ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" квітня 2026 р. Справа№ 910/11500/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бестаченко О.Л.

суддів: Скрипки І.М.

Шаратова Ю.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Автосітіцентр"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 08.01.2026

у справі № 910/11500/25 (суддя - Мандриченко О.В.)

за позовом Київської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Автосітіцентр"

про стягнення 317 392,15 грн,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Київська міська рада (далі за текстом - позивач) звернулася до Господарського суду міста Києва із позовом, в якому просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Автосітіцентр" (далі за текстом - ТОВ "Автосітіцентр", відповідач) безпідставно збережені кошти в розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою з кадастровим номером :75:318:0015 площею 0,2420 га на вул. Зодчих, 1 у Святошинському районі міста Києва, за період з 01.03.2022 до 31.12.2022 у розмірі 317 392,15 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, Київська міська рада зазначила, що відповідач використовував у період з 01.03.2022 по 31.12.2022 без достатньої правової підстави земельну ділянку для експлуатації та обслуговування будівель та споруд транспортної інфраструктури (об`єктів дорожнього сервісу) на вулиці Зодчих, 1 у Святошинському районі міста Києва. Оскільки кошти за користування у позадоговірному порядку землею за вказаний період відповідач не сплатив, у нього виник обов`язок повернути безпідставно збережені кошти в загальній сумі 317 992,15 грн власнику земельної ділянки.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.01.2026 позов задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Автосітіцентр" на користь Київської міської ради безпідставно збережені кошти у розмірі 317 392,15 грн та судовий збір у розмірі 3 808,71 грн.

Ухвалюючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ТОВ "Автосітіцентр", як фактичний користувач земельної ділянки, без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, а тому відповідач зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Автосітіцентр" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги відповідач посилається на те, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним з`ясуванням всіх обставин у справі та при його прийнятті надано перевагу одним доказам над іншими, що є порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, та усталеної практики Європейського Суду з прав людини, яку відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" українські суди повинні застосовувати при розгляді справ.

Зазначає, що у справі № 910/16908/23 та № 910/11500/25 наявні водночас три складові, а саме: тотожних сторін спору (позивач в обох справах Київська міська рада, а відповідач ТОВ «Автосітіцентр»), тотожного предмета позову (предмет спору є ідентичний - стягнення безпідставно збережених грошових коштів за ст. 1212 ЦК України), тотожної підстави позову (підстави позовів є ідентичними, користування нерухомим майном без оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку), тобто позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду, а тому суд першої інстанції повинен був закрити провадження на підставі пункту 2 частини 1 статті 175 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України).

Звертає увагу суду, що судом першої інстанції у справі № 910/11500/25 не взято до уваги, що ТОВ "Автосітіцентр" повністю сплатило кошти за користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів передбачених статтею 1212 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України), а вимоги позовної заяви ґрунтуються на одних і тих самих доказах, заборгованість у справі № 910/11500/25 охоплюється заборгованістю у справі № 910/16908/23.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.02.2026 апеляційну скаргу ТОВ "Автосітіцентр" у справі № 910/11500/25 передано для розгляду колегії суддів: головуючий суддя - Сулім В.В, судді: Майданевич А.Г., Коротун О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.03.2026 задоволено заяву суддів Суліма В.В., Майданевича А.Г., Коротун О.М. про самовідвід від розгляду справи №910/11500/25 за апеляційною скаргою ТОВ "Автосітіцентр" на рішення Господарського суду міста Києва від 08.01.2026 у справі № 910/11500/25, матеріали апеляційної скарги № 910/11500/25 передано для здійснення визначення складу судової колегії автоматизованою системою відповідно до положень ст. 32 ГПК України.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.03.2026 апеляційну скаргу ТОВ "Автосітіцентр" у справі № 910/11500/25 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючої судді (судді-доповідача) - Бестаченко О.Л., суддів: Скрипки І.М., Шаратова Ю.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.03.2026 апеляційну скаргу ТОВ "Автосітіцентр" на рішення Господарського суду міста Києва від 08.01.2026 у справі № 910/11500/25 залишено без руху, надано строк для усунення недоліків, а саме: подати до Північного апеляційного господарського суду обґрунтоване клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на оскарження вказаного рішення із зазначенням поважності причин його пропуску.

