РІШЕННЯ

25 березня 2026 року м. ТернопільСправа № 921/110/23(921/718/23)
Господарський суд Тернопільської області у складі судді Руденка О.В.

за участі секретаря судового засідання Качунь І.Є.

розглянув справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІЕРРА"

до відповідача: Бей Богдани Михайлівни

про стягнення заборгованості в сумі 50 000,00 грн за договором про надання поворотної фінансової допомоги б/н від 16.02.2021

в межах справи №921/110/23 про банкрутство ТОВ "ТІЕРРА"

за участі представників:

позивача: Марчук Г.В., адвокат (в режимі відеоконференції);

відповідача: Качур С.В., адвокат.

Суть справи:

До Господарського суду Тернопільської області надійшла позовна заява ТОВ "ТІЕРРА" до громадянки Бей Б.М. про стягнення заборгованості.

Судом розгляд справи здійснюється за правилами загального позовного провадження.

В обґрунтування заявлених вимог, підтриманих у судовому засіданні повноважним представником, позивач посилається на невиконання його контрагентом договірних умов в частині повернення наданої їй фінансової допомоги в сумі 50 000,00 грн.

Представник гр. ОСОБА_1 проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву б/н (вх.№9495) від 22.11.2023. Так, відповідач зазначає, що учасниками договірних відносин було погоджено повернення фінансової допомоги, як шляхом перерахування грошових коштів на рахунок позивача, так і внесення грошових коштів в касу Товариства. Відтак, погашення спірного боргу відбулося шляхом внесення коштів в касу позивача, що засвідчується квитанцією до прибуткового касового ордера №1 від 03.10.2022.

Справа розглядалась з технічною фіксацією (звукозапис) судового процесу відповідно до ст. 222 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, судом встановлено наступне.

В провадженні Господарського суду Тернопільської області перебуває справа №921/110/23 про банкрутство ТОВ "ТІЕРРА".

Постановою суду від 25.06.2024 ТОВ "ТІЕРРА" визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Демчана О.І. На даний час провадження у справі №921/110/23 перебуває на стадії ліквідаційної процедури.

Згідно з пунктом 8 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.

Зважаючи на наведені вище правові норми, зазначений спір вирішується судом у межах справи про банкрутство № 921/110/23.

В свою чергу, за даними виписки по особовому рахунку ТОВ "ТІЕРРА" слідує, що це Товариство перерахувало громадянці ОСОБА_1 кошти у розмірі 50 000,00 грн, на підставі договору поворотної фінансової допомоги б/н від 16.02.2021.

Однак, проведеним аналізом виписок по всіх рахунках, які мало ТОВ "ТІЕРРА" в банківських установах у період з дати здійснення зазначеного платежу по травень 2023 року, ліквідатором банкрута доказів повернення наданої Товариством поворотної фінансової допомоги не виявлено. Це слугувало підставою для звернення останнього з вимогою №02-115/66 від 06.09.2023 до громадянки ОСОБА_1 про повернення поворотної фінансової допомоги.

Відповідачка листом б/н від 29.09.2023 повідомила, що на умовах договору від 16.02.2021 вона отримала поворотну фінансову допомогу у розмірі 50 000,00 грн та зазначила, що кошти нею були повернуті, на підтвердження чого, долучила до листа копію квитанції до прибуткового касового ордеру №1 від 03.10.2022.

Разом з тим, позивач посилаючись на банківські виписки із власних рахунків зазначає, що будь - яких операцій із зарахування готівкових коштів на рахунки ТОВ "ТІЕРРА" у період з 01.01.2019 по 15.05.2023 не здійснювались та стверджує, що фінансова допомога відповідачкою не повернута. Тому позикодавець звернувся за захистом своїх прав до суду.

Оцінивши зібрані у справі докази, заслухавши пояснення, доводи та заперечення представників сторін, суд прийшов до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

У відповідності до п.1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір.

Частиною 1 статтею 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Частина 1 статті 640 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Натомість згідно з частиною 2 цієї статті, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Поняття "Поворотна фінансова допомога" як за своїм нормативно визначеним змістом, так і за тим змістом, який у нього вкладається суб`єктами господарських правовідносин у звичайному діловому обороті, відповідає поняттю "позика", що міститься у статті 1046 Цивільного кодексу України.

У цій правовій нормі обумовлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Порівняння диспозицій наведених норм права дає підстави стверджувати про наявність спільних ознак правових відносин та, відповідно, несуперечливе правове регулювання. Отже, договір поворотної фінансової допомоги за своєю правовою природою є договором позики, а тому під час вирішення спору потрібно керуватися положеннями Цивільного кодексу України, що регулюють правовідносини, які виникли з договору позики.

Відповідна правова позиція щодо кваліфікації договору поворотної фінансової допомоги викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 27.03.2023 № 357/1771/21.

