ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2026 рокум. ЛьвівСправа № 909/1504/25
Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:

Ржепецький В.О. (суддя-доповідач), судді Іванчук С.В., Міліціанов Р.В.

розглянув в порядку письмового провадження матеріали апеляційної скарги Антимонопольного комітету України на ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області (суддя І. М. Скапровська) від 12.03.2026

про зупинення провадження у справі №909/1504/25

за позовом Антимонопольного комітету України

до ТОВ "Авіс Агро"

про стягнення пені у розмірі 34 000,00 грн

ВСТАНОВИВ:

Антимонопольний комітет України звернувся до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіс Агро» про стягнення пені у розмірі 34 000,00 грн із зарахуванням зазначеної суми до доходу загального фонду Державного бюджету України, а також про стягнення судового збору.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач, всупереч вимогам ч. 3 ст. 56 Закону України «Про захист економічної конкуренції», не виконав у встановлений законодавством строк обов`язок зі сплати штрафу, у зв`язку з чим, на підставі ч. 5 ст. 56 зазначеного Закону, за кожен день прострочення сплати штрафу йому нараховано пеню у розмірі 1,5 %.

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 12.03.2026 провадження у справі №909/1504/25 зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі, що розглядається в порядку конституційного провадження за конституційною скаргою ТОВ «Євро Смарт Пауер» щодо відповідності Конституції України першого речення абзацу першого, абзаців третього, четвертого, п`ятого частини п`ятої статті 56 Закону України «Про захист економічної конкуренції» від 11.01.2001 №2210-III.

Зупиняючи провадження у справі, місцевий господарський суд врахував вимоги ст. 227 ГПК України, якою передбачено обов`язок суду зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості її розгляду до вирішення іншої справи, що розглядається, зокрема, в порядку конституційного провадження, а також положення ст. 236 ГПК України, відповідно до яких при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. При цьому судом взято до уваги правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.11.2020 у справі №4819/49/19, щодо дії в часі рішень Конституційного Суду України, зокрема їх поширення на правовідносини, які виникли до їх ухвалення, але продовжують існувати після цього, що свідчить про триваючий характер правовідносин у даній справі щодо стягнення пені, нарахованої на підставі норми, відповідність якої Конституції України переглядається в порядку конституційного провадження.

Не погодившись з ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 12.03.2026 у справі №909/1504/25, Антимонопольний комітет України звернувся до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до Господарського суду Івано-Франківської області, а також стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіс Агро» на користь Антимонопольного комітету України судовий збір у розмірі 2 662,40 грн за подання апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував положення ст. 227 ГПК України, безпідставно дійшовши висновку про наявність об`єктивної неможливості розгляду справи, тоді як наявні в матеріалах справи докази дозволяють встановити та оцінити всі обставини, що входять до предмета доказування у спорі про стягнення пені. Посилання суду на наявність конституційного провадження є необґрунтованим, оскільки саме по собі не свідчить про неможливість розгляду справи, а також не звільняє суд від обов`язку застосовувати норми Конституції України безпосередньо. Крім того, суд не навів належних мотивів для зупинення провадження, чим порушив вимоги ст. 236 ГПК України та право сторін на розгляд справи упродовж розумного строку.

Таким чином, оскаржувана ухвала, на думку скаржника, постановлена з порушенням норм процесуального права та підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідач 07.04.2026 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

Покликається на такі обставини: суд першої інстанції правомірно зупинив провадження у справі відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України, оскільки предметом спору є стягнення пені, нарахованої на підставі ч. 5 ст. 56 Закону України «Про захист економічної конкуренції», конституційність якої є предметом розгляду Конституційного Суду України; об`єктивна неможливість розгляду справи полягає не у встановленні фактичних обставин, а у відсутності правової визначеності щодо застосування відповідної норми; ухвалення рішення до вирішення питання про її конституційність створює ризик прийняття незаконного рішення; аналогічна правова позиція застосована судами у справі №909/634/25, де провадження було зупинено з тих самих підстав, а відповідну ухвалу залишено без змін судом апеляційної інстанції; доводи апелянта щодо можливості розгляду справи є безпідставними, оскільки зводяться до заперечення правових наслідків конституційного провадження; твердження апелянта про правову природу пені не спростовують необхідності очікування рішення Конституційного Суду України; зупинення провадження відповідає принципу верховенства права та спрямоване на забезпечення правової визначеності, а також не порушує розумні строки розгляду справи.

Інших клопотань чи заяв, в порядку ст. 207 ГПК України, сторонами подано не було.