13.03.2026 через підсистему "Електронний суд" від ТОВ "Автосітіцентр" надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги з обґрунтуванням причин пропуску строку.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.03.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "Автосітіцентр" на рішення Господарського суду міста Києва від 08.01.2026 у справі № 910/11500/25, призначено її до розгляду на 14.04.2026, витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/11500/25.

23.03.2026 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 910/11500/25.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

24.03.2026 через підсистему "Електронний суд" від Київської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить апеляційну скаргу ТОВ "Автосітіцентр" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 08.01.2026 у справі № 910/11500/25 залишити без змін.

Позивач зазначає, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, є необґрунтованими, а підстави для закриття провадження відсутні. Зокрема, у справі №910/16908/23, на яку посилається скаржник як на таку, де вже розглядалося це саме питання за участю тих самих сторін і з тим самим предметом позову, не був предметом розгляду спірний період, що оскаржується у справі № 910/11500/25.

Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання

У судове засідання 14.04.2026 з`явилися представники сторін.

Представник позивача у судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції відмовити у її задоволенні, а рішення Господарського суду міста Києва у справі № 910/11500/25 залишити без змін.

Представник відповідача у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав, з викладених у ній підстав та просив її задовольнити.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради є власником земельної ділянки площею 0,2420 га (кадастровий номер :75:318:0015) для експлуатації та обслуговування будівель і споруд транспортної інфраструктури (об`єктів дорожнього сервісу) (код виду цільового призначення - 12.11 для розміщення та експлуатації об`єктів дорожнього сервісу) на вул. Зодчих, 1 у Святошинському районі міста Києва (далі за текстом - Земельна ділянка).

Згідно з інформаційною довідкою від 05.08.2025 № 438199188 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, земельна ділянка забудована нежитловими будівлями, а саме: будівлею КПП (літ. А) (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 86) загальною площею 6,3 кв.м; виробничою ремтехмайстернею (в літ. Б) (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 86) площею 15,4 кв.м; матеріальним складом літ. "В" (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 86) площею 4,8 кв.м на вул. Зодчих, будинок 1, які належать ТОВ "Автосітіцентр" на праві приватної власності, що зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 19.11.2019, номери записів про право власності: 34213882, 34211220 та 34212660.

Київська міська рада ухвалила рішення від 18.05.2023 № 6387/6428 "Про передачу ТОВ "Автосітіцентр" земельної ділянки в оренду для експлуатації та обслуговування будівель і споруд транспортної інфраструктури (об`єктів дорожнього сервісу) на вул. Зодчих, 1 у Святошинському районі міста Києва", відповідно до якого вирішено передати відповідачу, за умови виконання пункту 3 цього рішення, в оренду на 15 років земельну ділянку площею 0,2420 га (кадастровий номер :75:318:0015) для експлуатації та обслуговування будівель і споруд транспортної інфраструктури (об`єктів дорожнього сервісу) (код виду цільового призначення - 12.11 для розміщення та експлуатації об`єктів дорожнього сервісу) на вул. Зодчих, 1 у Святошинському районі міста Києва із земель комунальної власності територіальної громади міста Києва, у зв`язку із набуттям права власності на нерухоме майно, яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 19 листопада 2019 року, номери записів про право власності: 34213882, 34211220 та 34212660 (категорія земель - землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення).

На підставі цього рішення між Київською міською радою та ТОВ "Автосітіцентр" укладено договір оренди земельної ділянки від 08.09.2023 № 640.

Згідно з інформаційною довідкою від 05.08.2025 № 438199397 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, договір оренди земельної ділянки зареєстровано 08.09.2023 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, орендодавець за яким: Київська міська рада, орендар - Товариство з обмеженою відповідальністю "Автосітіцентр".

Позивач вказує, що зважаючи на те, що відповідач безоплатно використовував земельну ділянку з кадастровим номером :75:318:0015 без правовстановлюючих документів на неї з моменту набуття права власності на об`єкти нерухомого майна, Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) підготував орієнтовний розрахунок щодо стягнення з відповідача суми безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за період з 01.03.2022 по 31.12.2022, відповідно до якого відповідач безпідставно утримав грошові кошти у розмірі 317 392,15 грн.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи

Статтею 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За умовами частини другої статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, відшкодування завданих збитків.

