ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.04.2026 р. Справа № 917/1769/24(917/1805/25)

Суддя господарського суду Полтавської області Білоусов С.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, матеріали

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Інтер-Агро", вул. Котляревського, 1/27, м. Полтава, 36020,

до Громадської організації "Наш дім-Полтава", вул. Кагамлика, 66, м. Полтава, 36002,

про стягнення грошових коштів

в межах справи № 917/1769/24

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-тайс", проспект Академіка Глушкова, 40, офіс. 315, м. Київ, 03187,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Інтер-Агро", вул. Котляревського, 1/27, м. Полтава, 36020,

про відкриття провадження у справі про банкрутство

ВСТАНОВИВ:

У провадженні господарського суду Полтавської області перебуває справа № 917/1769/24 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-тайс" про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Інтер-Агро" (вул. Котляревського, 1/27, м. Полтава, 36020, ).

Постановою господарського суду Полтавської області від 15.04.2025 року визнано Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Інтер-Агро" (вул. Котляревського, 1/27, м. Полтава, 36020, ) банкрутом.

22.09.2025 року від Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Інтер-Агро" до суду надійшла позовна заява від 21.09.2025 року (вх. № 1873/25) до Громадської організації "Наш дім-Полтава" про стягнення заборгованості у зв`язку із неналежним та несвоєчасним здійснення виконання грошового зобов`язання щодо повернення безпідставно набутого майна (грошових коштів).

Згідно з протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 22.09.2025 року, справу № 917/1769/24(917/1805/25) передано для розгляду судді Білоусову С.М.

25.09.2025 року ухвалою суд відклав вирішення питання щодо прийняття позовної заяви до повернення матеріалів справи № 917/1769/24 із суду апеляційної інстанції до місцевого господарського суду Полтавської області.

Після повернення матеріалів справи № 917/1769/24, ухвалою Господарського суду Полтавської області від 03.02.2026 року позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Інтер-Агро" (вх. №1873/25) про стягнення грошових коштів залишено без руху встановлено строк, який не може перевищувати десять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху, для усунення виявлених недоліків позовної заяви, шляхом надання Господарському суду Полтавської області доказів сплати судового збору у розмірі 2 422,40 грн.

11.02.2026 року від позивача до Господарського суду Полтавської області надійшла заява (вх. № 1754) про усунення недоліків.

Суд ухвалою від 13.02.2026 року прийняв справу № 917/1769/24(917/1805/25) до свого провадження та розгляд її постановив здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Пунктом 4 зазначеної ухвали суд роз`яснив відповідачу про обов`язок зареєструвати електронний кабінет відповідно до статті 6 ГПК України, подати до суду відомості про таку реєстрацію.

09.03.2026 року від Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Інтер-Агро" надійшли додаткові пояснення по справі (вх. № 3016).

24.03.2026 року від відповідача у паперовій формі надійшла заява про застосування строку позовної давності (вх. № 3858).

26.03.2026 року від відповідача, також у паперовій формі, надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 3943).

В вищевказаній заяві та в відзиві на позовну заяву сам представник відповідача вказує суду що у Громадської організації "Наш дім-Полтава" відсутній електронний кабінет. Якщо від імені юридичної особи, яка не має зареєстрованого кабінету, документи буде подавати адвокат, який має електронний кабінет в ЄСІТС, то суд вправі не прийняти до розгляду процесуальні документи сторони спору, що і було зроблено судом та встановлено в ухвалі від 30.03.2026 року.

08.04.2026 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. 4653) та заяву про застосування строку позовної давності (вх. № 4654).

В вищевказаному відзиві та заяві відповідач просить суд поновити пропущені строки на подання даних заяв і визначити причини пропуску поважними у зв`язку з чим поновити строк на їх подання. Причиною пропуску строку відповідач зазначає, що останній не був обізнаний з позовною заявою до моменту ознайомлення з матеріалами справи 12.03.2026 року, після чого останній вжив всіх заходів для подачі даних заяв.

Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтвердженні належними доказами.

У даному випадку, ухвалою суду від 13.02.2026 року встановлено строк для подання відзиву на позов з урахуванням вимог ст. 165 ГПК України та надання контррозрахунку ціни позову протягом 15 днів з дня отримання ухвали; після отримання від позивача відповіді на відзив подання до суду заперечення в строк 5 днів з дня отримання такої відповіді від позивача з урахуванням вимог ст. ст. 167, 184 ГПК України.

