cправа № 910/8316/25
судді Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду Малашенкової Т.М.
до ухвали Верховного Суду від 06.04.2026 у справі №910/8316/25, постановленої за матеріалами касаційної скарги Акціонерного товариства "Універсал банк" (далі - АТ "Універсал банк", відповідач, скаржник) на постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.01.2026 у справі за позовом Акціонерного товариства "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Аркон" (далі - АТ "ЗНВКІФ "Аркон"), від імені та в інтересах якого діє Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Аурум капітал" (далі - ТОВ "КУА "Аурум капітал") до АТ "Універсал банк" про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії.
Перевіривши матеріали касаційної скарги АТ "Універсал банк", Верховний Суд більшістю голосів постановив ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.
Вказана ухвала прийнята на підставі положення пункту 5 частини першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
Я не погоджуюся з думкою суддів щодо можливості застосування положень пункту 5 частини першої статті 293 ГПК України у вирішенні питання про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою АТ "Універсал банк" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.01.2026 у цій справі з огляду на таке.
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що підставою касаційного оскарження скаржник визначив пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України, зазначивши, що суд апеляційної інстанції при розгляді справи №910/8316/25 неправильно застосував положення пункту 1 частини першої статті 4 Закону України "Про санкції".
Верховний Суд ухвалою від 09.03.2026 касаційну скаргу АТ "Універсал банк" залишив без руху, надавши скаржникові десятиденний строк для усунення недоліків шляхом подання уточнень касаційної скарги, де необхідно зазначити: норму права, яку, на думку скаржника, неправильно застосував суд апеляційної інстанції; висновок суду апеляційної інстанції щодо застосування наведеної норми права, з яким не погоджується скаржник; постанови Верховного Суду, які містять інший (який саме) висновок щодо застосування цієї ж норми права, сформований у правозастосовчій практиці у подібних правовідносинах (у випадку якщо підставою оскарження судового рішення є пункт 1 абзацу 1 частини другої статті 287 ГПК України).
У касаційній скарзі (нова редакція) АТ "Універсал банк" визначає підставу касаційного оскарження передбачену пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, посилаючись на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме пункту 1 частини першої статті 4 Закону України "Про санкції", вказуючи на необхідність надання Верховним Судом правового висновку стосовно того питання: "чи повинен (зобов`язаний) Банк блокувати активи (кошти), що належать фізичній або юридичній особі, щодо яких підсанкційна особа може прямо чи опосередковано (через інших фізичних або юридичних осіб) вчиняти дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження ними?"
З урахуванням змісту касаційної скарги (нова редакція) та її скерованості, відповідно до завдань господарського судочинства, Суд зазначає, що визначена скаржником підстава касаційного оскарження із посиланням на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (Цивільного процесуального кодексу України) ідентична за змістом пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України та є очевидною опискою, яка не впливає на суть та зміст касаційної скарги АТ "Універсал банк" у цій справі.
Повністю погоджуюся, що скаржник допустив очевидну описку, вказавши як підставу касаційного оскарження пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (Цивільного процесуального кодексу України), яка є аналогічною за змістом пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України.
Про описку свідчить і сам текст касаційної скарги (нова редакція). Так, скаржник зазначив про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме пункту 1 частини першої статті 4 Закону України "Про санкції", і про необхідність надання Верховним Судом правового висновку стосовно питання: чи повинен (зобов`язаний) банк блокувати активи (кошти), що належать фізичній або юридичній особі, щодо яких підсанкційна особа може прямо чи опосередковано (через інших фізичних або юридичних осіб) вчиняти дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження ними?
Не зробивши наперед жодних висновків щодо обґрунтованості / необґрунтованості оскаржуваного судового рішення та обґрунтованості / необґрунтованості підстав касаційного оскарження за пунктами 1 та 3 частини другої статті 287 ГПК України, я вважаю, що право на доступ до суду у цій справі було непропорційно обмежено та не відповідає принципу передбачуваності з урахуванням такого.