Верховний Суд, розглядаючи спори у подібних правовідносинах, у своїх постановах неодноразово звертав увагу на те, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку із безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цього Кодексу застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Правові підстави користування земельною ділянкою комунальної власності за змістом глави 15 Земельного кодексу України реалізується через право постійного користування або право оренди.

Частиною першою статті 93 і статтею 125 Земельного кодексу України передбачено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права.

Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт "в" частини першої статті 96 Земельного кодексу України).

Принцип платного використання землі також передбачено статтею 206 Земельного кодексу України, за змістом якої використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

При цьому законодавець розмежовує поняття "земельний податок" та "орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності" залежно від правових підстав передання прав землекористування такими ділянками.

Водночас згідно зі статтями 122 - 124 Земельного кодексу України міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Особи, які отримують земельну ділянку комунальної власності в користування за договором оренди (договором купівлі-продажу права оренди), зобов`язані сплачувати за неї орендну плату - платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди, як це передбачено частиною першою статті 21 Закону України "Про оренду землі".

Звідси власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто інший, окрім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна (правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 у справі №200/606/18).

Частиною 1 статті 120 ЗК України визначено, що у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення.

Таким чином, положення глави 15, статей 120, 125 Земельного кодексу України, статті 1212 ЦК України дають підстави вважати, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, ураховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, особа яка придбала такий об`єкт стає фактичним користувачем тієї земельної ділянки, на якій такий об`єкт нерухомого майна розташований, а відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформлення прав на цю ділянку (без укладення договору оренди тощо) та недоотримання її власником доходів у виді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17, у постановах Верховного Суду від 14.01.2019 у справі № 912/1188/17, від 21.01.2019 у справі № 902/794/17, від 04.02.2019 у справі № 922/3409/17, від 12.03.2019 у справі № 916/2948/17, від 09.04.2019 у справі № 922/652/18, від 21.05.2019 у справі № 924/552/18, а також у постановах Верховного Суду України від 30.11.2016 у справі № 922/1008/15, від 07.12.2016 у справі № 922/1009/15, від 12.04.2017 у справах № 22/207/15 та № 922/5468/14 та у постанові Верховного Суду від 17.03.2020 у справі № 922/2413/19.

Отже, фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг (заощадив) у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути такі кошти власникові земельної ділянки на підставі положень частини першої статті 1212 ЦК України.

Такий самий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц та від 20.09.2018 у справі № 925/230/17 та у постановах Верховного Суду у подібних правовідносинах, зокрема, у постанові від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20 Верховний Суд зазначив, що із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна власник цього майна стає фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, а тому саме із цієї дати у власника об`єкта нерухомого майна виникає обов`язок сплати за користування земельною ділянкою, на якій таке майно розташовано. При цьому до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, такі кошти є безпідставно збереженими.

Верховний Суд неодноразово викладав правову позицію, згідно з якою для вирішення спору щодо стягнення з власника об`єкта нерухомого майна безпідставно збережених коштів на підставі положень статей 1212 - 1214 ЦК України за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою комунальної власності, на якій цей об`єкт розташований, необхідно, насамперед, з`ясувати: 1) фактичного користувача земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цих ділянок зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування ділянками у відповідний період, або наявність правової підстави для використання земельної ділянки у такого фактичного користувача; 2) площу земельної ділянки; 3) суму, яку мав би отримати власник земельної ділянки за звичайних умов, яка безпосередньо залежить від вартості цієї ділянки (її нормативно-грошової оцінки); 4) період користування земельною ділянкою комунальної власності без належної правової підстави.

Судом першої інстанції встановлено, що Територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради є власником земельної ділянки площею 0,2420 га (кадастровий номер :75:318:0015) для експлуатації та обслуговування будівель і споруд транспортної інфраструктури (об`єктів дорожнього сервісу) (код виду цільового призначення - 12.11 для розміщення та експлуатації об`єктів дорожнього сервісу) на вул. Зодчих, 1 у Святошинському районі міста Києва із земель комунальної власності територіальної громади міста Києва.

Державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :75:318:0015 проведено 03.08.2021, цільове призначення - 12.11 для розміщення та експлуатації об`єктів дорожнього сервісу на вул. Зодчих, 1 у Святошинському районі міста Києва.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.01.2024 у справі №910/16908/23, яке залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.06.2024, встановлено, що на момент укладення відповідачем договорів купівлі-продажу нерухомого майна із ТОВ "Міськбуджитло" (продавець), а також реєстрації права власності на це майно у Державному реєстрі речових прав, право користування земельною ділянкою (кадастровий номер :75:318:0015) до ТОВ "Автосітіцентр" не переходило, оскільки доказів належного оформлення права користування вказаною земельною ділянкою шляхом укладення відповідних договорів оренди з Київрадою та державної реєстрації такого права у матеріалах справи немає.