Ухвала про порушення провадження у справі, яка направлялися за адресою місцезнаходження заявника згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, повернулась до суду 23.02.2026 року з відміткою поштового відділення "адресат відсутній".

Суд зазначає, що згідно ч. 7 ст. 120 ГПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають електронного кабінету та яких неможливо сповістити за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає чи не перебуває.

За визначенням п. 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

До повноважень господарських судів не віднесено з`ясування фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій, тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи. Примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв`язку з позначками "адресат вибув", "адресат відсутній" і т. п., з урахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання господарським судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.

За даних обставин, суд дійшов висновку, що повернення ухвали суду від 13.02.2026 року із проставленням у поштовому повідомленні відмітки "адресат відсутній", є підтвердженням відсутності особи - адресата за адресою, а отже, день проставлення такої відмітки в поштовому повідомленні, слід вважати днем вручення судового рішення в порядку, п. 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України.

08.04.2026 року через підсистему ЄСІТС "Електронний суд" до суду представником відповідача подано відзив на позовну заяву з пропущенням процесуального строку для його подачі, майже на один місяць.

Суд зазначає, що наведені у відзиві причини пропуску відповідачем строку на подачу відзиву, а саме брак часу, судом не визнаються поважними.

09.04.2026 року від ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Інтер-Агро" - Заріцького Ю.М. надійшли заперечення на відзив та на заяву про застосування строку позовної давності (вх. № 4764 та № 4766).

09.04.2026 року від ліквідатора - арбітражного керуючого Заріцького Юрія Миколайовича надійшов запит (вх. № 4761), де останній просить надати інформацію щодо результатів розгляду даної справи.

Суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі (ст. 275 ЦПК України). Суд зауважує, що сам зазначає розумний строк в межах 60 днів, діє в межах своїх повноважень і має незалежність від впливу учасників процесу.

14.04.2026 року (вх. № 4955) від відповідача надійшли додаткові пояснення у справі де останній проти задоволення позову заперечує повністю.

Під час розгляду справи по суті судом були досліджені всі письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши всі наявні у справі докази, суд встановив наступне.

22.09.2025 року від Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Інтер-Агро" до суду надійшла позовна заява від 21.09.2025 року (вх. № 1873/25) до Громадської організації "Наш дім-Полтава" про стягнення заборгованості у зв`язку із неналежним та несвоєчасним здійснення виконання грошового зобов`язання щодо повернення безпідставно набутого майна (грошових коштів).

Обґрунтовуючи позовну заяву останній посилається на те, що виходячи із аналізу отриманої та наявної інформації щодо активів Боржника та розпорядженням ними останнім до порушення справи про банкрутство, а також відповідно до банківських виписок Ліквідатором позивача встановлено, що 18 квітня 2012 року Громадської організації "Наш дім-Полтава" () були отримані із поточного рахунку ТОВ "Торговий дім "ІНТЕР-АГРО", відкритого в АБ "УкргазБанк", грошові кошти у розмірі 20 000,00 грн.із таким призначенням платежу як «Поворотна фінансова допомога, зг.дог. від 01.10.11, Без ПДВ».

Ліквідатор зазначає, що будь-які правовідносини між ТОВ "Торговий дім "ІНТЕР-АГРО" та Громадською організацією "Наш дім-Полтава", у тому числі на підставі укладених господарських договорів, актів, тощо відсутні. Також, відсутні будь-які розписки, листи, телеграми, інші письмові повідомлення, документи або докази вчинення конклюдентних дій, які б підтверджували укладення сторонами певного цивільно-правового договору як у письмовій формі, так і у спрощений спосіб. Будь - яких інших доказів існування правовідносин, на які є посилання в платіжному дорученні у графі «призначення платежу», як і доказів того, що між ТОВ "Торговий дім "ІНТЕР-АГРО" та Громадською організацією "Наш дім-Полтава" був укладений цивільно-правовий договір, спрямований на настання реальних наслідків, за наслідками здійсненими заходами в межах ліквідаційної процедури, іншими добутими даними, даними фінансової звітності, тощо, у ліквідатора немає.

Оскільки, зазначені вище грошові кошти Громадською організацією "Наш дім-Полтава" банкруту - ТОВ "Торговий дім "ІНТЕР-АГРО" повернуті не були, ліквідатор звернувся до відповідача з вимогою від 30.06.2025 року № 501/25 де просив надати документи про господарські правовідносини між сторонами, а у разі ненадання останніх, повернути безпідставно набуті кошти в сумі 20 000,00 грн.