При цьому, власне надання грошей може посвідчуватися платіжними документами, що і буде письмовим підтвердженням укладення договору позики.

Відтак, дослідивши зміст правовідносин з приводу переказу ТОВ "ТІЕРРА" громадянці ОСОБА_1 50 000 грн. з призначенням платежу "надання поворотної фінансової допомоги згідно договору від 16.02.2021", суд дійшов до висновку про укладення між цими контрагентами договору позики.

Водночас, суд звертає увагу на те, що у матеріалах справи відсутній договір від 16.02.2021, що укладений в письмовій формі.

Однак, на переконання суду, відсутність тексту договору не свідчить про його недійсність чи нікчемність. Адже існування договірних відносин з позики підтверджується поданими позивачем банківськими виписками (частина 1ст. 207 Цивільного кодексу України), за якими поле "призначення платежу" викладено повно, недвозначно та засвідчує зміст правочину, укладеного між сторонами цього спору.

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку оскільки фіксує наміри сторін і не підтверджує факт здійснення господарської операції (руху активів, послуг), тоді як фактичне виконання операцій доводять акти, накладні, банківські виписки, тощо.

У постановах Верховного Суду від 12.06.2020 у справі № 169/506/17, від 24.06.2021 у справі № 686/19271/19, від 12.08.2025 № 320/2796/21 зроблені висновки про те, що договір свідчить лише про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання, в той час як первинні документи складаються лише за фактом надання послуг.

У перелічених вище постановах Верховний Суд зазначив, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення (стаття 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні").

Суд уважає, що належними доказами, які підтверджують господарські операції є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність".

Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Пунктом 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 обумовлено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Такого ж змісту припис закріплений у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.

Отже, виписки за рахунками є первинними документами та належними доказами щодо підтвердження надання грошових коштів.

Факт перерахування грошових коштів позивачем одержувачці позики у сумі 50 000,00 грн останньою не заперечується.

Однак факт неповернення поворотної фінансової допомоги позикодавцю, відповідачка спростовує долученим до матеріалів справи оригіналом квитанції до прибуткового касового ордеру №1 від 03.10.2022 на 50 000,00 грн.

За твердженням позивача, підписи які проставлені на даній квитанції, вчинені відмінними від уповноважених на підписання таких осіб документів, як то керівник Товариства ОСОБА_2 , що в свою чергу стало підставою для призначення судом почеркознавчої та технічної експертизи ухвалою суду від 20.04.2024.

У складеному за її результатами висновку експертів Київського НДІСЕ Міністерства юстиції України №2827/25-34/2828/25-32 від 21.01.2026 на поставлені судом питання, зазначено, що у досліджуваній квитанції прибуткового касового ордеру №1 від 03.10.2022 відсутні ознаки штучного зістарювання документів. Разом з тим, на питання "чи виконано підписи в графах "Головний бухгалтер" та "Касир" квитанції ОСОБА_3 та "Яка абсолютна давність виконання підписів в графах "Головний бухгалтер" та "Касир", експертами не вирішувалось у зв`язку з відсутністю у розпорядженні порівняльного матеріалу зі зразками колишнього керівника ТОВ "ТІЕРРА".

При цьому варто зауважити, що збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду.

Водночас, суд наголошує на тому, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору. Натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №911/2243/18, від 18.05.2021 у справі №916/2255/18, від 05.11.2019 у справі №915/641/18, від 10.04.2019 у справі №904/6455/17, від 26.02.2019 у справі №914/385/18 та від 05.02.2019 у справі №914/1131/18.

Виходячи із змісту даного принципу господарського судочинства головним обов`язком позивача є доведення факту порушення відповідачем його прав і законних інтересів у договірних відносинах та існування заборгованості.

Самі лише твердження позивача про те, що надані відповідачкою оригінал квитанції до прибуткового касового ордеру на загальну суму 50 000,00 грн та заява свідка ОСОБА_3 (колишнього керівника ТОВ "ТІЕРРА") є належними та недопустимими докази судом оцінюються критично.

Адже, квитанція до прибуткових касового ордеру містить обов`язкові реквізити та підписи, котрі засвідчені печаткою ТОВ "ТІЕРРА", що узгоджується з приписами ч. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 №996-XIV та п. 25 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні (в редакції, що затверджена постановою Правління НБУ від 29 грудня 2017 року № 148).

Оформлення прибуткового касового ордеру як первинного документу, який підтверджує приймання готівки в касу підприємства та складання на підтвердження такого факту квитанції обов`язковими реквізитами передбачає, зокрема, наявність підпису особи, уповноваженої на їх складання та видачу відповідно, а квитанція до прибуткового касового ордеру також засвідчення її відбитком печатки цього підприємства.

