ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" квітня 2026 р. Справа№ 910/12561/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яценко О.В.

суддів: Мальченко А.О.

Спаських Н.М.

за участю секретаря судового засідання: Антонюк А.С.

за участю представників учасників справи відповідно до протоколу судового засідання від 15.04.2026

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріверсайд Девелопмент ЛТД»

на рішення Господарського суду міста Києва від 30.10.2023 (повний текст рішення підписано 06.11.2023)

у справі № 910/12561/23 (суддя Пукас А.Ю.)

за позовом Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

до: Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Рибальський»

Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріверсайд Девелопмент ЛТД»

про стягнення 15 844 672,88 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про солідарне стягнення з відповідачів безпідставно збережених коштів пайової участі у розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Києва у розмірі 15 844,672,88 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачі, як замовники будівництва, без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберегли у себе кошти, які мали сплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту на протязі здійснення будівництва об`єкта за проєктом «Комплексна забудова території (житлова та громадська, ІІ черга будівництва) (Стадія «П», 4-й пусковий комплекс - житловий будинок з центром розвитку дитини) на вул. Електриків, 21-23, 23-Б у Подільському районі м. Києва

В суді першої інстанції відповідачі правом на подання відзиву на позов не скористались.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.10.2023 позов задоволено, до стягнення солідарно з відповідачів на користь позивача присуджено пайовий внесок на створення соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва в розмірі 15 844 672,88 грн. та судовий збір 190 136,07 грн.

Рішення обґрунтовано тим, що відповідачами не виконано обов`язку зі сплати пайового внеску до бюджету міста Києва, а відтак порушено права позивача на отримання коштів на розвиток інфраструктури міста Києва, що, відповідно, свідчить про правомірність заявлених вимог та наявність підстав для задоволення позову.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, у грудні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Ріверсайд Девелопмент ЛТД» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 30.10.2023 у справі № 910/12561/23 повністю та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

- судом першої інстанції не було враховано те, що в період дії положень ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а саме до 01.01.2020 між відповідачами 1, 2 та позивачем договору про сплату пайової участі укладено не було, а отже, на думку відповідача 2, правова підстава для сплати пайової участі відсутня;

- положення пп. 3 п. 2 розділу ІІ Закону України № 132-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» не можуть застосовуватися до відповідачів 1, 2, оскільки норми, зазначені в даному підпункті застосовуються до замовників будівництва, які почали будівництво об`єкта на земельній ділянці лише в період 2020 року, тоді як відповідачами 1, 2, як замовниками будівництва, виконання будівельних робіт по зведенню об`єкта розпочалося ще у 2017 році.

Також, у додаткових поясненнях відповідач 2 наголошував на наступному:

- відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» до пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту не залучаються замовники у разі будівництва, зокрема об`єктів комплексної забудови територій, що здійснюється за результатами інвестиційних конкурсів або аукціонів, а предметом розгляду даної справи є саме стягнення пайової участі з замовників будівництва об`єктів комплексної забудови територій, що здійснюється за результатами - інвестиційних конкурсів або аукціонів;

- відповідач 2 є переможцем конкурсу на здійснення комплексної забудови, з яким було укладено договір про інвестування та делегування функцій замовника № 01 від 01.08.2016, і 24.11.2017 Державною архітектурно - будівельною інспекцією України видано дозвіл на виконання будівельних робіт № ІУ 06 по об`єкту будівництва «Комплексна забудова території (житлова та громадська, ІІ черга будівництва) (Стадія «П», 4-й пусковий комплекс - житловий будинок з центром розвитку дитини)» на вул. Електриків, 21-23, 23-Б у Подільському районі м. Києва, а 26.08.2021 Державною архітектурно - будівельною інспекцією України видано сертифікат № ІУ 98 про прийняття в експлуатацію закінченого будівництва об`єкта, а саме: «Комплексна забудова території (житлова та громадська, ІІ черга будівництва) (VII черга будівництва. Коригування)» по вул. Електриків, 21-23, 23-Б у Подільському районі м. Києва, і замовниками вказаного будівництва є відповідачі 1, 2, а будівництво є комплексною забудовою;

- відповідно до п. 6 ч. 4 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції, станом на серпень 2019), до пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту не залучаються замовники у разі будівництва об?єктів будівництва за умови спорудження на цій земельній ділянці об`єктів соціальної інфраструктури;

- згідно додатку до Рішення Київської міської ради № 96/1100 «Про затвердження детального плану території в межах вулиць Електриків, Набережно-Рибальської дороги у Подільському районі м. Києва» від 29.09.2016 до основних техніко-економічних показників детального плану території в межах вулиць Електриків, Набережно-Рибальської дороги у Подільському районі міста Києва, в т.ч. входять дошкільні навчальні заходи, загальноосвітні навчальні заклади, навчально-виховні комплекси, і в межах даної компллексної забудови було передбачено і реалізовано будівництво центру розвитку дитини (школи та дитячого садочка), що підтверджується дозволом на виконання будівельних робіт № ІУ 06 та сертифікатом № ІУ 98, а таким закладам освіти видано ліцензії на провадження освітньої діяльності;

- створення об`єкту соціальної інфраструктури це також є внеском в розвиток інфраструктури відповідної громади, що відповідає ст. 2 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Відповідач 2 просив долучити відповідні докази на стадії апеляційного розгляду, поновити процесуальний строк на їх подання оскільки його пропущено з поважних причин посилаючись на те, що:

- під час судового розгляду в Господарському суді міста Києва він не отримував ані позовної заяви, ані жодної ухвали суду першої інстанції. При цьому, як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення всі конверти поверталися на адресу суду не врученими із зазначенням причин: «адресат відсутній за вказаною адресою», «за закінченням терміну зберігання»;

- відповідачем 2 при поданні апеляційної скарги в порушення ст. 258 ГПК України не було надано разом з апеляційною скаргою копії документів, на підтвердження внеску відповідачів в розвиток інфраструктури відповідної громади м. Києва, шляхом створення об`єкту соціальної інфраструктури, і під час підготовки апеляційної скарги, адвокат, який готував апеляційну скаргу, з невідомих для відповідача 2 причин не подав в якості додатків до апеляційної скарги документи, які спростовують доводи позивача;

- якщо подані стороною доводи є вирішальними для результату провадження, такі доводи вимагають прямої конкретної відповіді за результатом розгляду (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» та у справі «Руїз Матеос проти Іспанії»);

- у рішеннях Європейського суду з прав людини у справі «Де Куббер проти Бельгії» та у справі «Кастілло Альгар проти Іспанії» наголошується про те, що правосуддя має не тільки чинитися, також має бути видно, що воно чиниться. На кону стоїть довіра, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти у громадськість. Якщо помилка національного суду щодо питань права або факту є настільки очевидною, що її можна кваліфікувати як «явну помилку» (тобто помилку, якої б не міг припуститися розумний суд) вона може порушити справедливість провадження (рішення Європейського суду з прав людини «Хамідов проти Росії»);

- копія Генеральної угоди про комплексну забудову території, Витяг з ДПТ, копія Протоколу інвестиційної комісії щодо конкурсу на комплексну забудову території, копія договору інвестування та делегування функцій замовника, копія договору оренди земельної ділянки :85:319:0088, копія дозволу на виконання будівельних робіт, копія сертифікату, Розпорядження Київської міської військової адміністрації № 504 від 18.07.2023 та Розпорядження Київської міської військової адміністрації № 505 від 18.07.2023 є саме тими належними та допустимими доказами які підтверджують внесок відповідачів в розвиток інфраструктури відповідної громади м. Києва, шляхом створення об`єкту соціальної інфраструктури та одночасно спростовують підстави та обґрунтування позовних вимог Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) і є вирішальними для результату провадження.

Позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечив, пославшись на те, що відповідачі розпочали будівництво до 2020 року, об`єкт будівництва ввели в експлуатацію у 2021 році, однак після 01.01.2020 протягом 10 робочих днів не звернулись до позивача щодо отримання розрахунку та не сплатили внески пайової участі, чим не виконали встановлений законом обов`язок та порушили права та інтереси територіальної громади міста Києва.

Також, позивач просив залишити без розгляду пояснення відповідача 1 та подані ним докази, у зв`язку з пропуском процесуального строку на їх подання і ненаведенням поважності причин такого пропуску.

Відповідач 1 апеляційну скаргу підтримав, пославшись на доводи аналогічні наведеним відповідачем 2 у додаткових поясненнях, а також просив долучити відповідні докази на стадії апеляційного розгляду, посилаючись на те, що його не було повідомлено належним чином про розгляд справи в суді першої інстанції.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 26.06.2024 у цій справі рішення Господарського суду міста Києва від 30.10.2023 скасовано та прийнято нове рішення про відмову у позові.

Апеляційний суд виходив з того, що:

- місцевий господарський суд, приймаючи рішення про солідарне стягнення з відповідачів пайового внеску на створення соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва на бюджетний рахунок у заявленому розмірі, допустив неправильне застосування ч. 1 ст. 1212 ЦК України, що встановлює зобов`язання повернення безпідставно збережених грошових коштів, а не виконання обов`язку в натурі;

- надані відповідачем 2 до суду апеляційної інстанції нові докази, процесуальний строк на подачу яких суд поновив, підтверджують відсутність у відповідачів обов`язку зі сплати пайового внеску на створення та розвиток інфраструктури населеного пункту на підставі п. 2, 5, 6 ч. 4 ст. 40 Закону № 3038-VI (випадки коли замовники будівництва не залучаються до пайової участі), відповідно, передчасним є висновок суду першої інстанції з посиланням на положення п. 2 р. ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 132-IX та Порядку № 411/1415 (зі змінами та доповненнями згідно з рішенням № 460/8033) про задоволення позову, оскільки за таких обставин грошові кошти у заявленому позивачем розмірі не підлягають стягненню відповідно до ст.1212 ЦК України.

Постановою Верховного Суду від 07.11.2024 касаційну скаргу Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) задоволено частково, постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.06.2024 у справі № 910/12561/23 скасовано, справу № 910/12561/23 передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що:

- висновки суду апеляційної інстанції про можливість прийняття до розгляду додаткових пояснень відповідача 2 та поновлення йому процесуального строку на подання доказів, які не були предметом дослідження суду першої інстанції, повною мірою не мотивовані та за наведеного вище правового обґрунтування є передчасними, такими що зроблені з порушенням норм ст. 80, 118, 119, 269 ГПК України;

- як наслідок, є передчасним висновок апеляційного суду про доведеність матеріалами справи відсутності у відповідачів обов`язку зі сплати пайової участі в силу закону, а отже, і наявності підстав для скасування рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову;

- за таких обставин доводи касаційної скарги про порушення судом апеляційної інстанції вказаних положень процесуального права щодо порядку продовження/поновлення процесуальних строків, прийняття додаткових доказів на стадії апеляційного провадження та неврахування висновків Верховного Суду у названих вище постановах щодо питання застосування, зокрема, ст. 80, 269 ГПК України знайшли своє підтвердження після відкриття касаційного провадження.

Під час нового розгляду справи в суді апеляційної інстанції:

- позивач просив залишити без розгляду подані відповідачем 1 докази, у зв`язку з пропуском процесуального строку на їх подання і ненаведенням поважності причин такого пропуску, посилаючись зокрема на те, що суд першої інстанції належним чином повідомляв учасників справи про розгляд справи;

- відповідач 1 подав відзив на апеляційну скаргу такого саме змісту, як і під час першого розгляду справи в суді апеляційної інстанції, до якого також були додані вищезгадані докази. У відзиві на апеляційну скаргу відповідач 1, серед іншого, просив поновити процесуальний строк для подачі нових доказів та долучити даний відзив з додатками до матеріалів справи. Також відповідач 1 подав додаткові пояснення стосовно поважності причин неподання відповідних доказів, зокрема, посилаючись на відповідь АТ «Укрпошта» № 1.25.002.-3102-25 від 28.01.2025, якою повідомлено про невручення відповідачу 1 поштових відправлень ухвал суду першої інстанції.

Під час нового розгляду постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.03.2025 рішення Господарського суду міста Києва від 30.10.2023 скасовано, прийнято нове рішення, яким у позові відмовлено, здійснено розподіл судових витрат.

Приймаючи нове рішення у справі про відмову у позові, апеляційний суд обґрунтовуючи підстави прийняття поданих відповідачем 2 на стадії апеляційного розгляду додаткових доказів, зазначив, що:

- ухвали суду першої інстанції не отримувались відповідачами, а отже відповідачі були позбавлені можливості подати свої заперечення та докази проти пред`явленого до них позову, і хоча вимогами процесуального закону передбачено, що неотримання відповідачами ухвал суду першої інстанції свідчить лише про те, що вони повідомлені саме судом про розгляд справи, проте, вказані обставини не спростовують право відповідачів подати відповідні докази на стадії апеляційного провадження, як і не спростовують їх право бути почутими в контексті поданих доказів, справедливості судового провадження та ухваленого за його наслідками судового рішення, яке має бути ухвалено у відповідності в сукупності до засад господарського судочинства;

- юридичним місцезнаходженням скаржника - Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріверсайд Девелопмент ЛТД» є: м.Київ, вул. Електриків, 23Б (відомості про що наявні в матеріалах справи), а ухвали суду першої інстанції від 10.08.2023 про відкриття провадження у справі (в якій зокрема запропоновано скаржнику надати відзив і докази по справі у строк 15 днів з моменту отримання ухвали), від 28.08.2023, направлялись йому за адресою: м.Київ, вул. Електриків, 23, тобто не за адресою юридичного місцезнаходження, що суперечить ст. 120 ГПК України. В свою чергу, за адресою м. Київ, вул. Електриків, 23Б були направлені лише ухвали від 25.09.2023 (про витребування доказів і відкладення підготовчого засідання), від 09.10.2023 (про призначення справи до розгляду по суті), в яких не зазначено про можливість подати докази та/або відзив по справі та не встановлено жодних строків на подання таких.

Посилаючись на вищезазначене, апеляційний суд виснував, що керуючись ст. ст. 2, 118, 119, 120, 269 ГПК України, враховуючи в сукупності поважність причин пропуску строку, і враховуючи те, що вони мають такий характер, не зважати на який було б несправедливим і таким, що суперечить загальним засадам процесуального законодавства, та, з огляду на вказане, дійшов до висновку про можливість поновлення процесуального строку для подання відповідачами додаткових доказів та долучення до матеріалів справи наступних доказів: копія Генеральної угоди про комплексну забудову території, Витяг з ДПТ, копія Протоколу інвестиційної комісії щодо конкурсу на комплексну забудову території, копія договору інвестування та делегування функцій замовника, копія договору оренди земельної ділянки :85:319:0088, копія дозволу на виконання будівельних робіт, копія сертифікату, Розпорядження Київської міської військової адміністрації № 504 від 18.07.2023 та Розпорядження Київської міської військової адміністрації № 505 від 18.07.2023.