Відповідно до ч. 10 ст. 270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Частиною 13 ст. 8 ГПК України встановлено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи зазначене та те, що предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення в сумі 34 000,00 грн, що становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, вказана справа підлягає розгляду судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

З огляду на вказане, ухвалою від 30.03.2026 Західний апеляційний господарський суд призначив справу №909/1504/25 до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Відповідно до статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, Західний апеляційний господарський суд розглянув апеляційну скаргу, матеріали справи та вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги Антимонопольного комітету України на ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 12.03.2026 про зупинення провадження у справі №909/1504/25 відсутні з огляду на таке.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадках об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Зупинення провадження в господарській справі з підстав неможливості її розгляду до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, має бути обґрунтоване судом. Зокрема, має бути обґрунтовано: а) неможливість розгляду цієї справи до вирішення іншої справи; б) наявність зв`язку між очікуваним рішенням Конституційного Суду України та обставинами конкретної господарської справи, та можливого застосування у відповідній справі норм закону, щодо якого поставлено питання про неконституційність.

В основу вказаного підходу до оцінки підстав для зупинення провадження в господарській справі покладено визначення взаємозв`язку (імовірного застосування) між обставинами справи та законодавчою нормою, щодо якої вирішується питання про її конституційність, а також належного обґрунтування судом такого взаємозв`язку. При цьому цей підхід не виключає власне можливість зупинення судом провадження в господарській справі з підстав неможливості її розгляду до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, за наявності відповідних підстав.

Колегією суддів з розділу «Конституційні скарги» за посиланням https://ccu.gov.ua/novyna/konstytuciyni-skargy-0 було встановлено, що 02.09.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю «Євро Смарт Пауер» звернулося до Конституційного Суду України із конституційною скаргою щодо відповідності Конституції України (конституційності) першого речення абзацу першого, абзаців третього - п`ятого частини п`ятої статті 56 Закону України «Про захист економічної конкуренції» від 11 січня 2001 року № 2210-ІІІ в редакції Закону України «Про запобігання загрозам національній безпеці, пов`язаним із надмірним впливом осіб, які мають значну економічну та політичну вагу в суспільному житті (олігархів)» від 23 вересня 2021 року № 1780-ІХ.

Як вбачається з резюме конституційної скарги, за посиланням https://ccu.gov.ua/sites/default/files/16_3362025.pdf, скаржник в особі директора Товариства ОСОБА_1 звернувся до Конституційного Суду України з клопотанням перевірити на відповідність частині першій статті 8, частині четвертій статті 41, частині другій статті 55, статті 61 Конституції України такі приписи частини п`ятої статті 56 Закону України «Про захист економічної конкуренції» від 11 січня 2001 року № 2210ІІІ:

1) перше речення абзацу першого, згідно з яким: «За кожний день прострочення сплати штрафу стягується пеня у розмірі півтора відсотка від суми штрафу»;

2) абзаци третій, четвертий, п`ятий, згідно з якими: «Нарахування пені зупиняється на час розгляду чи перегляду господарським судом: справи про визнання недійсним рішення органу Антимонопольного комітету України про накладення штрафу; відповідного рішення (постанови) господарського суду».

В подальшому, Третя колегія суддів Першого сенату відкрила конституційне провадження у справі за конституційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро Смарт Пауер» щодо конституційності першого речення абзацу першого, абзаців третього, четвертого, п`ятого частини п`ятої статті 56 Закону України «Про захист економічної конкуренції» від 11 січня 2001 року № 2210ІІІ.

Перший сенат 29 жовтня 2025 року на відкритій частині пленарного засідання у формі письмового провадження розглядав справу за конституційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю „Євро Смарт Пауер. Дослідивши матеріали справи, Суд перейшов до закритої частини пленарного засідання. (https://ccu.gov.ua/novyna/narahuvannya-peni-pid-chas-sudovogo-oskarzhennya-rozglyad-spravy-za-konstytuciynoyu-skargoyu)

Станом на момент розгляду справи в суді апеляційної інстанції, докази постановлення Конституційним судом України рішення у названій справі відсутні.

Частина перша статті 55 Закону України «Про Конституційний Суд України» визначає, що конституційною скаргою є подане до Суду письмове клопотання щодо перевірки на відповідність Конституції України (конституційність) закону України (його окремих положень), що застосований в остаточному судовому рішенні у справі суб`єкта права на конституційну скаргу.

За наслідками розгляду конституційної скарги Конституційним Судом ухвалюється рішення. Рішення містить резолютивну частину із зазначенням, зокрема, акта (його окремих положень), що його Суд визнав конституційним чи неконституційним, - у справі щодо конституційності акта (його окремих положень) (пп. (а) п. 4 ч. 1 ст. 89 Закону України «Про Конституційний Суд України»).