При цьому, Верховний Суд у постанові від 23.07.2019 по справі №918/718/18 вказав, що печатка відноситься до даних, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні відповідних правовідносин. Окрім цього, касаційна інстанція зазначила про те, що дійшовши висновку про наявність на оскаржуваному договорі печатки товариства та враховуючи той факт, що позивач не довів фактів протиправності використання своєї печатки чи доказів її втрати, так само і не надав доказів звернення до правоохоронних органів у зв`язку з втратою чи викраденням печатки, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав вважати, що печатка товариства використовувалась проти волі позивача.

Матеріали справи не містять доказів втрати позивачем печатки та доказів наявності звернення до правоохоронних органів за фактом незаконного її використання .

Суд також вважає, що неналежне ведення бухгалтерського чи податкового обліку позивачем, як і не передача його посадовими особами арбітражному керуючому документів, як то касової книги та відривної частини касових ордерів, свідчить лише про протиправні дії боржника та його посадових осіб, та жодним чином не спростовує договірних відносин між учасниками цього спору, та проведення ними господарських операцій на їх виконання.

Щодо доводів позивача про неможливість внесення готівки в касу відповідачем, оскільки, остання виїхала з території України 15.03.2022 через пункт пропуску ОСОБА_4 та з того часу принаймні до 22.11.2023 на територію України не поверталась, в той час, як відповідно до прибуткового касового ордеру №1 від 03.10.2022, в графі "Прийнято від" зазначена особисто відповідач - ОСОБА_1 , суд зазначає, що враховуючи засади змагальності сторін та диспозитивності господарського судочинства кожна сторона має довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, справа розглядається в межах заявлених вимог і на підставі поданих доказів.

В межах цієї справи відповідачем надано копію заяви свідка ОСОБА_2 (засвідчену приватним нотаріусом Захарків Т.Б.), який підтвердив про свою обізнаність із змістом ст. 384 КК України щодо кримінальної відповідальності за надання неправдивих показань, та засвідчив факт повернення готівкою коштів в касу ТОВ ТІЕРРА" на виконання умов договору про надання поворотної фінансової допомоги від імені ОСОБА_1 її близьким родичем.

При цьому суд приймає до уваги посилання позивача на приписи частини 2 статті 87 ГПК України, за якою на підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах.

Водночас суд констатує, що у спірних правовідносинах факт повернення коштів якраз і відображено у первинному документі - квитанції до прибуткового касового ордеру. Натомість, у своїх показах свідком надані відомості щодо осіб, які повертали кошти (близький родич від імені ОСОБА_1 ), їх приймали в касу Товариства, оформляли та підписували квитанцію до касового ордера (директор ТОВ "ТІЕРРА" Пронь Д.Т). Це повідомлення відповідає приписам частини 1 статті 87 ГПК України, викладені у ньому обставини мають значення для справи та приймаються до уваги судом при вирішенні цього спору.

Також суд звертає увагу на відсутність у матеріалах справи доказів притягнення свідка до кримінальної відповідальності за надання неправдивих показань. В свою чергу, саме лише нічим не підтверджене припущення позивача з даного приводу таким доказом являтися не може.

З наведеного суд констатує, що відповідачкою доведено факт передачі від її імені готівкових коштів в касу ТОВ "ТІЕРРА" в сумі 50 00000 грн. Натомість, позивачем не подано доказів на спростування обставин щодо неотримання відповідних коштів.

Виходячи з фактичних обставин справи, суд дійшов висновку, що заборгованість відповідача перед позивачем відсутня.

В цьому контексті, суд наголошує на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначає, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно він не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Верховний Суд зазначив, що стандарт доказування вірогідність доказів, на відмінну від достатності доказів, підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Зміст цієї статті свідчить, що нею на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Приймаючи до уваги викладене, суд зазначає, що позивачем не надано до матеріалів справи доказів в обґрунтування наведених в позові обставин, які можуть слугувати підставами для задоволення позовних вимог.

Інші долучені до матеріалів справи докази, доводи та заперечення учасників цього спору були ретельно досліджені судом, однак наведених вище висновків вони не спростовують. В свою чергу, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України". Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З урахуванням висновків, до яких дійшов суд при вирішенні даного спору, суду не вбачається за необхідне надавати правову оцінку кожному із доводів, наведених учасниками судового процесу в обґрунтування власних правових позицій, оскільки решту аргументів, суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують висновків суду.

Отже, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку про те, що надані позивачем до матеріалів справи докази не можуть свідчити про наявність заборгованості відповідача перед позивачем, а тому суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно зі ст. 129 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись статтями 20, 42, 46, 73, 74, 76-79, 91, 123, 129, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, в порядку та строки встановлені ст.ст. 256-257 ГПК України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Повний текст складено 14.04.2026.

Учасники справи можуть отримати інформацію по справі на офіційному вебпорталі судової влади України в мережі Інтернет за вебадресою: https://te.court.gov.ua/sud5022.

Суддя О.В. Руденко