Таким чином ТОВ "Автосітіцентр" користується вказаною земельною ділянкою без достатньої правової підстави.

Згідно з частиною 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, яке набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже вказані вище обставини повторному доказуванню не підлягають.

Відповідно до п. 284.1 статті 284 Податкового кодексу України органи місцевого самоврядування встановлюють ставки плати за землю, що сплачується на відповідній території.

Основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності є нормативна грошова оцінка земель, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки - підставою для перегляду розміру орендної плати, який у будь-якому разі не може бути меншим, ніж установлено положеннями підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України.

Відповідно до пунктів 289.1. статті 289 Податкового кодексу України для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

Отже, нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який у будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями підпункту 288.5.1. пункту 288.5. статті 288 Податкового кодексу України.

При цьому статтею 12 Закону України «Про оцінку земель» регламентовано, що нормативно-правові акти з проведення оцінки земель затверджуються Кабінетом Міністрів України. Для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності нормативна грошова оцінка земель проводиться обов`язково (стаття 13 цього Закону); нормативно-грошова оцінка земельних ділянок у межах населених пунктів проводиться не рідше ніж один раз на 5 - 7 років (стаття 18 Закону України «Про оцінку земель»).

Відповідно до статті 20 Закону України «Про оцінку земель» за результатами бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок складається технічна документація, а за результатами проведення експертної грошової оцінки земельних ділянок складається звіт. Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

Згідно з положеннями частини третьої статті 23 цього Закону (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Правова позиція, що належним доказом розміру нормативної грошової оцінки земельної ділянки може бути витяг, довідка або технічна документація з нормативної грошової оцінки, викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 09.11.2021 у справі № 905/1680/20.

Обґрунтованість розрахунку заявлених до стягнення безпідставно збережених коштів підтверджується наявним у матеріалах справи Витягом № НВ-023 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 13.06.2023, відповідно до якого нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером :75:318:0015 становить 10 884 424,32 грн.

Крім того, відповідно до п. 289.2 ст. 289 Податкового кодексу України центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель (Кі), на який індексується нормативна грошова оцінка земель і земельних ділянок, у тому числі право на які фізичні особи мають як власники земельних часток (паїв), на 1 січня поточного року, що визначається за формулою: Кi = І:100, де І - індекс споживчих цін за попередній рік.

Індекс споживчих цін встановлюється Державною службою статистики України.

Коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель міститься на офіційному сайті Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру (https://land.gov.ua/derzhgeokadastr-povidomlyaye-pro-indeksacziyunormatyvnoyi-groshovoyi-oczinky-zemel-za-2024-rik/), де вказано: значення коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель за 2024 рік становить 1,12 (зазначений коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується для всіх категорій земель і видів земельних угідь).

Коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель у розрізі років становить:

2023 рік - 1,051 (зазначений коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується для всіх категорій земель і видів земельних угідь);

2022 рік - 1,0 (для сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги) та 1,15 (для земель і земельних ділянок (крім сільськогосподарських угідь).

Таким чином, нормативна грошова оцінка земельної ділянки за 2022 рік становить 9 464 716,80 грн (10 884 424,32/1,15).

Як вбачається з розрахунку, наданого позивачем, сума коштів за користування земельною ділянкою позивачем визначалася за ставкою річної орендної плати у розмірі 4 % від нормативної грошової оцінки (НГО) земельної ділянки.

Так, відповідно до Додатку 11 до рішення Київської міської ради № 3704/3745 від 09.12.2021 «Про бюджет міста Києва на 2022 рік», розмір орендної плати від НГО для земель з видом цільового призначення - 12.11 застосовується ставка орендної плати 4% від нормативної грошової оцінки.

Тож, зважаючи на викладене, перевіривши наданий позивачем розрахунок орендної плати із застосуванням 4%, суд першої інстанції дійшов висновку, що розрахунок позивача є правильним, відтак, стягненню з відповідача підлягають грошові кошти в сумі 317 392,15 грн за користування земельною ділянкою з кадастровим номером :75:318:0015, площею 0,2420 га (9 464 716,80*4%/365 к.д.*306 к.д.).