Щодо суті позовних вимог суд апеляційної інстанції зазначив, що у відповідачів відсутній обов`язок брати участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, оскільки на спірні правовідносини розповсюджується ч. 4 ст. 40 Закону № 3038-VІ. Враховуючи, наявність підстав для застосування до спірних правовідносин п.п. 2, 5, 6 ч. 4 ст. 40 Закону № 3038-VІ, відсутні підстави для залучення відповідачів, як замовників будівництва до пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, що свідчить про відсутність у відповідачів обов`язку зі сплати пайового внеску у розвиток інфраструктури населеного пункту та відповідно відсутність у відповідачів обов`язку з повернення грошових коштів у заявленій у позові сумі 15 844 672,88 грн., в порядку ст. 1212 ЦК України.

Постановою Верховного Суду від 16.10.2025 у справі № 910/12561/23 касаційну скаргу Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) задоволено частково, постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.03.2025 у справі № 910/12561/23 скасовано, справу № 910/12561/23 передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, порушивши положення статей 86, 236, 238, 269, 270, 275, 282, 310, 316 ГПК України, під час нового розгляду справи, не врахував вказівок Верховного Суду, викладених у постанові від 07.11.2024, не визначив правильно, яку процесуальну дію необхідно вчинити, не встановив ключових та визначальних у цій справі обставин, не дослідив вирішальних доказів, вказавши на те, що:

- під час нового розгляду справи, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для прийняття поданих відповідачем 2 на стадії апеляційного розгляду додаткових доказів, проте касаційний суд вважає такі висновки апеляційного суду помилковими, а також такими, що свідчать про порушення апеляційним судом положень ст.ст. 2, 118, 119, 120, 269, 310, 316 ГПК України, з огляду на наступне:

1) положення законодавства визначають обов`язкову сукупність умов для вирішення питання про прийняття доказів апеляційним судом, а саме: (1) винятковість випадку та (2) причини неподання доказів у першій інстанції, що об`єктивно не залежать від учасника справи, а також (3) покладення тягаря доведення цих обставин на учасника справи, який ці докази подає;

2) у розумінні наведених процесуальних норм суд апеляційної інстанції має оцінити винятковість випадку та дослідити причини, що об`єктивно не залежать від особи для можливості прийняття додаткових доказів на стадії апеляційного провадження;

3) обставини, на які вказував апеляційний суд, не відповідають критеріям винятковість випадку та причини, що об`єктивно не залежать від особи, зважаючи, що саме відповідач 2 звертався до апеляційного суду з апеляційною скаргою, а тому, посилання апеляційного суду на вказані обставини як на виняткові та такі, що об`єктивно не залежать від особи, та поновлення цих підстав строків на подання нових доказів, є порушенням вимог ст. ст. 80, 269 ГПК України, та принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність;

3) суд апеляційної інстанції під час нового розгляду справи не надав належної правової оцінки положенням законодавства та практиці щодо їх застосування. Апеляційний суд вдавшись до дослідження обставин, які на думку апеляційного суду вказують на поважність причин пропуску строку на подання доказів у справі на стадії апеляційного перегляду, так і не визначив правильно яку процесуальну дію необхідно вчинити суду, з урахуванням вищезазначених положень та висновків, чи є обставини на які посилається відповідач 2 поважними, виключними та такими, що не залежали від його волі;

- відповідач 2 звертаючись з апеляційною скаргою обґрунтовував її тим, що у відповідачів відсутній обов`язок сплати пайової участі, оскільки в період дії ст. 40 Закону № 3038-VI, тобто до 01.01.2020, відповідний договір з позивачем укладено не було, а після 01.01.2020 правова підстава для сплати пайової участі відпала в силу набрання чинності п. 13 р. І Закону № 132-ІХ. Також, на думку відповідача 2, положення п. 2 р. ІІ Закону № 132-ІХ до спірних правовідносин застосуванню не підлягають з огляду на початок виконання будівельних робіт у 2017, а не у 2020 році;

- в наступному, відповідач 2, подав до апеляційного суду пояснення з доказами на підтвердження таких пояснень внаслідок вчинення відповідачем 2 таких дій підстави та доводи апеляційної скарги фактично змінились повністю. Так, відповідач 2, погоджуючись з доводами пояснень відповідача 1, зазначав, що об`єкт будівництва є комплексною забудовою, здійсненою за результатами проведення інвестиційного конкурсу. Крім того, в межах комплексної забудови реалізовано будівництво центру розвитку дитини (дитячого садка та школи) - приватного закладу освіти, якому видано ліцензії на провадження освітньої діяльності на рівні дошкільної та повної загальної середньої освіти за рівнем дошкільної освіти та початкової освіти. Вказане, на думку відповідача-1, є внеском в розвиток інфраструктури міста при комплексній забудові і будівництві соціальних об`єктів (центру розвитку дитини), що звільняє відповідачів від сплати пайової участі в силу закону - ч. 4 ст. 40 Закону № 3038-VI;

- на вищезазначені обставин не звернув належної уваги апеляційний суд та не врахував, що після подачі відповідачем 2 пояснень з новими доказами, повністю змінились підстави та доводи його апеляційної скарги, з якою відповідач 2 звернувся до апеляційного суду та за якою апеляційним судом вже відкрито апеляційне провадження. Вказане свідчить про порушення апеляційним судом принципу диспозитивності;

- касаційний суд зауважує, що межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції визначені статтею 269 ГПК України, відповідно до частини 1 якої суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Незважаючи на вищезазначене, апеляційний суд під час нового розгляду справи не врахував вищезазначеного та, в порушення положень ст.ст. 269, 270, 275 ГПК України, відкривши апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача 2 з одних підстав та обґрунтування, фактично переглянув рішення суду першої інстанції з інших підстав та обґрунтувань, на які вказував відповідач 2 у своїх поясненнях, поданих з порушенням процесуальних строків;

- зважаючи на вищезазначене, суд апеляційної інстанції, порушивши положення статей 86, 236, 238, 269, 270, 275, 282, 310, 316 ГПК України, під час нового розгляду справи, не врахував вказівок Верховного Суду, викладених у постанові від 07.11.2024, не визначив правильно, яку процесуальну дію необхідно вчинити, не встановив ключових та визначальних у цій справі обставин, не дослідив вирішальних доказів;

- під час нового розгляду справи апеляційний суд не надав належної оцінки тому, що у постанові Верховного Суду від 07.11.2024, касаційний суд звертав увагу апеляційного суду на те, що у постанові від 23.05.2024 у справі № 915/149/23 Верховний Суд виснував, що у випадку, якщо замовниками об`єктів будівництва не буде дотримано передбаченого Прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 132-IX обов`язку щодо перерахування коштів пайової участі саме до дати прийняття таких об`єктів в експлуатацію, то належним та ефективним способом захисту є звернення в подальшому органів місцевого самоврядування з позовом до замовників будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі на підставі ст. 1212 ЦК України;

- з урахуванням зазначеного Верховний Суд у постанові від 07.11.2024 вказав на помилковість висновків апеляційного суду щодо неправильного застосування судом першої інстанції положень ст. 1212 ЦК України. Вказаного також не було враховано апеляційним судом, що призвело до передчасних висновків про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.10.2025 справа № 910/12561/23 передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (судді-доповідача) Яценко О.В., судді Кравчук Г.А., Мальченко А.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.11.2025 справу № 910/12561/23 прийнято до свого провадження визначеною колегією суддів (головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Кравчук Г.А., Мальченко А.О.), розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріверсайд Девелопмент ЛТД» на рішення Господарського суду міста Києва від 30.10.2023 у справі № 910/12561/23 призначено на 03.12.2025 о 12:50 год., учасникам справи запропоновано у строк 15 днів з дня отримання копії ухвали надати суду письмові пояснення по суті спору з урахуванням висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 16.10.2025 у цій справі.

