ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2026 рокум. ЛьвівСправа № 914/544/25

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючої судді Орищин Г.В.

суддів Галушко Н.А.

Панова І.Ю.

розглянув без повідомлення (виклику) представників сторін апеляційну скаргу Приватного підприємства «Львівметалпласт»

на додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 04.12.2025 (суддя Сухович Ю.О.)

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Львівський автонавантажувач», Сколівський район, Львівська область

про стягнення витрат на професійну правничу допомогу

у справі № 914/544/25

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Львівський автонавантажувач», село Коростів, Сколівський район, Львівська область

до відповідача Приватного підприємства «Львівметалпласт», місто Львів

за участю третьої особи, що не заявляє смостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Приватного акціонерного товариства «Львівське спеціалізоване будівельно-монтажне управління № 1», місто Львів.

про витребування майна із чужого незаконного володіння

Господарський суд Львівської області в додатковому рішенні від 04.12.2025 у справі № 914/544/25 ухвалив: - частково задоволити заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Управляюча компанія "Львівський автонавантажувач" про стягнення витрат на професійну правничу допомогу; - стягнути з Приватного підприємства "Львівметалпласт" 80 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу; - у задоволенні решти заяви відмовити.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням місцевого господарського суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 04.12.2025 у справі № 914/544/25 та постановити нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Управляюча компанія Львівський автонавантажувач про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 19.12.2025, склад колегії з розгляду справи № 914/544/25 визначено: головуюча суддя Орищин Г.В., судді Галушко Н.А., Панова І.Ю.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 19.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного підприємства «Львівметалпласт», поданою на додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 04.12.2025 у цій справі.

При ухваленні додаткового рішення місцевий господарський суд виходив із того, що відшкодування витрат на професійну правничу допомогу є складовою судових витрат і підлягає розподілу між сторонами за результатами розгляду справи відповідно до ГПК України, однак їх розмір має визначатися не лише за умовами договору з адвокатом, а й з врахуванням критеріїв реальності, необхідності, розумності та співмірності зі складністю справи, ціною позову, обсягом виконаних робіт і ринковими цінами на подібні послуги. Врахувавши подані позивачем докази понесення витрат на правничу допомогу, суд дійшов висновку, що заявлена сума в розмірі 300 000,00 грн є завищеною та непропорційною, а тому, застосувавши принципи пропорційності та верховенства права, частково задовольнив заяву, визнавши обґрунтованими витрати в розмірі 80 000,00 грн, а в решті відмовив.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги Приватне підприємство «Львівметалпласт» зазначило, що:

- заявлений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу є очевидно завищеним та не відповідає критеріям співмірності, визначеним ст. 126, 129 ГПК України. Справа не є складною, не потребувала проведення експертиз, мала обмежену кількість судових засідань, а правова позиція є типовою та усталеною, що виключає можливість обґрунтування такого розміру гонорару. Крім того, заявлені витрати не відповідають критеріям реальності, необхідності та розумності;

- акти та рахунки не містять належної деталізації виконаних робіт (конкретного переліку дій та обґрунтованого часу їх виконання). Зокрема, окремі процесуальні документи оцінені у 5 6 годин роботи, що є явно завищеним, оскільки вони є типовими та не потребують значних витрат часу;

- надані акти виконаних робіт не підтверджують факту оплати, а отже не можуть бути належними доказами витрат, що підлягають компенсації;

- залучення двох адвокатів у межах однієї справи є необґрунтованим, оскільки їхні функції фактично дублюються (підготовка аналогічних процесуальних документів та участь у засіданнях). Додатково апелянт наголосив, що участь директора позивача як кваліфікованого юриста та арбітражного керуючого ставить під сумнів необхідність залучення ще двох представників.

Враховуючи наведене, відповідач просить суд повністю відмовити у задоволенні заяви ТзОВ "Управляюча компанія Львівський автонавантажувач про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Скориставшись своїм правом, наданим ст. 263 ГПК України, ТзОВ «Управляюча компанія «Львівський автонавантажувач» подано відзив на апеляційну скаргу, в якому покликається, зокрема, на таке:

- витрати позивача у розмірі 300 000,00 грн є співмірними зі складністю справи, обсягом наданих правничих послуг, значенням спору для сторони та ціною позову, що становить близько 2,6% від суми позовних вимог. Такий розмір витрат є економічно обґрунтованим і відповідає вимогам ст. 126, 129 ГПК України, оскільки визначається з врахуванням фактичного обсягу процесуальної роботи та договірних умов між сторонами;

- розмір гонорару у фіксованій сумі встановлений умовами додаткових угод до договорів про надання правничої допомоги. Строк оплати (60 банківських днів) є чинною договірною умовою, а отже, витрати підлягають врахуванню незалежно від факту їх фактичної сплати на момент розгляду заяви;

- залучення двох адвокатів є реалізацією права сторони на професійну правничу допомогу та не заборонене процесуальним законодавством. Апелянтом не доведено факту дублювання процесуальних дій або ідентичного виконання робіт, натомість, участь адвокатів була функціонально розмежованою, що виключає твердження про надмірність витрат та підтверджує їх необхідність;

- надані документи (договори, додаткові угоди, акти та рахунки) є належними доказами обсягу наданих послуг і вартості правничої допомоги. Відповідно до правових висновків Верховного Суду, наявність платіжних документів не є обов`язковою умовою для підтвердження витрат, якщо доведено обсяг і вартість виконаних робіт. Заперечення апелянта мають формальний характер та не спростовують фактичного надання правничої допомоги.