Пунктом 69 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України установлено, що тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану на території України, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-ІХ, справляння податків і зборів здійснюється з урахуванням особливостей, визначених у цьому пункті.

Згідно з підпунктом 69.14 п. 69 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України (в редакції Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо звільнення від сплати екологічного податку, плати за землю та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за знищене чи пошкоджене нерухоме майно» № 3050-IX від 11.04.2023, який набрав законної сили 06.05.2023) за період з 1 січня 2022 року до 31 грудня 2022 року не нараховується та не сплачується плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки (земельні частки (паї), що розташовані на територіях активних бойових дій або на тимчасово окупованих російською федерацією територіях України, та перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, фізичних осіб, та за період з 1 березня 2022 року до 31 грудня 2022 року - в частині земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Відповідно до рішення Київської міської ради від 09.12.2021 № 3704/3745 «Про бюджет міста Києва на 2022 рік» (зі змінами, внесеними, зокрема, рішенням Ради від 13.09.2022 року № 5449/5490) з 01 березня 2022 року по 31 травня 2022 року застосовується ставка орендної плати за земельні ділянки комунальної власності територіальної громади міста Києва (у відсотках від нормативної грошової оцінки) в розмірі 0 відсотка.

Пунктами 1, 3 рішення Київської міської ради від 20.04.2023 № 6311/6352 «Про уточнення механізму реалізації пільг зі сплати орендної плати за земельні ділянки комунальної власності територіальної громади міста Києва» вирішено враховуючи те, що підпунктом 19.13 пункту 19 рішення Київської міської ради від 09 грудня 2021 року № 3704/3745 «Про бюджет міста Києва на 2022 рік» встановлено, що з 01 березня 2022 року по 31 травня 2022 року застосовується ставка орендної плати за земельні ділянки комунальної власності територіальної громади міста Києва (у відсотках від нормативної грошової оцінки) в розмірі 0 відсотка, орендарям земельних ділянок комунальної власності територіальної громади міста Києва забезпечити укладення відповідних додаткових угод до договорів оренди земельних ділянок комунальної власності територіальної громади міста Києва. У разі якщо під час дії воєнного стану або протягом одного року з дня припинення або скасування воєнного стану у встановленому порядку орендар не забезпечив ужиття заходів для укладення додаткової угоди, визначеної пунктом 1 цього рішення, вважається, що пропозиція про укладення додаткової угоди відхилена.

Так, плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності (пп. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України).

Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - це обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

З наведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовано поняття «земельний податок» і «орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності».

У розумінні положень підпунктів 14.1.72, 14.1.73 пункту 14.1 статті 14, підпунктів 269.1.1, 269.1.2 пункту 269.1, пункту 269.2 статті 269, підпунктів 270.1.1, 270.1.2 пункту 270.1 статті 270, пункту 287.7 статті 287 Податкового кодексу України платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов`язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права. Якщо певна фізична чи юридична особа набула право власності на будівлю або його частину, що розташовані на орендованій земельній ділянці, то до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

З урахуванням системного аналізу змісту Податкового кодексу України та встановлених судом фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) і постійні землекористувачі є платниками земельного податку, а орендарі земель державної та комунальної власності - орендної плати за такі земельні ділянки, однак особа, яка є фактичним користувачем земельної ділянки, не маючи права власності або постійного користування на неї і використовуючи її без укладення договору оренди землі, не підпадає під правове регулювання наведених норм Податкового кодексу України.

Верховний Суд у постанові від 27.04.2021 у справі № 922/2378/20 виснував, що власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) і постійні землекористувачі є платниками земельного податку, а орендарі земель державної та комунальної власності - орендної плати за такі земельні ділянки, однак особа, яка є фактичним користувачем земельної ділянки, не маючи права власності або постійного користування на неї і використовуючи її без укладення договору оренди землі, не підпадає під правове регулювання наведених норм ПК України.

Судом встановлено, що у період з 01.03.2022 по 31.12.2022 спірна земельна ділянка з кадастровим номером :75:318:0015 у власності або користуванні ТОВ "Автосітіцентр" не перебувала.

