УХВАЛА

14 квітня 2026 року

м. Київ

cправа № 916/2871/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Баранця О. М. - головуючого, Кролевець О. А., Мамалуя О. О.

розглянувши матеріали касаційної скарги Державної митної служби України в особі відокремленого підрозділу Одеська митниця

на додаткове рішення Господарського суду Одеської області

в складі судді Смелянець Г.Є.

від 15.12.2025

та на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Савицького Я.Ф., Принцевської Н.М., Ярош А.І.

від 25.03.2026

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "МАЖЕСТИК"

до Державної митної служби України в особі відокремленого підрозділу Одеська митниця,

за участю третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача:

1. Державної казначейської служби України

2. Служби безпеки України,

про стягнення 384 711,94 грн,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2025 Товариство з обмеженою відповідальністю "МАЖЕСТИК" звернулось до Господарського суду Одеської області з позовними вимогами до Одеської митниці про стягнення з Державного бюджету України шкоди в розмірі 384 711,94 грн.

У позовній заяві ТОВ "МАЖЕСТИК" був наведений попередній (орієнтовний) розрахунок витрат на правову допомогу - 40 000,00 грн.

В процесі розгляду справи № 916/2871/25 до участі в останній судом першої інстанції було залучено Державну казначейську службу України та Службу безпеки України - в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

Крім того, місцевим господарським судом було замінено відповідача у справі № 916/2871/25 - Одеську митницю на належного відповідача - Державну митну службу України в особі відокремленого підрозділу Одеська митниця.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 01.12.2025 у справі № 916/2871/25 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "МАЖЕСТИК" задоволено; стягнуто з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "МАЖЕСТИК" (54001, м. Миколаїв, вул. Благовісного Вадима, буд. 61/11; ) шкоду у розмірі 384 711 (триста вісімдесят чотири тисячі сімсот одинадцять) грн 94 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 5 770 (п`ять тисяч сімсот сімдесят) грн 68 коп.

05.12.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю "МАЖЕСТИК" звернулось до Господарського суду Одеської області із заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій позивач просив суд ухвалити додаткове рішення у справі № 916/2871/25 про стягнення з Одеської митниці на користь позивача 40 000,00 грн, понесених ним витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Додатковим рішенням Господарського суду Одеської області від 15.12.2025 у справі № 916/2871/25, яке залишено без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.03.2026, заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "МАЖЕСТИК" про ухвалення додаткового рішення за вх.№2-1901/25 від 05.12.2025 у справі № 916/2871/25 задоволено частково; стягнуто з Державної митної служби України (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, буд. 11Г, ) в особі відокремленого підрозділу Одеська митниця (65078, м. Одеса, вул. Лип Івана та Юрія, буд. 21А; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "МАЖЕСТИК" (54001, м. Миколаїв, вул. Благовісного Вадима, буд. 61/11; ) витрати на професійну правову допомогу адвоката у розмірі 20 000,00 грн; у задоволенні решти вимог заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "МАЖЕСТИК" відмовлено.

13.04.2026 Державна митна служба України в особі відокремленого підрозділу Одеська митниця звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою на додаткове рішення Господарського суду Одеської області від 15.12.2025 та на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.03.2026 у справі № 916/2871/25. Касаційна скарга містить клопотання про зупинення виконання додаткового рішення Господарського суду Одеської області від 15.12.2025 та постанови Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.03.2026 у справі № 916/2871/25 до закінчення перегляду в касаційному порядку.

Склад колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду визначено відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.04.2026 (головуючий суддя - Баранець О.М., судді Кролевець О.А., Мамалуй О.О.).

Перевіривши матеріали касаційної скарги Державної митної служби України в особі відокремленого підрозділу Одеська митниця, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження за вказаною касаційною скаргою слід відмовити, з огляду на таке.

Статтею 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 293 Господарського процесуального кодексу України, суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Рекомендацією № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини "с" статті 7 Рекомендації, скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: "Levages Prestations Services v. France" від 23 жовтня 1996 року; "Brualla Gomez de la Torre v. Spain" від 19 грудня 1997 року).

Право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Відтак, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, спрямовані на недопущення безладного перебігу судового процесу (за змістом рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

Отже, у Верховного Суду є право використовувати процесуальний фільтр, закріплений у ч. 1 ст. 293 ГПК України, і це повністю узгоджується з положеннями ст. 129 Конституції України, завданнями та принципами господарського судочинства.

Разом з тим передбачені пп. "а"-"г" п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України випадки касаційного оскарження судових рішень у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є виключенням із загального правила і відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку буде порушено принцип "правової визначеності".