03.12.2025 до суду від відповідача 2 надійшла заява про відкладення розгляду справи № 910/12561/235, яка обґрунтована зайнятістю представника відповідача 2 у слідчих діях, які заплановані на той же час, що і засідання у справі № 910/12561/23.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.12.2025 задоволено заяву відповідача про відкладення розгляду справи № 910/12561/23, розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріверсайд Девелопмент ЛТД» на рішення Господарського суду міста Києва від 30.10.2023 у справі № 910/12561/23 відкладено на 21.01.2026 о 10:50 год.

У зв`язку з перебуванням головуючого судді Яценко О.В. на лікарняному у період з 19.01.2026 по 06.02.2026 судове засідання у призначений час не відбулось, з огляду на що ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.02.2026 розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріверсайд Девелопмент ЛТД» на рішення Господарського суду міста Києва від 30.10.2023 у справі № 910/12561/23 призначено на 25.02.2026 о 13:00 год.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 24.02.2025 № 09.1-08/738/26 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/12561/23 у зв`язку з перебуванням судді Кравчука Г.А., який входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, у відпустці у період з 23.02.2026 по 27.02.2026.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 24.02.2026 справа № 910/12561/23 передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Мальченко А.О., Тищенко О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.02.2026 справу № 910/12561/23 прийнято до свого провадження визначеною колегією суддів (головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Мальченко А.О., Тищенко О.В.), розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріверсайд Девелопмент ЛТД» на рішення Господарського суду міста Києва від 30.10.2023 у справі № 910/12561/23 призначено на 11.03.2026 об 11:20 год.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.03.2026 оголошено перерву у розгляді справи № 910/12561/23 до 10:50 год. 24.03.2026.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 19.03.2026 № 09.1-08/966/26 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/12561/23 у зв`язку з перебуванням судді Тищенко О.В., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, у відрядженні у період з 18.03.2026 по 31.03.2026.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 19.03.2026 справа № 910/12561/23 передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Мальченко А.О., Спаських Н.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.03.2026 справу № 910/12561/23 прийнято до свого провадження визначеною колегією суддів (головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Мальченко А.О., Спаських Н.М.), учасників справи повідомлено, що розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріверсайд Девелопмент ЛТД» на рішення Господарського суду міста Києва від 30.10.2023 у справі № 910/12561/23 відбудеться у раніше визначені дату та час, а саме 24.03.2026 о 10:50 год.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.03.2026 оголошено перерву у розгляді справи № 910/12561/23 до 10:00 год. 08.04.2026.

07.04.2026 до суду від відповідача 2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи № 910/12561/235, яке обґрунтовано зайнятістю представника відповідача 2 у слідчих діях.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.04.2026 клопотання відповідача 2 про відкладення розгляду справи № 910/12561/23 задоволено, розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріверсайд Девелопмент ЛТД» на рішення Господарського суду міста Києва від 30.10.2023 у справі № 910/12561/23 відкладено на 15.04.2026 об 11:00 год.

14.04.2026 до суду від відповідача 2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи № 910/12561/235, яке обґрунтовано зайнятістю представника відповідача 2 у слідчих діях.

Порадившись на місці, колегія суддів не знайшла підстав для задоволення поданого відповідачем 2 клопотання про відкладення з огляду на наступне.

За приписами ч. 11 ст. 270 ГПК України, яка встановлює порядок розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Колегія суддів зауважує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення справи у відповідному судовому засіданні.

Відтак, колегія суддів в цьому випадку не визнає поважними причини неявки у судове засідання 15.04.2026 у цій справі уповноваженого представника відповідача 2 та зауважує відповідачу 2 на тому, що за приписами ч. 3 ст. 256 ГПК України юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), а відтак, представником відповідача 2 є його керівник, доказів неможливості взяти участь в судовому засіданні якого суду не надано.

Окрім того, відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 129 Конституції України однією із засад здійснення судочинства встановлено розумні строки розгляду справи судом.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, учасником якої є Україна, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України», рішення ЄСПЛ від 27.04.2000 у справі «Фрідлендер проти Франції»). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30.11.2006 у справі «Красношапка проти України»).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за можливе розглядати апеляційну скаргу в судовому засіданні 15.04.2026 за відсутності уповноваженого представника відповідача 2. Відсутність представника відповідача 2 в цьому випадку не перешкоджає розгляду апеляційної скарги та не повинна заважати здійсненню правосуддя, оскільки процесуальну позицію відповідача 2 викладено у апеляційній скарзі, а участь представників в судовому засіданні не була визнана обов`язковою.

Близька за змістом правова позиції щодо відсутності підстав для задоволення клопотання учасника справи про відкладення розгляду справи викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19.07.2022 у справі № 910/11818/18.

Колегія суддів враховує і те, що розгляд справи вже двічі відкладався за клопотаннями відповідача 2.

Також колегія суддів зауважує і на наступному.

Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України», рішення Європейського суду з прав людини від 27.04.2000 у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.04.2026 відмовлено у задоволенні клопотань відповідача 1 та відповідача 2 про поновлення строку для подання доказів.

З огляду на вказане розгляд апеляційної скарги здійснюється без урахування наданих відповідачами в суді апеляційної інстанції копій:

- генеральної угоди про комплексну забудову території від 07.09.2015;

- витягу з детального плану території в межах вулиць Електриків, Набережно-Рибальська у Подільському районі м. Києва том 1;

- протоколу засідання інвестиційної комісії № 2 від 30.11.2015;

- договору інвестування та делегування функцій замовника № 01 від 01.08.2016;

- договору оренди земельної ділянки від 11.07.2017;

- дозволу на виконання будівельних робіт № ІУ 06 від 24.11.2017;

- сертифікату № ІУ № 98 від 18.08.2021;

- розпорядження Київської міської військової адміністрації № 504 від 18.07.2023 та розпорядження Київської міської військової адміністрації № 505 від 18.07.2023.

Станом на 15.04.2026 до Північного апеляційного господарського суду інших відзивів на апеляційну скаргу, інших клопотань від учасників справи не надходило.

Відповідачі представників в судове засідання не направили.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників учасників в судове засідання не визнана обов`язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників відповідачів за наявними матеріалами апеляційного провадження.

В судовому засіданні представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзивів, заслухавши пояснення представників позивача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, проте оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає зміні, з наступних підстав.

24.11.2017 Державною архітектурно - будівельною інспекцією України видано дозвіл на виконання будівельних робіт № ІУ 06 по об`єкту будівництва «Комплексна забудова території (житлова та громадська, ІІ черга будівництва) (Стадія «П», 4-й пусковий комплекс - житловий будинок з центром розвитку дитини) на вул. Електриків, 21-23, 23-Б у Подільському районі м. Києва (а.с. 31 т. 1).

Замовникам вказаного вище будівництва визначено відповідача 1 та відповідача 2.

Згідно сертифікату Державної архітектурно-будівельної інспекції України № ІУ 98 від 26.08.2021 (а.с. 25зворот т. 1)об`єкт будівництва: «Комплексна забудова території (житлова та громадська, ІІ черга будівництва) (VII черга будівництва. Коригування)» по вул. Електриків, 21-23, 23-Б у Подільському районі м. Києва прийнято в експлуатацію у зв`язку із закінченням будівництва об`єкта.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач зазначає, що, в порушення вимог законодавства, відповідачами до закінчення будівництва спірного об`єкта не сплачено пайовий внесок у розвиток інфраструктури міста Києва та, як наслідок, за рахунок органу місцевого самоврядування, збережено у себе кошти у розмірі 15 844 672,88 грн., які відповідачі мали сплатити як пайовий внесок для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту протягом будівництва об`єкту, а тому вони зобов`язаний повернути ці кошти на підставі ст. 1212 ЦК України.