Доступ до суду не є абсолютним і може бути обмежений (наприклад, сплатою судового збору, строком на оскарження, наявністю "процесуальних фільтрів"), але ці обмеження мають переслідувати легітимну мету та бути пропорційними.
Виходжу з того, що на стадії відкриття касаційного провадження при оцінці дотримання вимог щодо форми та змісту касаційної скарги і зокрема, дотримання скаржником пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України, яка регламентує вимогу щодо зазначення підстав касаційного оскарження, суд має можливість спиратися у більшості випадків лише на інформацію та матеріали, надані скаржником, без можливості перевірки, дослідження та оцінки, у разі якщо підставою касаційного оскарження є пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України: (1) наявності / відсутності постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні, (2) наявності/відсутності у постанові Верховного Суду власне правового висновку про застосування норми права, (3) встановлення подібності правовідносин, (4) з`ясування, чи підлягав врахуванню в оскаржуваному судовому рішенні правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду.
А в разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України на цій стадіі вважаю, що у суду відсутня можливістіь перевірки, дослідження та оцінки (1) норми матеріального права, яку неправильно застосував суд апеляційної інстанції, (2) наявності / відсутності висновку, щодо правильного застосування якої ще не сформулював Верховний Суд; (3) перевірка наявності / відсутності висновку апеляційного суду, який, на переконання скаржника, є неправильним; (4) перевірка, у чому полягає помилка суду при застосуванні відповідної норми права; (5) перевірка доводу скаржника, як, на його думку, відповідна норма повинна застосовуватися.
Окремо зазначу, що при поданні касаційної скарги на підставі пунктів, зокрема, 1 і 3 частини другої статті 287 ГПК України скаржник вказує норми права, які, на його переконання, неправильно застосував суд, та вказує як повинні врегульовуватися спірні правовідносини, та питання щодо їх застосування ставилося перед судами попередніх інстанції в межах підстав позову та/або заперечень сторін (наприклад, щодо порушення їх позивачем/відповідачем).
Аналіз підстав та наведені скаржником аргументи потребують саме перевірки та вивчення матеріалів справи, чого не можна виконати на стадії відкриття касаційного провадження.
Вочевидь, розумів це і законодавець, тому і передбачив у статті 296 ГПК України такі норми:
"суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо:
4) після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом;
5) після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними."
Наведені законодавчі положення забезпечують належний баланс між важливим правом особи на доступ до суду і необхідністю протидіяти випадкам зловживання відповідною особою цим правом.
На мою думку, у цій справі, якщо відповідну скаргу буде подано, то на жаль, малоймовірно, що Європейський суд з прав людини погодиться з Верховним Судом, що доступ до правосуддя у цій справі забезпечено, а обмеження доступу до касаційного перегляду відбулося з дотриманням принципів пропорційності та передбачувальності.
Водночас відповідно до пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Згідно з частиною першою статті 298 ГПК України особа, яка подала касаційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на касаційне оскарження.
З урахуванням наведеного зазначена у касаційній скарзі (нова редакція) підстава касаційного оскарження судових рішень, передбачена пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, має розцінюватися як зміна касаційної скарги.
Виходжу з того, що зміна касаційної скарги здійснена поза межами строку, передбаченими статтями 288, 298 ГПК України, а саме 19.03.2026.
Строк на касаційне оскарження, доповнення або зміну касаційної скарги встановлений статтями 288, 298 ГПК України, закінчився 18.02.2026, а отже, касаційна скарга (нова редакція) не є такою що відповідає вимогам Верховного Суду зазначеним в ухвалі від 09.03.2026 (надання уточнень до касаційної скарги, де необхідно зазначити: норму права, яку, на думку скаржника неправильно застосував суд апеляційної інстанції; висновок суду апеляційної інстанції щодо застосування наведеної норми права, з яким не погоджується скаржник; постанови Верховного Суду, які містять інший (який саме) висновок щодо застосування цієї ж норми права, сформований у правозастосовчій практиці у подібних правовідносинах ).