Враховуючи викладене, положення п. 69.14. підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України та рішення Київської міської ради від 09.12.2021 № 3704/3745 «Про бюджет міста Києва на 2022 рік» (зі змінами, внесеними, зокрема, рішенням Ради від 13.09.2022 № 5449/5490) щодо звільнення орендарів від сплати орендної плати у період з 01.03.2022 по 31.05.2022 не підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Таким чином, Київською міською радою правомірно нараховано безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати за період з 01.03.2022 по 31.05.2022, а тому доводи скаржника судом апеляційної інстанції відхиляються як такі, що не зайшли свого підтвердження наявними матеріалами справи.

Щодо посилань скаржника про те, що позови у справі № 910/16908/23 та у цій справі повністю співпадають за складом учасників, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду, у зв`язку з чим провадження у справі №910/11500/25 підлягало закриттю на підставі пункту 2 частини 1 статті 175 ГПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 2, 4, 5 частини першої статті 175 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною другою статті 175 цього Кодексу.

Передумовою для застосування положень пункту 2 частини 1 статті 175 ГПК України є наявність такого, що набрало законної сили, рішення чи ухвали суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Таким чином, для закриття провадження у справі, на підставі пункту 3 частини 1 статті 231 ГПК України необхідна наявність одночасно трьох однакових складових - рішення у справі, що набрало законної сили, повинно бути ухвалене щодо тих самих сторін, про той самий предмет і з тих самих підстав.

При цьому, для закриття провадження у справі необхідна наявність одночасно трьох однакових складових - сторін, предмету, підстав звернення до суду з позовною заявою.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову, як вимоги про захист порушеного або оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, є спосіб захисту цього права чи інтересу. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку.

Як вже зазначалось вище, рішенням Господарського суду міста Києва від 12.01.2024 у справі № 910/16908/23, що залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.06.2024 позовні вимоги керівника Святошинської окружної прокуратури міста Києва задоволено повністю.

Під час дослідження матеріалів справи колегією суддів встановлено, що в своїй позовній заяві, керівником Святошинської окружної прокуратури міста Києва ставилося питання про стягнення з ТОВ "Автосітіцентр" на користь Київської міської ради 501 783,22 грн за періоди часу: 03.08.2021 - 09.11.2021, 10.11.2021 - 31.12.2021, 01.01.2022 - 28.02.2022, 01.01.2023 - 07.09.2023.

У рішеннях судів у справі № 910/16908/23 вказано: "Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, за спірний період з 03.08.2021 по 07.09.2023 нормативна грошова оцінка землі складає : 8 604 288,00 грн за період з 03.08.2021 по 31.12.2021, 9 464 716,80 грн за період з 01.01.2022 по 28.02.2022 та 10 884 424,32 грн за період з 01.01.2023 по 07.09.2023, відповідно до Методики нормативної грошової оцінки земельних ділянок, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України №1147 від 03.11.2021".

Отже, позовні вимоги у справі № 910/16908/23 та даній справі № 910/11500/25 хоч і стосуються одного і того ж предмета позову, а спір виник між тими самими сторонами, проте, позовні вимоги керівника Святошинської окружної прокуратури міста Києва у справі №910/16908/23 виключали період стягнення 01.03.2022 - 31.12.2022.

Тобто позови не повністю збігаються за матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

З огляду на викладене, апеляційний суд зазначає, що скаржником не наведено правових підстав для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 08.01.2026 у справі № 910/11500/25.

Згідно з частиною 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

В пункті 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федорченко та Лозенко проти України" від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Судом апеляційної інстанції були надані вичерпні відповіді на доводи апелянта, із посиланням на норми права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Інші доводи апеляційної скарги, взяті судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі статтями 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до частини 2 статті 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, виходячи з фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про задоволення позову.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною 1 статті 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 08.01.2026 у справі № 910/11500/25 ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Розподіл судових витрат

Згідно зі статтею 129 ГПК України судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Автосітіцентр" на рішення Господарського суду міста Києва від 08.01.2026 у справі № 910/11500/25 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 08.01.2026 у справі № 910/11500/25 залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги покласти на скаржника.

4. Матеріали справи повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у пункті 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 23.04.2026.

Постанову ухвалено з окремою думкою судді Шаратова Ю.А.

Головуючий суддя О.Л. Бестаченко

Судді І.М. Скрипка

Ю.А. Шаратов