УХВАЛА

14 квітня 2026 року

м. Київ

cправа № 913/504/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Малашенкової Т.М. (головуючої), Бенедисюка І.М., Власова Ю.Л.,

за участю секретаря судового засідання Прокопенко О.В.,

представників учасників справи:

позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» (далі - Товариство, позивач, скаржник) - Лисенко В.О. (адвокат),

відповідача - Управління освіти, культури, молоді та спорту Міловської селищної ради (далі - Управління, відповідач) - не з`явився,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства

на рішення Господарського суду Луганської області від 09.12.2025 (суддя Секірський А.В.) та

постанову Східного апеляційного господарського суду від 17.02.2026 (судді: Слободін М.М., Гребенюк Н.В., Шутенко І.А.)

у справі за позовом Товариства

до Управління,

про стягнення 1 770 813,28 грн.

ВСТАНОВИВ:

1. Товариство звернулося до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу за поставлений природний газ в сумі 1 180 091,61 грн, пені в сумі 230 969,24 грн, 3% річних в сумі 74428,24 грн, інфляційних втрат в сумі 285 324,19 грн, всього 1 770 813,28 грн.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням Управлінням зобов`язань з оплати поставленого природного газу у січні-лютому 2022 року за договором постачання природного газу від 09.11.2021 №11-1090/21-БО-Т (далі - договір).

2. Господарський суд Луганської області рішенням від 09.12.2025 позов задовольнив частково. Стягнув з Управління борг в сумі 1 154 879,87 грн, пеню в сумі 225 002,88 грн, 3% річних в сумі 72 782,48 грн, інфляційні втрати в сумі 280 307,53 грн, судовий збір в сумі 20 795,67 грн.

3. Не погоджуючись з судовим рішенням, Товариство звернулося до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення Господарського суду Луганської області від 09.12.2025 в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення суми основного боргу в сумі 25 211,74 грн, пені в сумі 5 966,36 грн, 3% річних в сумі 1 645,76 грн та інфляційних в сумі 5 016,66 грн та прийняти в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги щодо стягнення суми основного боргу в сумі 25 211,74 грн, пені в сумі 5 966,36 грн, 3% річних в сумі 1 645,76 грн та інфляційних в сумі 5 016,66 грн, у стягненні яких було відмовлено, задовольнити.

3.1. Східний апеляційний господарський суд постановою від 17.02.2026 залишив без змін рішення Господарського суду Луганської області від 09.12.2025.

4. Товариство звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Луганської області від 09.12.2025 в частині відмови в задоволенні позовних вимог, в тому числі: у сумі 25 211,74 грн; пені у сумі 5 966,36 грн; 3% річних у сумі 1 645,76 грн; інфляційних втрат у сумі 5 016,66 грн та постанову Східного апеляційного господарського суду від 17.02.2026 у справі №913/504/24; та прийняти нове рішення в цій частині, яким позовні вимоги задовольнити та стягнути суму заборгованості у розмірі 37 840,52 грн.

4.1. Із посиланням на пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України скаржник вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме: статей 13 та 131 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі - Закон №1207-VII) до правовідносин, що виникли у зв`язку з тимчасовою окупацією окремих територій України після 24.02.2022, до внесення змін до Закону до 20.03.2022, з урахуванням статті 58 Конституції України, статті 5 Цивільного кодексу України, статті 13 Закону України «Про ринок природного газу», пункту 11 розділу ІІ Правил постачання природного газу, затверджених постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2496.

5. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.03.2026 для справи №913/504/24 визначено колегію суддів у складі: головуючої судді - Малашенкової Т.М., суддів Бенедисюка І.М., Власова Ю.Л.

6. Верховний Суд ухвалою від 25.03.2025 відкрив касаційне провадження у справі №913/504/24 за вказаною касаційною скаргою на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України.

7. У відзиві на касаційну скаргу Управління заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи про їх незаконність та необґрунтованість, і просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін як такі, що прийняті з дотриманням норм права.

8. Згідно з приписами статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

9. Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

10. Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

11. При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено), покладається на скаржника.

12. Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

13. Дослідивши доводи касаційної скарги, зміст оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі №913/504/24 на підставі пункту 4 частини першої статті 296 ГПК України з огляду на таке.

14. Пунктом 4 частини першої статті 296 ГПК України встановлено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку).

15. Касаційне провадження у справі відкрито на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

16. Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

17. Верховний Суд неодноразово наголошував, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.

18. Отже, слід з`ясувати відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; наявність/відсутність подібності правовідносин та наявність/відсутність неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, а у разі наявності такого висновку з`ясувати чи суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

19. Ухвалюючи судові рішення, суди попередніх інстанцій виходили із встановлених обставин цієї справи про те, що факт поставки позивачем відповідачеві природного газу у січні та лютому 2022 року у загальному обсязі 71,28742 тис.куб.м. на суму 1 180 091,61 грн підтверджується наданими документами.