В суді першої інстанції відповідач правом на подання відзиву не скористались.

Подана відповідачем 2 апеляційна скарга мотивована тим, що:

- судом першої інстанції не було враховано те, що в період дії положень ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а саме до 01.01.2020 між відповідачами 1, 2 та позивачем договору про сплату пайової участі укладено не було, а отже на думку відповідача 2, правова підстава для сплати пайової участі відсутня;

- положення пп. 3 п. 2 розділу ІІ Закону України № 132-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» не можуть застосовуватися до відповідачів 1, 2, оскільки норми, зазначені в даному підпункті застосовуються до замовників будівництва, які почали будівництво об`єкта на земельній ділянці лише в період 2020 року, тоді як відповідачами-1,-2, як замовниками будівництва, виконання будівельних робіт по зведенню об`єкта розпочалося ще у 2017 році.

Водночас у додаткових поясненнях, які були подані до суду апеляційної інстанції 26.06.2024 (а.с. 108-113 т. 2) відповідач 2 навів додаткові обґрунтування апеляційної скарги, з огляду на які підстави та доводи апеляційної скарги фактично змінились повністю.

Так, відповідач 2 зазначав, що об`єкт будівництва є комплексною забудовою, здійсненою за результатами проведення інвестиційного конкурсу. Крім того, в межах комплексної забудови реалізовано будівництво центру розвитку дитини (дитячого садка та школи) - приватного закладу освіти, якому видано ліцензії на провадження освітньої діяльності на рівні дошкільної та повної загальної середньої освіти за рівнем дошкільної освіти та початкової освіти. Вказане, на думку відповідача-1, є внеском в розвиток інфраструктури міста при комплексній забудові і будівництві соціальних об`єктів (центру розвитку дитини), що звільняє відповідачів від сплати пайової участі в силу закону - ч. 4 ст. 40 Закону № 3038-VI.

Вказане свідчить про те, що з поданням таких пояснень відповідач 2 фактично змінив апеляційну скаргу, доповнивши її новими підставами для скасування рішення.

За змістом положень ч. 1 ст. 266 ГПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження.

Згідно з ч. 1 ст. 113 ГПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Частиною 1 ст. 256 ГПК України, яка встановлює строк на апеляційне оскарження, визначено, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

За змістом положень ч. 2 та 3 вказаної статті учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідач 2 звернувся з апеляційною скаргою з пропуском строку на апеляційне оскарження, а ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.01.2024, якою було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріверсайд Девелопмент ЛТД» на рішення Господарського суду міста Києва від 30.10.2023, вказаний строк апелянту було поновлено.

Згідно зі ст. 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подані заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк.

Водночас у ч. 2 ст. 119 ГПК України унормовано, що встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Зі змісту наведеної статті вбачається, що процесуальний строк, встановлений законом, може бути поновленим за заявою учасника справи.

Колегія суддів зазначає про те, що з заявою про поновлення строку на подання доповнень до апеляційної скарги відповідач 2 до суду апеляційної інстанції не звертався, що виключає можливість поновлення такого строку судом апеляційної інстанції.

Згідно з ч.ч. 1, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

З огляду на вказані обставини додаткові доводи відповідача 2, викладені у додаткових поясненнях, які надійшли до суду 26.06.2024, щодо наявності підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегією суддів не розглядається.

Щодо наведених відповідачем 1 у письмових поясненнях, які надійшли до суду 02.05.2024 (а.с. 13-19 т. 2) (подані під час першого апеляційного перегляду), та у відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов до суду 11.12.2024 (а.с. 113-118 т. 3) (поданий під час другого апеляційного перегляду), доводів щодо наявності підстав для скасування рішення суду першої інстанції, колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно з ч. 3 ст. 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 14 ГПК України).

Частинами 1, 3 ст. 236 ГПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно ч. 2 ст. 237 ГПК України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Викладене свідчить, що принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять учасники спірних правовідносин. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача та позов має чітко виражену ціль, яка втілюється у формі позовних вимог, що їх викладає позивач у позовній заяві.

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Відповідно, право особи звернутися до суду з самостійно визначеними позовними вимогами узгоджується з обов`язком суду здійснити розгляд справи в межах таких вимог.

Такі правові висновки Верховного Суду викладені, зокрема у постановах від 13.11.2020 у справі № 904/920/19, від 01.02.2023 у справі № 914/3203/21.

Очевидним є те, що наведені правові висновки щодо застосування наведених норм процесуального права мають загальний (універсальний) характер незалежно від суті спірних правовідносин, та стадії розгляду спору, в тому числі вказане стосується і апеляційного провадження.

Згідно з ч.ч. 1, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до частини 5 ст. 270 ГПК України, суддя-доповідач доповідає зміст судового рішення, яке оскаржено, доводи апеляційної скарги, межі, в яких повинні встановлюватися обставини і досліджуватися докази.

У постанові від 01.06.2021 у справі № 916/2368/18 Верховний Суд зазначив, що принцип диспозитивності визначає межі здійснення господарським судом та учасниками справи їхніх процесуальних прав та обов`язків, надає учасникам справи можливість вільно розпоряджатися своїми правами щодо предмета спору та визначає обов`язок суду здійснювати провадження у справі виключно за зверненням особи, поданим до суду у відповідній процесуальній формі. Реалізація принципу диспозитивності у процесі здійснення правосуддя спрямована на досягнення справедливого балансу між суб`єктами судового процесу і визначає межі процесуальних дій суду у розгляді справи. При цьому обсяг вимог апеляційного оскарження - це визначений скаржником, а у випадках, передбачених процесуальним законом, напрям та зміст перевірки судового рішення. Межами апеляційного перегляду процесуальний закон визначає повноваження суду апеляційної інстанції за результатами розгляду вимог апеляційної скарги (стаття 275 ГПК України), вихід за межі яких в разі неправильного застосування судом норм матеріального права допускається виключно в межах заявленого скаржником обсягу апеляційного оскарження судового рішення.

Таке розуміння меж повноважень апеляційного суду щодо дослідження нових доказів, підстав апеляційного перегляду підтверджується численною, сталою й незмінною практикою Верховного Суду (різних юрисдикцій) з цього процесуального питання, яке має важливий вплив на дотримання принципів судочинства: змагальності, диспозитивності, рівності всіх учасників судового процесу, правової визначеності (постанови Верховного Суду від 08.11.2023 у справі № 140/1322/22; від 15.05.2019 у справі № 717/2052/16-ц, від 31.01.2020 у справі № 370/999/16-ц, від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19, від 12.10. 2021 у справі № 910/17324/19; від 18.06.2020 у справі № 909/965/16, від 16.06.2021 у справі № 915/2222/19, від 01.07.2021 у справі №46/603 та інші).

Отже, межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції визначені ст. 269 ГПК України відповідно до частини 1 якої суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На необхідності врахування вказаного вище під час апеляційного перегляду було вказано Верховним Судом у постанові від 16.10.2025 у цій справі № 910/12561/23.

В свою чергу ч. 1 ст. 316 ГПК України встановлено, що вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Колегія суддів зазначає про те, що наведені відповідачем 1 доводи щодо наявності підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегією суддів розглянуті та враховані при винесенні постанови бути не можуть, оскільки за змістом положень чинного законодавства, у разі незгоди з рішенням суду першої інстанції повністю або в частині особа подає апеляційну скаргу, саме за наслідками розгляду якої суд апеляційної інстанції і має повноваження щодо зміни або скасування судового рішення з огляду на доводи, наведені у апеляційній скарзі, при цьому перегляд судового рішення за відсутності такої апеляційної скарги свідчитиме про порушення судом апеляційної інстанції принципу диспозитивності.