Згідно з частиною п`ятою статті 12 Господарського процесуального кодексу України, для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду 21.05.2021 ухвалив постанову у справі № 905/1623/20, в якій виклав висновок з приводу можливості відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою на додаткове рішення до судового рішення, що не підлягає касаційному оскарженню (додаткове рішення суду щодо розподілу судових витрат у малозначній справі). Як зазначив Верховний Суд, зі змісту статті 244 ГПК вбачається, що додаткове судове рішення є похідним від первісного судового акта, є його невід`ємною складовою та ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення; додаткове судове рішення є засобом усунення неповноти судового рішення, внаслідок якої, зокрема, залишилося невирішеним питання про судові витрати; для оскарження судових рішень у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, скаржникові необхідно довести та обґрунтувати наявність передбачених пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК підстав.

Предметом позову у справі № 916/2871/25 є стягнення 384 711,94 грн.

Суд звертається до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.08.2020 у справі № 910/13737/19, відповідно до якої майновий позов (позовна вимога майнового характеру) - це вимога про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що підлягає грошовій оцінці.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 162, пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 163 Господарського процесуального кодексу України позовна заява повинна містити зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються. Ціна позову визначається: 1) у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку; 2) у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна; 3) у позовах, які складаються з кількох самостійних вимог, - загальною сумою всіх вимог.

Наявність вартісного, грошового вираження матеріально-правової вимоги позивача свідчить про її майновий характер, який має відображатися у ціні заявленого позову (пункт 8.12 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2019 у справі №907/9/17, провадження № 12-76гс18).

Позовні вимоги у цій справі про стягнення 384 711,94 грн мають вартісну оцінку та носять майновий характер.

Позов у цій справі подано в 2025 році.

За змістом частини сьомої статті 12 Господарського процесуального кодексу України, для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" з 01.01.2025 встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі - 3 028,00 гривень.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 Господарського процесуального кодексу України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом позову у справі № 916/2871/25 є стягнення 384 711,94 грн, що не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на момент подання позову до суду (1 514 000,00 грн), тому в розумінні Господарського процесуального кодексу України судові рішення у цій справі не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених підпунктами "а-г" пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Державна митна служба України в особі відокремленого підрозділу Одеська митниця у касаційній скарзі, як на підставу касаційного оскарження, посилається на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України.

Посилання скаржника на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не є доводами, які у розумінні підпунктів "а" - "г" пункту 2 частини третьої статті 287 цього Кодексу, підтверджують наявність випадку/випадків, який/які дає/дають право вважати судові рішення такими, що підлягають касаційному оскарженню.

При цьому скаржник, у касаційній скарзі, не визначає підстави, що підпадають під дію підпунктів "а" - "г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України та підтверджують наявність випадку/випадків, який/які дає/дають право вважати судові рішення такими, що підлягають касаційному оскарженню.

За змістом статті 7 Господарського процесуального кодексу України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин; рівності фізичних та юридичних осіб незалежно від будь-яких ознак чи обставин.

Відповідно до частини першої статті 46 цього Кодексу сторони користуються рівними процесуальними правами.

На підставі наведеного надання стороні будь-яких переваг, зважаючи на сферу її діяльності, правовий статус, предмет спірних відносин, призведе до порушення одної з основних засад господарського судочинства - рівності учасників судового процесу перед законом і судом.

Касаційний господарський суд також враховує, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Верховний Суд виходить з того, що скаржник у цій справі розумів, що вказана справа не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а відтак застосування наявності/відсутності випадків у контексті пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України було передбачуваним, скаржник у касаційній скарзі не навів та не мотивував жодним чином наявності виключних випадків, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

Таким чином, законодавець цілком свідомо надав Верховному Суду право використовувати процесуальний фільтр, закріплений у частині першій статті 293 ГПК України, і це повністю узгоджується з положеннями статті 129 Конституції України, завданнями та принципами господарського судочинства. Водночас, Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З огляду на відсутність будь-якого обґрунтування обставин, передбачених підпунктами "а"-"г" пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державної митної служби України в особі відокремленого підрозділу Одеська митниця на додаткове рішення Господарського суду Одеської області від 15.12.2025 та на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.03.2026 у справі № 916/2871/25 на підставі пункту 1 частини першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України, оскільки вона подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Крім того, як вже зазначалось, касаційна скарга Державної митної служби України в особі відокремленого підрозділу Одеська митниця містить клопотання про зупинення виконання додаткового рішення Господарського суду Одеської області від 15.12.2025 та постанови Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.03.2026 у справі № 916/2871/25 до закінчення перегляду в касаційному порядку.

Проте, оскільки Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі № 916/2871/25 за касаційною скаргою Державної митної служби України в особі відокремленого підрозділу Одеська митниця на додаткове рішення Господарського суду Одеської області від 15.12.2025 та на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.03.2026, то розгляд зазначеного клопотання судом касаційної інстанції не здійснюється.

Керуючись статтями 12, 163, 234, 235, 287, пунктом 1 частини першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд,-

У Х В А Л И В:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі № 916/2871/25 за касаційною скаргою Державної митної служби України в особі відокремленого підрозділу Одеська митниця на додаткове рішення Господарського суду Одеської області від 15.12.2025 та на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.03.2026.

2. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. Баранець

Судді О. Кролевець

О. Мамалуй