З огляду на приписи ч.3 ст.244 ГПК України, з врахуванням ціни позову, розгляд апеляційної скарги Приватного підприємства «Львівметалпласт» здійснюється Західним апеляційним господарським судом без виклику представників сторін.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні докази в сукупності з апеляційною скаргою, судова колегія встановила таке:

04.02.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Львівський автонавантажувач» (за договором клієнт) та Адвокатським бюро «Богдан Демідонт та партнери» укладено договір про надання правничої допомоги № 01, за умовами якого бюро зобов`язалося забезпечити надання клієнту правової допомоги у всіх його справах із залученням адвоката Демідонта Богдана Олеговича.

До вказаного договору укладено додаткову угоду № 1 від 04.02.2025, відповідно до якої бюро зобов`язалося надавати правничу допомогу у справі про витребування майна з чужого незаконного володіння, а вартість послуг у суді першої інстанції визначено у розмірі 150 000,00 грн із погодженим порядком їх підтвердження та оплати (п.п. 1 5 додаткової угоди).

19.06.2025 між тими ж сторонами укладено ще один договір про надання правничої допомоги № 01, за умовами якого бюро зобов`язалося надавати клієнту правову допомогу у його справах на аналогічних умовах.

До цього договору укладено додаткову угоду № 1 від 19.06.2025, якою передбачено надання правничої допомоги у справі № 914/544/25 із визначенням вартості послуг у розмірі 150 000,00 грн та порядку їх документального оформлення і оплати (п.п. 1 5 додаткової угоди).

Того ж дня, 19.06.2025, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Львівський автонавантажувач» укладено договір про надання правничої допомоги № 01, за умовами якого адвокат зобов`язалася надавати клієнту правову допомогу у всіх його справах.

До зазначеного договору укладено додаткову угоду № 1 від 19.06.2025, відповідно до якої адвокат прийняв на себе зобов`язання надавати правничу допомогу у справі № 914/544/25, при цьому вартість послуг становить 150000,00 грн із визначеним порядком їх підтвердження та оплати (п.п. 1 5 додаткової угоди).

20.11.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Львівський автонавантажувач» та Адвокатським бюро «Богдан Демідонт та партнери» підписано акти приймання-передачі наданих послуг за договорами від 04.02.2025 та 19.06.2025, відповідно до яких сторони підтвердили належне виконання зобов`язань, а вартість наданих послуг визначили 150 000,00 грн за кожним договором.

Того ж дня, 20.11.2025, між Клієнтом та адвокатом Пелих Соломією Зіновіївною підписано акт приймання-передачі наданих послуг за договором від 19.06.2025, яким підтверджено належне надання правничої допомоги.

20.11.2025 Адвокатським бюро «Богдан Демідонт та партнери» та адвокатом Пелих Соломією Зіновіївною виставлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Львівський автонавантажувач» рахунки № 20/11 на суму 150 000,00 грн кожний, при цьому у зазначених рахунках наведено перелік та обсяг наданих послуг за вказаними договорами.

З врахуванням наведеного, позивач просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 300 000,00 грн.

У запереченнях проти заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відповідач зазначив, що такі витрати є необґрунтованими, завищеними та неспівмірними із обсягом фактично виконаних робіт.

Зокрема, вказав на безпідставність залучення двох адвокатів у справі, оскільки їх діяльність має ознаки дублювання, а також на участь у справі директора позивача, який володіє значним досвідом у сфері права.

Крім того, відповідач звернув увагу на однаковий розмір гонорару адвокатів з різним рівнем професійного стажу, а також на те, що один із адвокатів є працівником адвокатського бюро, яке також надавало правничу допомогу у цій справі, що може свідчити про фактичне дублювання правничої допомоги та заявлення до відшкодування одних і тих самих витрат, а також на недоліки оформлення фінансових документів; завищення обсягу часу, витраченого на підготовку окремих процесуальних документів, що не відповідає їх складності.

Перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків:

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п.12 ч.3 ст.2 ГПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Відшкодування витрат на правничу допомогу реалізується у три етапи: попереднє визначення суми витрат (ст. 124 ГПК України), встановлення розміру витрат, що підлягають розподілу, на підставі заяви, опису робіт адвоката та підтверджуючих документів із можливістю зменшення за клопотанням сторони (ст. 126 ГПК України), та безпосередній розподіл цих витрат між сторонами відповідно до рішення суду (ст. 129 ГПК України).