19.1. До спірних правовідносин суди попередніх інстанцій застосували Закон №1207-VII, зокрема, статті 13 та 131 Закону, та враховуючи, що з 24.02.2022 територія Міловської селищної територіальної громади Старобільського району Луганської області є тимчасово окупованою, суди зазначили, що позивач не мав права з вказаної дати здійснювати господарську діяльність щодо постачання природного газу відповідачу, у зв`язку з чим задоволенню підлягають вимоги в сумі 1 154 879,87 грн за поставлений природний газ за період з 01.01.2022 до 23.02.2022. Також, судами здійснено перерахунок 3% річних, інфляційних втрат та пені, у зв`язку зі зміною розміру суми основного боргу.

19.2. Суди попередніх інстанцій встановили, що відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань місцезнаходженням відповідача є селище міського типу Мілове, Старобільський район, Луганська область.

19.2.1. Постановою Кабінету Міністрів України №1364 від 06.12.2022 «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» передбачено, що перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затверджується Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій.

19.2.2. Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 309 від 22.12.2022 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 23.12.2022 за №1668/39004, оновлено Перелік територій, які продовжували перебувати під тимчасовою окупацією Російської Федерації, наказ Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 №75 «Про затвердження Переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 10 грудня 2022 року», зареєстрований в Міністерстві юстиції України 25.04.2022 за №453/37789, скасовано, та водночас передбачено, що територія Міловської селищної територіальної громади Старобільського району Луганської області є тимчасово окупованою з 24.02.2022.

19.2.3. Наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 №376, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 11.03.2025 за № 380/43786, затверджений оновлений Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, визнано таким, що втратив чинність, наказ Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №309 від 22.12.2022 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», зареєстрований в Міністерстві юстиції України 23.12.2022 за №1668/39004. У вказаному Переліку Міловська селищна територіальна громада Старобільського району Луганської області визначена окупованою також з 24.02.2022.

19.3. За висновками судів попередніх інстанцій територія Міловської селищної територіальної громади Старобільського району Луганської області визнана тимчасово окупованою в умовах воєнного стану, з чого вбачається, що положення статей 13 та 131 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» можуть бути поширені.

20. Як убачається зі змісту касаційної скарги, на думку скаржника, відсутній висновок Верховного Суду:

- щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах норми пунктів 1 та 3 частини першої статті 3, частин першої та другої статті 13, частин першої та другої статті 131 Закону №1207-VII, Наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 №309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», до правовідносин, що виникли в період листопада 2021-лютого 2022 років;

- щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме постачання природного газу на тимчасово окуповану територію у період лютого 2022 року (з 24.02.2022- 28.02.2022) коли на законодавчому рівні не існувало жодних обмежень та заборон на здійснення поставки природного газу на тимчасово окуповану територію (смт. Мілове (З) Міловського р-ну, Луганської обл). Без врахування факту, що обмеження господарської діяльності на момент спірних правовідносин діяли тільки виключно відносно окупованих АР Крим та м. Севастополя, тобто на території, зазначені у пунктах 1- 3 частини першої статті 3 Закону України від 31.11.2021 №1618-ІХ.

21. Надаючи оцінку доводам скаржника колегія суддів встановила, що Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду 03.10.2025 переглянув у касаційному порядку постанову Центрального апеляційного господарського суду від 06.12.2023 у справі №908/1162/23 про стягнення боргу за спожитий у листопаді-грудні 2022 року обсяг електроенергії на об`єкті, який знаходиться у місті Мелітополі.

21.1. Предметом розгляду об`єднаною палатою було питання застосування частини другої статті 13 та частини другої статті 131 Закону №1207-VII до правовідносин, які виникли у період з лютого 2022 року до грудня 2022 року, тобто до прийняття Кабінетом Міністрів України постанови від 06.12.2022 №1364 «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» та затвердження Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України наказу №309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією».

21.2. Об`єднана палата у постанові від 03.10.2025 у справі №908/1162/23 зазначила, зокрема, таке:

21.3. «Відповідно пунктів 1, 3 частини першої статті 3 Закону №1207-VII для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається: сухопутна територія тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, водні об`єкти або їх частини, що знаходяться на цих територіях (пункт 1); інша сухопутна територія України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку (пункт 3)».

21.4. Так, у справі №908/1162/23 Верховний Суд, залишаючи постанову суду апеляційної інстанції про відмову в позові без змін, зокрема виснував, що Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» щодо деяких питань визначення правового статусу тимчасово окупованих територій України в умовах воєнного стану від 16.11.2022 №2764-ІХ частину третю статті 1 Закону №1207-VII було викладено в редакції, за якою дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, передбачених пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначаються Кабінетом Міністрів України.

21.5. Діюча редакція цієї норми (у відповідності до змін, внесених Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо звільнення від сплати екологічного податку, плати за землю та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за знищене чи пошкоджене нерухоме майно» №3050-IX від 11.04.2023) вказує, що дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, які передбачені у пункті 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначаються у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку.