Отже, на моє переконання, у цьому випадку суд мав застосувати частину четверту статті 174 ГПК України, оскільки скаржник повною мірою не усунув недоліків касаційної скарги у строк, встановлений судом, а тому касаційна скарга вважається неподаною і повертається особі, що звернулася з нею.
Повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до Верховного Суду.
Також маю наголосити, й на тому, що, як неодноразово та послідовно зазначав Верховний Суд, правовий висновок - це відповідне тлумачення конкретної норми права щодо її застосування, сформований Верховним Судом з метою правильного та справедливого вирішення спору.
До того ж правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ, а регулятивний вплив пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України поширюється саме на подібні правовідносини. Термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин, якими є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст.
Вважаю за необхідне підкреслити, що висновки Верховного Суду щодо застосування пункту 1 частини першої статті 4 Закону України "Про санкції", зокрема блокування активів - тимчасове позбавлення права користуватися та розпоряджатися активами, що належать фізичній або юридичній особі, а також активами, щодо яких така особа може прямо чи опосередковано (через інших фізичних або юридичних осіб) вчиняти дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження ними.
Крім цього порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить від низки факторів (умов), як-то: (1) позиції сторін спору, (2) доводів і доказів, якими сторони обґрунтовують свою позицію, (3) фактів та обставин, які складають предмет доказування.
Однак, як свідчить численна та послідовна практика Верховного Суду у вирішенні питання правильності застосування означених норм матеріального права, результат їх застосування може бути різним залежно від тих фактичних обставин, які будуть встановлені судом у кожній конкретній справі.
Зауважую також, що відповідно до пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
На стадії вирішення питання про відкриття касаційного провадження суд касаційної інстанції перевіряє виключно дотримання вимог до оформлення касаційної скарги, зокрема наявність посилання на конкретну підставу (підстави) касаційного оскарження, передбачену частиною другою статті 287 ГПК України, та наявність відповідного обґрунтування.
Водночас на стадії відкриття касаційного провадження Суд позбавлений можливості достеменно перевірити та встановити, чи дійсно суд апеляційної інстанції допустив порушення норми права, про яку стверджує АТ "Універсал банк". Висновок колегії суддів про те, що питання застосування пункту 1 частини першої статті 4 Закону України "Про санкції" уже вирішувалося Верховним Судом у подібних правовідносинах, у зв`язку з чим відсутня необхідність у формуванні додаткового правового висновку стосовно вказаного відповідачем у касаційній скарзі питання, на мою думку, є передчасним, адже незгода колегії суддів з доводами скаржника щодо наявності підстав для скасування рішення за наведених скаржником обґрунтувань має бути наслідком розгляду справи, що об`єктивно вимагає витребування матеріалів справи та їх ретельного вивчення колегією суддів.
З огляду на зазначене вважаю, що у цьому випадку за відсутності висновку, який просить сформувати скаржник, без перевірки правильності застосування наведених норм матеріального права та дотримання норм процесуального права судом апеляційної інстанції, який скасував рішення суду першої інстанції, урахуванням меж доводів та вимог касаційної скарги, за відсутності у суду касаційної інстанції матеріалів судової справи відсутні підстави для застосування пункту 5 частини першої статті 293 ГПК України і може з погляду стороннього спостерігача вважатися формальним підходом у вирішенні означеного питання.
Таким чином, у цьому випадку суд мав застосувати частину четверту статті 174 ГПК України та повернути касаційну скаргу скаржнику. У разі, якщо б суд дійшов висновку про наявність поважних причин (за відповідним клопотанням) і поновив строк на надання змін до касаційної скарги, суд мав би відкрити касаційне провадження.
Окрему думку викладено у порядку статті 34 ГПК України.
Суддя Т. Малашенкова