Вказана вимога відповідачем була залишена без реагування.

З огляду на викладені обставини, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з Громадської організації "Наш дім-Полтава" безпідставно набутих коштів в сумі 20 000,00 грн, що виявлені в результаті аналізу банківських рахунків.

При прийнятті рішення судом враховано наступне.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Правочин за приписами ст. 204 Цивільного кодексу України є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Положеннями статей 627, 628 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідності до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій. а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК, ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Позивач посилається на те, що за результатами вивчення всіх виписок по рахункам банкрута в період 13.04.2012 року по 21.08.2017 року в банку АБ "УкргазБанк" ліквідатором було проведено аналіз безпідставних (на його думку) фінансових операцій так як докази на підтвердження існування правовідносин між сторонами на підтвердження переказу коштів від 18 квітня 2012 року на суму 20 000,00 грн.з призначенням платежу «Поворотна фінансова допомога, зг.дог. від 01.10.11, Без ПДВ». у ліквідатора відсутні. Відсутній також і договір зазначений в призначенні даного платежу.

Враховуючи вищевикладене, ліквідатором на адресу Відповідача була надіслана вимога від 30.06.2025 року № 501/25 про надання документів про господарські правовідносини між сторонами, а у разі ненадання останніх, повернути безпідставно набуті кошти в сумі 20 000,00 грн. Вимога відповідачем була залишена без реагування.

На підставі наведеного ліквідатор Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Інтер-Агро" прийшов до висновку, що будь-яких договорів, або інших підстав цивільних правочинів між Банкрутом та Відповідачем не укладалися, а вищевказаний грошовий переказ був здійснений без правових підстав, а даний позов є заходом з повернення майна підприємства та наповнення його ліквідаційної маси.

Підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови в позові.

Ліквідатор, який звертається до суду з позовом вказує у позові власне суб`єктивне припущення/уявлення про порушене право, вказуючи, що є безпідставні операції, виведення активів, а господарських правовідносин між сторонами не було, бо в ліквідатора відсутні документи на підставі яких був здійснений переказ коштів 14 років тому. Тобто, враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що беззаперечних, належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів позивач суду не надав, у зв`язку з чим суд відмовляє в задоволенні позовних вимог.

Згідно із п. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно ст. 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Принцип змагальності передбачає покладення тягаря доказування на сторони, однак не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою ту обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню у спосіб, який дозволить дотриматись переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної стороною обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17.

Велика палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі №129/1033/13-ц (п. 81 зазначеної постанови) вказала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона, якщо інша сторона не надала доказів протилежного. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 року у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі №917/1307/18 (п. 41). Тобто "концепція негативного доказу", закріплена у ч. 10 ст. 81 ГПК, не може тлумачитися так, що певна обставина вважається доведеною, допоки інша сторона її не спростувала, оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Про це зазначено у п.43 постанови Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі №917/1307/18. За загальним правилом, тягар доведення обставин, які є підставою позову, покладається на позивача.

Також, суд вважає за потрібно зазначити, що посилання позивача на недійсні операції, неповернення (на думку позивача) безпідставно набутих коштів на підставі неіснуючих господарських відносин, не відповідають нормам статті 204 Цивільного кодекс України яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (Постанова ВП ВС від 14.11.2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18))

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем у справі не надано належних та допустимих доказів, які підтверджують факт безпідставності набутих коштів відповідачем.

Стосовно подання відповідачем заяви про застосування до заявлених вимог строку позовної давності, судом приймається до уваги наступне.

Згідно зі ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта ст.267 ЦК України).

Однак застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог (п.7.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 року по справі № 910/18560/16).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).

З урахуванням встановлених судом обставин щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог як таких, що не обґрунтовані та не підтверджені належними доказами, підстави для застосування позовної давності в межах даної справи відсутні.

Щодо судових витрат слід зазначити наступне.

Відповідно до п. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю, суд приходить до висновку, що судовий збір покладається на позивача.

Керуючись статтями 232-233, 237-238, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. У позові відмовити повністю.

2. Копію рішення направити учасникам (сторонам) справи в порядку, встановленому статтею 242 ГПК України.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Згідно ст. 257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення складено та підписано 14.04.2026 року.

Суддя Білоусов С. М.