Якщо Суд, розглядаючи справу за конституційною скаргою, визнав закон України (його положення) таким, що відповідає Конституції України, але одночасно виявив, що суд застосував закон України (його положення), витлумачивши його у спосіб, що не відповідає Конституції України, то Конституційний Суд вказує на це у резолютивній частині рішення. (ч. 2 ст. 89 Закону України «Про Конституційний Суд України»).

Відтак, за наслідками розгляду конституційної скарги скаржника положення частини п`ятої статті 56 Закону України «Про захист економічної конкуренції» щодо права Комітету нараховувати пеню можуть бути визнані неконституційними або може бути зроблено висновок, що суд застосував Закон України «Про захист економічної конкуренції», витлумачивши його у спосіб, що не відповідає Конституції України.

Як установлено судом апеляційної інстанції, предметом спору у справі №909/1504/25 є вимоги про стягнення пені, нарахованої на підставі частини п`ятої статті 56 Закону України «Про захист економічної конкуренції».

Водночас у Конституційному Суді України відкрито конституційне провадження щодо перевірки на відповідність Конституції України положень частини п`ятої статті 56 зазначеного Закону, які є безпосередньою матеріально-правовою підставою для нарахування спірної пені.

Отже, норма права, яка підлягає застосуванню при вирішенні даного спору, перебуває у стані конституційного перегляду, що об`єктивно обумовлює необхідність врахування можливих наслідків такого перегляду для правильного застосування норм матеріального права.

Колегія суддів зазначає, що суди не мають застосовувати положення законів, які не відповідають Конституції, незалежно від того, чи визнавалися вони Конституційним Судом України неконституційними, тобто закони, що суперечать Конституції України не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними.

Відповідний правовий висновок було викладено у постанові Верховного Суду від 10.12.2024у справі№240/19209/21.

Рішення Конституційного Суду має пряму (перспективну) дію в часі і застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення рішення , однак продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення Конституційного Суду. Тобто рішення Конституційного Суду поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього.

Відповідний правовий висновок було викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.11.2020 у справі № 4819/49/19.

У справі № 640/7102/20 Верховний Суд своєю постановою від 21.04.2021 скасував судові рішення судів попередніх інстанцій через те, що під час розгляду справи в апеляційному суді (після розгляду справи судом першої інстанції) відбулося прийняття Конституційним Судом рішення щодо неконституційності застосованої судами норми. При цьому на момент прийняття судом першої інстанції рішення вказане рішення Конституційного Суду ще не було прийняте.

Законодавець передбачив таку процесуальну дію, як зупинення провадження у господарській справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі.

З огляду на триваючий характер правовідносин щодо нарахування та стягнення пені, результат конституційного провадження може мати безпосередній вплив на правову кваліфікацію спірних правовідносин та наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Таким чином, висновок суду першої інстанції у цій справі про наявність об`єктивної неможливості розгляду спору до вирішення питання щодо конституційності відповідної норми є таким, що ґрунтується на правильному застосуванні пункту 5 частини першої статті 227 ГПК України.

Доводи апелянта про можливість розгляду справи на підставі наявних доказів не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки у даному випадку підставою для зупинення провадження є не неможливість встановлення фактичних обставин справи, а відсутність остаточної правової визначеності щодо застосування норми матеріального права, яка є безпосередньою підставою позову.

Посилання апелянта на відсутність необхідності очікування рішення Конституційного Суду України не враховує імперативного характеру статті 227 ГПК України у випадках об`єктивної неможливості розгляду справи та ризику ухвалення рішення в умовах правової невизначеності.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з правовою оцінкою суду першої інстанції та не містять обставин, які б свідчили про порушення норм процесуального права або неправильне їх застосування.

Колегія суддів дійшла висновку, що ухвала Господарського суду Івано-Франківської області від 12.03.2026 у справі №909/1504/25 постановлена з додержанням вимог процесуального закону.

Місцевий господарський суд обґрунтовано зупинив провадження у справі на підставі пункту 5 частини першої статті 227 ГПК України у зв`язку з наявністю відкритого конституційного провадження щодо норми права, яка є безпосередньою підставою заявлених позовних вимог, що може мати значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п.1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Відповідно ст. ст. 13, 76, 77, 86 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого господарського суду, оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням наведеного, судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на скаржника.

Керуючись ст. ст. 74, 129, 269, 270, 275 , 276, 281- 284 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Антимонопольного комітету України залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 12.03.2026 про зупинення провадження у справі №909/1504/25 без змін.

2. Судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції залишити за апелянтом.

3. Матеріали справи повернути до Господарського суду Івано-Франківської області.

Постанова набирає законної сили з дня ухвалення.

Повний текст постанови складено 27.04.2026 року.

Головуючий суддя В.О. Ржепецький

Судді С.В. Іванчук

Р.В. Міліціанов