В свою чергу надані відповідачем 1 в суді апеляційної інстанції письмові пояснення та відзив на апеляційну скаргу не відповідають вимогам процесуального законодавства щодо форми та змісту апеляційної скарги, а при їх поданні відповідачем 1, серед іншого, не було сплачено судовий збір.

За таких обставин, апеляційний перегляд проводиться виключно в межах вимог та доводів, які відповідачем 2 були викладені в апеляційній скарзі та, враховуючи відмову у задоволенні клопотань відповідача 1 та відповідача 2 про поновлення їм строку для подання додаткових доказів та залишення таких доказів без розгляду, виходячи з тих доказів, які були наявні в матеріалах справи на момент винесення судом першої інстанції рішення у цій справі.

Суд першої інстанції позовні вимоги задовольнив у повному обсязі, з чим колегія суддів погодитись у повній мірі не може, з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Згідно з ч.ч. 3,4 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності в Україні визначені Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», статтею 40 якого був встановлений обов`язок пайової участі замовників будівництва у розвитку інфраструктури населеного пункту та визначено механізм його реалізації який полягав у укладенні відповідного договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, положеннями якого мала бути визначеною належна до перерахування сума (розмір пайової участі).

Разом з тим 01.01.2020 набули чинності норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким статтю 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» виключено.

Згідно з абз. 1 п. 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» договори про сплату пайової участі, укладені до 01 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання.

Водночас, абз. 2 п. 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» встановлено, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (далі - пайова участь) у такому розмірі та порядку:

1) розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом):

для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта;

для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування;

2) пайова участь не сплачується у разі будівництва:

об`єктів будь-якого призначення на замовлення державних органів або органів місцевого самоврядування за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів;

будівель навчальних закладів, закладів культури, фізичної культури і спорту, медичного і оздоровчого призначення;

будинків житлового фонду соціального призначення та доступного житла;

індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків загальною площею до 300 квадратних метрів, господарських споруд, розташованих на відповідних земельних ділянках;

об`єктів комплексної забудови територій, що здійснюється за результатами інвестиційних конкурсів або аукціонів;

об`єктів будівництва за умови спорудження на цій земельній ділянці об`єктів соціальної інфраструктури;

об`єктів, що споруджуються замість тих, що пошкоджені або зруйновані внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного або природного характеру;

об`єктів, передбачених Державною цільовою програмою підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу, за рахунок коштів інвесторів;

об`єктів інженерної, транспортної інфраструктури, об`єктів енергетики, зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу);

об`єктів у межах індустріальних парків на замовлення ініціаторів створення індустріальних парків, керуючих компаній індустріальних парків, учасників індустріальних парків;

об`єктів, які згідно з державним класифікатором будівель та споруд належать до будівель сільськогосподарського призначення, лісництва та рибного господарства;

об`єктів, які згідно з державним класифікатором будівель та споруд належать до будівель промислових;

об`єктів, які згідно з державним класифікатором будівель та споруд належать до силосів для зерна та складських майданчиків (для зберігання сільськогосподарської продукції);

3) замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта. Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва;

4) пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію;

5) кошти, отримані як пайова участь, можуть використовуватися виключно для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури відповідного населеного пункту;

6) інформація щодо сплати пайової участі зазначається у декларації про готовність об`єкта до експлуатації або в акті готовності об`єкта до експлуатації.

Аналіз наведених вище положень законодавства свідчить про те, що:

- законодавцем під час внесення змін до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», які полягали у виключенні ст. 40 вказаного закону, чітко визначено підстави та порядок пайової участі замовників будівництва у розвитку інфраструктури населеного пункту щодо об`єктів, будівництво яких було розпочато до внесення законодавчих змін, а саме те, що:

1) договори пайової участі, укладені до 01.01.2020 залишались дійсними та підлягали до їх повного виконання і після виключення вказаної статті (абз. 1 п. 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні»);

2) якщо станом на 01.01.2020 такі об`єкти не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені та, оскільки з 01.01.2020 встановлений ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» обов`язок щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів пайової участі, як і обов`язок щодо укладення відповідного договору, перестав існувати, законодавцем було визначено нормативне регулювання таких правовідносин абз. 2 п. 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні»;

- водночас зміст абз. 2 п. 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» свідчить про те, що його положення застосовуються і до об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році;

- обов`язок замовника будівництва щодо звернення у 2020 році до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва виникає: для об`єктів, будівництво яких розпочато у попередні роки, якщо станом на 01.01.2020 вони не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені, - протягом 10 робочих днів після 01.01.2020; для об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році, - протягом 10 робочих днів після початку такого будівництва.

Аналогічні правові висновки наведені Верховним Судом у постановах від 07.09.2023 у справі № 916/2709/22 та від 04.04.2024 у справі № 923/1306/21 у подібних правовідносинах.

Отже, враховуючи вимоги підпунктів 3, 4 абз. 2 п. 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» та те, що спірне будівництво розпочате у 2017 році, введено в експлуатацію у 2021 році, при цьому станом на 01.01.2020 відповідний договір про сплату пайової участі укладений не був, відповідачі, як замовники будівництва, були зобов`язані протягом 10 робочих днів після 01.01.2020 звернутися до позивача із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, а також сплатити пайову участь грошовими коштами до прийняття цього об`єкта в експлуатацію, доказів чого матеріалів справи не містять.

Вказана правова позиція відповідає правовій позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 910/9548/21 та за змістом якої для об`єктів, будівництво яких розпочато раніше (однак які станом на 01.01.2020 не були введені в експлуатацію і якщо договори про сплату пайової участі до 01.01.2020 не були укладені) або будівництво яких розпочате у 2020 році, абз. 2 п. 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» визначено обов`язок (за винятком передбачених підпунктом 2 цього абзацу випадків) щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету пайової участі (коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту) до прийняття такого об`єкта в експлуатацію.

Водночас, у випадку, якщо замовниками вищевказаних об`єктів будівництва не буде дотримано передбаченого Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» обов`язку щодо перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (пайової участі) саме до дати прийняття таких об`єктів в експлуатацію, то, ураховуючи викладені у постанові від 14.12.2021 зі справи № 643/21744/19 висновки Великої Палати Верховного Суду, належним та ефективним способом захисту буде звернення в подальшому органів місцевого самоврядування з позовом до замовників будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі на підставі ст. 1212 ЦК України. Наведені вище висновки зробив Верховний Суд у постанові від 20.07.2022 у справі №910/9548/21.

Вказаним спростовуються доводи апелянта про те, що:

- судом першої інстанції не було враховано те, що в період дії положень ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а саме до 01.01.2020 між відповідачами 1, 2 та позивачем договору про сплату пайової участі укладено не було, а отже правова підстава для сплати пайової участі відсутня;

- положення пп. 3 п. 2 розділу ІІ Закону України № 132-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» не можуть застосовуватися до відповідачів 1, 2, оскільки норми, зазначені в даному підпункті застосовуються до замовників будівництва, які почали будівництво об`єкта на земельній ділянці лише в період 2020 року, тоді як відповідачами 1, 2, як замовниками будівництва, виконання будівельних робіт по зведенню об`єкта розпочалося ще у 2017 році.

Щодо розміру обсягу пайової участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Києва колегія суддів зазначає про таке.

З наданого позивачем розрахунку вбачається, що:

- загальна площа будинку - 23 921,00 кв.м.;

- площа, що не підлягає сплаті (паркінг) - 3 604,80 кв.м.;

- загальна площа центру розвитку дитини - 7 402,00 кв.м.

