) грн 80 коп. основного боргу та 124 816 (сто двадцять чотири тисячі вісімсот шістнадцять) грн 08 коп., а також 20 594 (двадцять тисяч п"ятсот дев"яносто чотири) грн 65 коп. судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржено до Західного апеляційного господарського суду в порядку та строк, встановлений розділом IV Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 24.04.2026

Суддя Т. В. Максимів