21.6. Як зазначила об`єднана палата, з 07.05.2022 ані пункт 7 частини першої статті 1-1, ані пункт 1 частини третьої статті 3 Закону № 1207-VII не містили (і зараз також не містять) жодних посилань на те, що статус тимчасово окупованих вказані у них території набувають залежно від наявності чи відсутності (а так само і дати ухвалення) будь-якого рішення того чи іншого повноважного органу державної влади України - РНБО, Кабінету Міністрів України чи іншого органу в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

21.7. Кабінет Міністрів України 06.12.2022 затвердив постанову «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», відповідно до якої перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затверджується Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій за формою згідно з додатком за погодженням з Міністерством оборони України з урахуванням пропозицій відповідних обласних, Київської міської військових адміністрацій.

21.8. Відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 №309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.12.2022 за №1668/39004, датою окупації Мелітопольської міської територіальної громади визначено 25.02.2022.

21.9. Однак у відповідності до регулювання, запровадженого Законом України від 21.04.2022 №2217-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання правового режиму на тимчасово окупованій території України» правовий статус тимчасово окупованої території РФ в розумінні пункту 1 частини першої статті 3 Закону №1207-VII не залежить від того, чи ухвалив (і якщо ухвалив - то коли саме) той чи інший повноважний орган державної влади України (РНБО, Кабінет Міністрів України чи інший орган в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України) рішення про визнання певної частини території України тимчасово окупованою. Таке рішення повноважного органу державної влади України (зокрема - і Кабінету Міністрів України) для територій, визначених у пункті 1 частини першої статті 3 Закону №1207-VII, має не конститутивне, а лише інформативне значення, з публічною достовірністю підтверджуючи конкретну дату, з якої фактична окупація певної частини території України почалася чи припинилася.

21.10. Таким чином об`єднана палата дійшла висновку про відсутність підстав для відступу від висновку, викладеного Верховним Судом у постанові у справі №910/9680/23 про поширення положень статті 131 Закону №1207-VII на території, тимчасово окуповані в період воєнного стану, лише з огляду на загальновідомий факт окупації таких територій за відсутності відповідного рішення Кабінету Міністрів України (предмет позову - стягнення заборгованості з оплати електричної енергії за зеленим тарифом за період з лютого до серпня 2022 року).

21.11. Об`єднана палата, залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції у справі №908/1162/23 про відмову в позові, зазначила про те, що підставою для відмови в позові у цій справі, враховуючи положення статті 131Закону №1207-VII, є заборона передачі електроенергії відповідачу, оскільки факт тимчасової окупації міста Мелітополь є загальновідомим фактом, що не потребує окремого доказування у даному судовому провадженні.

22. У контексті порушених скаржником у касаційній скарзі питань Верховний Суд з огляду на положення частини четвертої статті 236 ГПК України зазначає про наявність висновків Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі №908/1162/23, які мають комплексний характер щодо застосування частини другої статті 13 та частини другої статті 131 Закону №1207-VII, зокрема, і щодо пункту 1 частини першої статті 3 Закону №1207-VII стосовно правового статусу тимчасово окупованої території, і на думку колегії суддів, мають значення для правової кваліфікації спірних правовідносин.

23. Отже, Верховний Суд зазначає, що висновок щодо застосування статей 13 та 131 Закону №1207-VII про відсутність якого зазначає скаржник у касаційній скарзі на обґрунтування підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, сформований Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 03.10.2025 у справі №908/1162/23, і висновки судів попередніх інстанцій щодо застосування цих норм права узгоджуються із вказаним висновком.

24. Спірні правовідносини, пов`язані з постачанням Товариством природного газу на тимчасово окуповану територію, врегульовано положеннями Закону №1207-VII, тому із мотивів, наведених у цій ухвалі, Суд відхиляє доводи скаржника про відсутність висновку щодо питання застосування статей 13 та 131 Закону №1207-VII до правовідносин, що виникли у зв`язку з тимчасовою окупацією окремих територій України після 24.02.2022.

25. Враховуючи, що наразі існує правовий висновок Верховного Суду щодо застосування статей 13 та 131 Закону №1207-VII у подібних правовідносинах (див. постанову Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2025 у справі №908/1162/23) і здійснене судами попередніх судових інстанцій у цій справі №913/504/24 правозастосування повністю відповідає такому висновку, Суд доходить висновку про закриття касаційного провадження, з огляду на приписи пункту 4 частини першої статті 296 ГПК України, відповідно до якого суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку).

26. Верховний Суд бере до уваги доводи Управління, викладені у відзиві на касаційну скаргу, у тій частині, яка узгоджується з викладеним у цій ухвалі.

27. Касаційний господарський суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

28. Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

29. Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

30. Верховний Суд у прийнятті цієї ухвали керується й принципом resjudicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 09.11.2004 у справі «Науменко проти України», від 19.02.2009 у справі «Христов проти України», від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України», в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватися лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від resjudicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у цій справі скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

31. Як свідчить зміст оскаржуваних судових рішень, всі доводи позивача у цій справі, які впливають на правову кваліфікацію спірних правовідносин, суди розглянули та надали відповідь, що не свідчить про несправедливий судовий розгляд.

32. Колегія суддів касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Керуючись статтями 234, 235, 296, 300, 301 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» на рішення Господарського суду Луганської області від 09.12.2025 в частині оскарження та постанову Східного апеляційного господарського суду від 17.02.2026 у справі №913/504/24 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Ю. Власов