З матеріалів справи слідує, що позивач розраховує розмір пайової участі, яка підлягає сплаті відповідачами (а.с. 28зворот т. 1), виходячи з пп. 6.4.1 та 6.4.2 п. 6.4 Порядку залучення розрахунку розміру і використання коштів пайової участі замовників у розвитку інфраструктури міста Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради від 15.11.2016 № 411/1415 (далі за текстом Порядок), у редакції рішення Київської міської ради від 19.12.2019 № 460/8033.

При цьому позивач проводить вказаний розрахунок виходячи з показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, визначених станом на 02.08.2023, які затверджені наказом Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України № 647 від 27.07.2023 (24 764,00 грн. за 1 кв.м.) (тобто станом на дату проведення розрахунку - примітка суду).

Водночас колегія суддів вважає, що, застосування позивачем при здійсненні розрахунку розміру пайової участі на підставі нормативів, які не діяли станом на момент виникнення у відповідача обов`язку на його сплату, прямо суперечить статті 5 ЦК України, адже станом на момент виникнення між сторонами спірних відносин за приписами Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» було чітко визначено, що пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію.

Вказане свідчить про те, що пайовий внесок замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту має розраховуватися саме на підставі нормативно-правових актів, чинних на момент виникнення у замовника будівництва обов`язку щодо сплати пайового внеску, а не на той момент, коли орган місцевого самоврядування дізнався про його несплату замовником, оскільки одночасно з прийняттям об`єкта в експлуатацію у відповідності із ч. 2 ст. 331 ЦК України.

Аналогічна правова позиці викладена у постанові Верховного Суду від 03.12.2024 у справі № 910/6226/23.

Згідно з наведеними вище положеннями чинного законодавства, відповідачі мали звернутися до позивача із заявою про визначення розміру пайової участі до якої мали бути додані відповідні документи щодо об`єкта будівництва протягом 10 робочих днів після 01.01.2020, тобто до 16.01.2020 (з врахуванням святкових та вихідних дні - примітка суду), а позивач протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів, тобто до 06.02.2020, мав надати відповідачам розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва.

При цьому обов`язок щодо сплати пайової участі виник у відповідачів з набуттям чинності положеннями Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», тобто з 01.01.2020, який (обов`язок) мав бути виконаний до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію, тобто до 26.08.2021 (дата видачі Державною архітектурно-будівельною інспекцією України сертифікат № ІУ 98 від 26.08.2021), а з 27.08.2021 такий обов`язок вважається простроченим.

З огляду на вказані обставини відповідний розрахунок мав бути позивачем здійснений виходячи з показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України станом на 01.10.2019, які діяли станом на 01.01.2020, які затверджені наказом Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України № 286 від 02.12.2019 (14 694,00 грн. за 1 кв.м.). Вказаний наказ втратив чинність на підставі наказом Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України № 151 від 26.06.2020, яким затверджено показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України станом на 01.04.2020.

Щодо застосування у спірних правовідносинах Порядку колегія суддів зазначає про таке.

Пунктом 6.4 Порядку в редакції рішення Київської міської ради від 19.12.2019 № 460/8033 встановлено, що розмір пайової участі становить:

- для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта;

- для житлових будинків та квартир - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, який дорівнює опосередкованій вартості спорудження 1 кв.м. житлових будинків для міста Києва, яка затверджена наказом Міністерства розвитку громад та територій України і діє на дату здійснення розрахунку.

При цьому у п. 6.4 Порядку в редакції рішення Київської міської ради від 19.12.2019 № 460/8033 встановлено, що загальна площа виходячи з якої розраховується розмір пайового внеску для житлових будинків та квартир це загальна площа об`єкта будівництва крім загальної площі приміщень, визначених у п. 4.2 Порядку (у вказаному пункті визначено перелік об`єктів у разі будівництва та/або реконструкції яких замовники не залучаються до пайової участі - примітка суду).

З відомостей, які містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень слідує, що Приватне акціонерне товариство «Київський дослідно-експериментальний завод «Вугілля» звернулося до Київського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Київської міської ради, третя особа: Департамент економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), за участю Київської міської прокуратури (справа № 320/44099/23), в якій просило:

- визнати протиправним та нечинним Рішення Київської міської ради від 19.12.2019 № 460/8033 «Про внесення змін до Порядку залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі замовників у розвитку інфраструктури міста Києва»;

- визнати протиправним та нечинним Рішення Київської міської ради від 26.03.2020 № 908/9078 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 19 грудня 2019 року № 460/8033 «Про внесення змін до Порядку залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі замовників у розвитку інфраструктури міста Києва»;

- визнати протиправним та нечинним Рішення Київської міської ради від 15.11.2016 № 411/1415 «Про затвердження Порядку залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі замовників у розвитку інфраструктури міста Києва»;

- визнати протиправним та нечинним Рішення Київської міської ради від 13.09.2018 № 1370/5434 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 15 листопада 2016 року № 411/1415 «Про затвердження порядку залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі замовників у розвитку інфраструктури міста Києва».

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 30.05.2024 у справі № 320/44099/23 у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.10.2024 по справі № 320/44099/23 позов задоволено частково, визнано протиправними та нечинними рішення Київської міської ради від 19.12.2019 № 460/8033 «Про внесення змін до Порядку залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі замовників у розвитку інфраструктури міста Києва» та рішення Київської міської ради від 26.03.2020 № 908/9078 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 19 грудня 2019 року № 460/8033 «Про внесення змін до Порядку залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі замовників у розвитку інфраструктури міста Києва».

Постановою Верховного Суду від 14.05.2025 касаційну скаргу Київської міської ради залишити без задоволення, а постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.10.2024 по справі № 320/44099/23 - без змін.

Частиною 2 ст. 265 КАС України унормовано, що нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Частинами 1, 2 ст. 255 КАС України визначено, що рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття (ч. 1 ст. 359 КАС України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2019 у справі № 520/12022/17, з посиланням на висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 08.12.2009, зазначено, що такий спосіб захисту (вимога про визнання акта нечинним), як випливає з системного аналізу статей 105, 162, 171 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній до 15.12.2017), може стосуватися лише випадків оскарження нормативно-правових актів. Відмінність між встановленою судом незаконністю (протиправністю) актів індивідуальних та нормативно-правових є істотною і полягає, зокрема, у моменті втрати чинності такими актами. У разі визнання незаконним (протиправним) індивідуальний акт є таким, що не діє з моменту його прийняття, а нормативно-правовий, якщо інше не встановлено законом або не зазначено судом, втрачає чинність після набрання законної сили судовим рішенням.

У вищезазначеній постанові Великої Палати Верховного Суду процитовані й абзаци четвертий, п`ятий постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 № 7, де судам, зокрема, роз`яснено, що визнання акта суб`єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акта. Суд визначає, що рішення суб`єкта владних повноважень є нечинним, тобто втрачає чинність з певного моменту лише на майбутнє, якщо на підставі цього рішення виникли правовідносини, які доцільно зберегти.

Окрім цього, відповідно до висновків щодо застосування норм КАС України у вищенаведеній редакції, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2020 у справі № 9901/777/18, з огляду на положення пункту 1 частини другої статті 162 КАС (у цій же редакції) у разі визнання акта незаконним суд повинен скасувати його, якщо він є актом індивідуальної дії, або визнати нечинним, якщо він є нормативно-правовим актом, про що зазначити у резолютивній частині постанови.

Скасування акта суб`єкта владних повноважень, як способу захисту порушеного права позивача застосовується тоді, коли спірний акт не породжує жодних правових наслідків від моменту прийняття такого акта.

Визнання ж акта суб`єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акта. Суд визначає, що рішення суб`єкта владних повноважень є нечинним, тобто втрачає чинність з певного моменту лише на майбутнє, якщо на підставі цього рішення виникли правовідносини, які доцільно зберегти.