Разом з тим, чинне процесуальне законодавство також визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до ч. 3 ст. 123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

За змістом частин першої та другої статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст. 126 ГПК України).

Водночас, за змістом ч.4 ст.126 ГПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч.4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5-6 ст.126 ГПК України).

У розумінні положень частин 5 та 6 ст. 126 ГПК України, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Окрім цього, при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі № 927/237/20).

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч.4 ст.129 ГПК України, відповідно до якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом з тим, у частині 5 ст. 129 ГПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.02.2026 у cправі № 911/1065/24).

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч.4 ст.129 ГПК України, також визначені положеннями ч. ч. 6, 7, 9 ст. 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог ч.4 ст.126 ГПК України, суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч. ч. 5, 6 ст. 126 ГПК України).

Водночас, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою та дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

До заяви про ухвалення додаткового рішення (щодо витрат на професійну правничу допомогу) позивачем долучено такі докази: договір про надання правничої допомоги № 01 від 04.02.2025; додаткову угоду № 1 від 04.02.2025 до договору про надання правничої допомоги №01 від 04.02.2025; договір про надання правничої допомоги № 01 від 19.06.2025; додаткову угоду №1 від 19.06.2025 до договору про надання правничої допомоги №1 від 19.06.2025; договір про надання правничої допомоги № 01 від 19.06.2025; додаткову угоду №1 від 19.06.2025 до договору про надання правничої допомоги №1 від 19.06.2025; акт приймання-передачі наданих послуг (виконаних робіт) від 20.11.2025, акт приймання-передачі наданих послуг (виконаних робіт) від 20.11.2025, рахунок №20/11 від 20.11.2025 та рахунок №20/11 від 20.11.2025.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги та правильність висновків суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що місцевий суд, вирішуючи питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, не втручався у договірні правовідносини між адвокатом і клієнтом та не ставив під сумнів погоджений сторонами розмір гонорару як форму винагороди за надання правничої допомоги. Водночас, суд першої інстанції у межах повноважень, визначених процесуальним законом, здійснив оцінку співмірності заявлених до стягнення витрат з врахуванням конкретних обставин справи, характеру та обсягу наданих правничих послуг, а також їх необхідності для розгляду спору.

При цьому, місцевий суд, оцінивши подані докази, обґрунтовано виходив із того, що заявлений до відшкодування розмір витрат є завищеним порівняно з ринковими цінами на аналогічні правничі послуги, а також, що окремі заявлені витрати не підтверджують їх необхідного та розумного обсягу, зокрема з огляду на заявлений час виконання окремих процесуальних дій.

Доводи апеляційної скарги зводяться фактично до незгоди з оцінкою доказів та реалізацією судом першої інстанції наданого йому процесуальним законом дискреційного повноваження щодо визначення розміру витрат, що підлягають розподілу між сторонами, і не містять посилань на порушення норм матеріального чи процесуального права, які б впливали на правильність ухваленого рішення.

Суд апеляційної інстанції також звертає увагу скаржника на те, що відповідно до практики Верховного Суду, відшкодуванню підлягають витрати на правничу допомогу, які вже сплачені або мають бути сплачені (передбачені договором), тому відсутність квитанцій про оплату на момент подання заяви про ухвалення додаткового рішення не є підставою для відмови у задоволенні вказаної заяви. Основною умовою є документальне підтвердження обсягу наданих послуг та їх співмірність (Постанова ВП ВС від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

З огляду на наведене, оскаржуване додаткове рішення ухвалене з дотриманням вимог процесуального закону, ґрунтується на всебічній та повній оцінці доказів і підстав для його скасування або зміни колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ч.1 ст.2 ГПК України, завданням господарського судочинства є своєчасне вирішення спорів, а дотримання розумних строків розгляду справи є однією з основних засад судочинства незалежно від форми її розгляду.

Європейський суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження визначається з огляду на обставини справи з урахуванням, зокрема, її складності, поведінки учасників процесу та органів державної влади, а також значення предмета спору для заявника (рішення у справах «Савенкова проти України», «Папазова та інші проти України»).

Розумність строків залежить від об`єктивної необхідності для вчинення процесуальних дій і прийняття рішень із врахуванням зазначених критеріїв.

Таким чином, суд, враховуючи обставини справи, застосовує принцип розумного строку тривалості провадження відповідно до зазначеної вище практики Європейського суду з прав людини.

Керуючись ст. 129, 269, 270, 275, 276, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні вимог апеляційної скарги Приватного підприємства «Львівметалпласт» відмовити.

Додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 04.12.2025 у справі № 914/544/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Справу повернути в Господарський суд Львівської області.

Головуюча суддя Г.В. Орищин

суддя Н.А. Галушко

суддя І.Ю.Панова