Отже рішення Київської міської ради від 19.12.2019 № 460/8033 «Про внесення змін до Порядку залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі замовників у розвитку інфраструктури міста Києва» та рішення Київської міської ради від 26.03.2020 № 908/9078 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 19 грудня 2019 року № 460/8033 «Про внесення змін до Порядку залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі замовників у розвитку інфраструктури міста Києва», втратили свою чинність 17.10.2024 (дата ухвалення постанови Шостого апеляційного адміністративного суду), тобто були чинними на момент коли позивачем мав бути проведений розрахунок пайової участі (01.01.2020).

З огляду на обставини, які викладені вище, розрахунок розміру пайової участі у спірному випадку щодо житлового будинку слід проводити виходячи з показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України станом на 01.10.2019, які діяли станом на 01.01.2020, які затверджені наказом Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України № 286 від 02.12.2019 (14 694,00 грн. за 1 кв.м.).

Отже, за розрахунком колегії суддів, розмір пайової участі, яку відповідачі мали сплатити за житловий будинок, становить 7 029 903,48 грн. (23 921,00*14 694,00/100*2).

В свою чергу при розрахунку розміру пайової участі, яку відповідачі мали сплатити за центр розвитку дитини, позивач також керувався формулою, яка визначена у п. 6.4 Порядку в редакції рішення Київської міської ради від 19.12.2019 № 460/8033 згідно з яким розмір пайової участі становить для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, а у випадку, якщо кошторисна вартість не визначена, згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами (не подано замовником затвердженої в установленому порядку проектної документації) загальна кошторисна вартість об`єкта визначається за наступною формулою:

Загальна кошторисна вартість=площа об`єкта*13 500 грн.

Колегія суддів зазначає про те, що розрахунок позивача в частині нарахування розміру пайового внеску за центр розвитку дитини, а саме 3 997 080,00 грн., визнається колегією суддів вірним.

При цьому колегія суддів враховує те, що відповідачі не подали заперечень щодо загальних площ спірних об`єктів будівництва, так само як і не надали доказів на підтвердження кошторисної вартості будівництва.

Колегія суддів зазначає про те, що доказами, які були наявні в матеріалах справи на момент винесення судом першої інстанції рішення у цій справі, не підтверджується наявність, визначених абз. 2 п. 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», підстав для звільнення замовників від пайовової участі при будівництві спірних об`єктів нерухомості.

Отже, загальний розмір пайової участі, яку відповідачі мали сплатити, становить 11 026 983,48 грн. (7 029 903,48 + 3 997 080,00).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

За змістом ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Положення цієї глави (тобто глави 83 ЦК України) застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що замовник будівництва, який без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав заплатити у вигляді пайового внеску у розвиток інфраструктури населеного пункту, зобов`язаний повернути ці кошти на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

Матеріалами справи підтверджено, що на період будівництва спірних об`єктів нерухомості та станом на дату введення об`єкта будівництва в експлуатацію, функції замовника будівництва належали обом відповідачам.

Відповідно до ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

У разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо (ч. 1 ст. 543 ЦК України).

За таких обставин колегією суддів встановлено наявність для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідачів солідарно безпідставно набутих коштів в сумі 11 026 983,48 грн. та, відповідно - відсутність правових підстав для стягнення з відповідачів безпідставно набутих коштів в сумі 4 817 689,40 грн. (15 844 672,88-11 026 983,48).

За таких обставин позовні вимоги про солідарне стягнення з відповідачів безпідставно збережених коштів пайової участі у розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Києва підлягають частковому задоволенню в сумі 11 026 983,48 грн. Рішення суду першої інстанції підлягає зміні.

З огляду на вказане, відповідно, до приписів ст. 129 ГПК України, перерозподілу підлягають і судові витрати за подачу позову (з урахуванням того, що при зверненні до суду з позовом через систему «Електронний суд» позивачем судовий збір було сплачено з врахуванням коефіцієнту 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору - примітка суду).

При цьому колегія суддів враховує те, що судом першої інстанції судові витрати стягнуті з відповідачів солідарно, проте колегія суддів зазначає, що солідарне стягнення судових витрат чинним законодавством не передбачено.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.10.2020 у справі N 904/4105/18, від 24.01.2018 у справі № 907/425/16, у додатковій постанові Верховного Суду від 11.06.2018 у справі № 923/567/17 (з урахуванням ухвали суду касаційної інстанції про виправлення описки від 06.07.2018).

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Частиною 1 статті 277 ГПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (ч. 2 ст. 277 ГПК України).

Колегія суддів вважає, що при прийнятті оспореного рішення судом першої інстанції мали місце неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, тому рішення Господарського суду міста Києва від 30.10.2023 у справі № 910/12561/23 підлягає зміні, стягненню з відповідачів солідарно підлягає безпідставно збережений пайовий внесок на створення соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва в сумі 11 026 983,48 грн., в задоволенні решти позовних вимог відмовляється.

Враховуючи вимоги та доводи апеляційної скарги, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріверсайд Девелопмент ЛТД» задовольняється частково, а витрати за її подачу покладаються на сторони пропорційно розміру позовних вимог у задоволенні яких відмовлено.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 267-271, 273, 275, 276, 281-285, 287 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріверсайд Девелопмент ЛТД» на рішення Господарського суду міста Києва від 30.10.2023 у справі № 910/12561/23 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 30.10.2023 у справі № 910/12561/23 змінити.

3. Викласти резолютивну частину рішення Господарського суду міста Києва від 30.10.2023 у справі № 910/12561/23 в такій редакції:

« 1. Позов Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) задовольнити частково.

2. Стягнути з солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Рибальський» (вул. Електриків, буд. 23, м. Київ, 04176; ідентифікаційний код 35961236) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріверсайд Девелопмент ЛТД» (вул. Електриків, буд. 23Б, м. Київ, 04176; ідентифікаційний код 40039630) на користь Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (вул. Хрещатик, буд. 36, м. Київ, 01044; ідентифікаційний код 04633423) пайовий внесок на створення соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва в сумі 11 026 983 (одинадцять мільйонів двадцять шість тисяч дев`ятсот вісімдесят три) грн. 48 коп.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Рибальський» (вул. Електриків, буд. 23, м. Київ, 04176; ідентифікаційний код 35961236) на користь Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (вул. Хрещатик, буд. 36, м. Київ, 01044; ідентифікаційний код 04633423) витрати по сплаті судового збору за подачу позову в сумі 66 161 (шістдесят шість тисяч сто шістдесят одна) грн. 90 коп.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріверсайд Девелопмент ЛТД» (вул. Електриків, буд. 23Б, м. Київ, 04176; ідентифікаційний код 40039630) на користь Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (вул. Хрещатик, буд. 36, м. Київ, 01044; ідентифікаційний код 04633423) витрати по сплаті судового збору за подачу позову в сумі 66 161 (шістдесят шість тисяч сто шістдесят одна) грн. 90 коп.

5. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

6. Видати накази після набрання рішенням законної сили.».

4. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 30.10.2023 у справі № 910/12561/23 в частині, яка не була змінена цією постановою.

5. Стягнути з Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (01044, м. Київ, вул. Хрещатик, буд. 36; ідентифікаційний код 04633423) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріверсайд Девелопмент ЛТД» (вул. Електриків, буд. 23Б, м. Київ, 04176; ідентифікаційний код 40039630) витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 86 718 (вісімдесят шість тисяч сімсот вісімнадцять) грн. 41 коп.

6. Видачу наказів на виконання цієї постанови доручити Господарському суду міста Києва.

Матеріали даної справи повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено 22.04.2026.

Головуючий суддя О.В. Яценко

Судді А.О. Мальченко

Н.М. Спаських