про розподіл судових витрат
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Головіної К.І., розглянувши
заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фін Марк»
про розподіл судових витрат
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фін Марк»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Трайгон-Експорт»
про стягнення 256 240,99 грн
без виклику представників сторін
У провадженні Господарського суду міста Києва перебувала справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фін Марк» (далі ТОВ «Фін Марк», позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Трайгон-Експорт» (далі ТОВ «Трайгон-Експорт», відповідач) про стягнення заборгованості в сумі 256 240,99 грн за договором поставки.
Справа розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін відповідно до процедури, визначеної Господарським процесуальним кодексом України (далі ГПК України).
За результатами розгляду цієї справи ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.03.2026 провадження у справі було закрите на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України у зв`язку зі сплатою відповідачем заборгованості та відсутністю предмета спору під час розгляду справи.
У подальшому, у визначений законом строк, позивач подав заяву про розподіл судових витрат, у якій просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу, понесені ТОВ «Фін Марк» в сумі 15 000,00 грн, а також здійснити розподіл судового збору.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.04.2026 розгляд вказаного питання було вирішено здійснювати без повідомлення (виклику) учасників справи за правилами, визначеними ст. 221 ГПК України.
Відповідач, зі свого боку, подав клопотання про зменшення розміру заявлених витрат на правничу допомогу, в якому вказав, що надані позивачем докази не підтверджують відповідність заявлених витрат критеріям щодо їх обґрунтованості та реальності, оскільки не відображають кількості витраченого адвокатом часу на виконання робіт, вартості години за певний вид послуги, не деталізують, які роботи проведені адвокатом в рамках надання послуг, в матеріалах справи відсутні докази сплати судових витрат на правничу допомогу. Крім того відповідач вказав, що сума, яку позивач просить стягнути, є значно завищеною та неспівмірною зі складністю справи, часом витраченим адвокатом на надання послуг, відтак, просив зменшити розмір витрат на правничу допомогу до 3 000,00 грн.
У поясненнях на заперечення відповідача позивач вказав, що розмір адвокатського гонорару є фіксований, який не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.
Розглянувши заяви сторін щодо розподілу судових витрат та дослідивши в цій частині наявні докази, суд дійшов висновку, що заява ТОВ «Фін Марк» підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 ГПК України).
Відповідно до ч. 6 ст. 130 ГПК України у випадках, встановлених частинами третьою - п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог ч. 8 статті 129 цього Кодексу.
Тобто ухвала суду про компенсацію судових витрат після закриття провадження у справі чи залишення позову без розгляду є судовим рішенням про розподіл судових витрат, яке приймається за наслідком розгляду відповідного клопотання учасника справи з урахуванням принципів диспозитивності та змагальності сторін.
Зазначену правову позицію висловлено Великою Палатою Верховного Суду у пунктах 7.37 - 7.39 постанови від 05.07.2023 у справі № 911/3312/21.
Частиною 8 статті 129 ГПК України встановлено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Відповідно до ст. 126 ГПК України витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами за результатами розгляду справи. Розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Згідно зі ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
У даному випадку на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу в сумі 15 000 грн позивач долучив копії:
- копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії КС № 8045/10 адвоката Мінченка Я.В.;
- довіреності № 20-11/3/25 від 20.11.2025, виданої ТОВ «Фін Марк» адвокату Мінченку Я.В.;
- договору № 20-11/7/25 від 20.11.2025 про надання правничої допомоги, укладеного між ТОВ «Фін Марк» та Адвокатським Бюро «Мінченко та Партнери»;
- акту надання послуг № 208 від 30.03.2026 на суму 15 000,00 грн.
Наведені вище докази суд вважає достатніми для підтвердження факту понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу адвоката.
Доводи відповідача про те, що розподіл судових витрат неможливо здійснити через відсутність в акті приймання-передачі послуг деталізації обсягу таких послуг та відомостей про час, витрачений адвокатом на їх надання, суд відхиляє, адже сторони у вказаному акті погодили фіксований розмір гонорару (без зазначення фактичного часу, виду та вартості послуги, наданої адвокатом).
При цьому Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду в постанові від 07.09.2020 у справі № 910/4201/19 зазначив, що адвокатський гонорар може існувати в двох формах фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Отже в даному випадку розмір гонорару визначається за фактично надані послуги згідно з актом приймання-передачі наданих послуг.
У той же час при визначенні суми відшкодування суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), критерію розумності розміру, враховуючи конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
Так, відповідно до ч. 4 ст. 126 ГПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Для встановлення розумного розміру наданих послуг адвоката слід надати належну правову оцінку договору у сукупності з іншими доказами, складністю справи та виконання адвокатом робіт (наданих послуг), витраченим часом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг та виконання робіт, ціною позову та (або) значення справи. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Як зауважила Велика Палата Верховного Суду, нормами процесуального законодавства передбачено основні критерії визначення та розподілу судових витрат такі, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Така позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц, Верховним Судом у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19.
Також суд враховує висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.06.2021 у справі № 912/1025/20, згідно з якими для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору в контексті вирішення питання про розподіл судових витрат і вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність.
Крім того Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію стосовно того, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України"). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
У даному випадку суд враховує такі критерії визначення розміру витрат на правову допомогу: категорію справи, яка є нескладною; її малозначність; розгляд у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін; ціну позову (256 240,99 грн); невеликий обсяг часу, необхідний для підготовки такого позову; наявність відзиву відповідача, на який представник позивача підготував відповідь; характер спірних відносин та значення справи для сторін; кількість наданих суду пояснень та доказів представником позивача; той факт, що спірні правовідносини не передбачають необхідності дослідження і застосування великої кількості законів, підзаконних нормативно-правових актів; сплату відповідачем заборгованості під час розгляду справи і закриття в ній провадження; наявність заперечень відповідача проти розміру заявлених витрат;
Тож з урахуванням викладеного суд вважає за необхідне зменшити розмір витрат позивача на правничу допомогу з 15 000,00 грн до 8 000,00 грн.
Водночас суд враховує висновок Об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, згідно з яким витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
За таких обставин суд дійшов висновку про часткове задоволення заяви позивача щодо розподілу судових витрат на правничу допомогу.
Крім того, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує клопотання ТОВ «Фін Марк» про повернення судового збору, сплаченого за позов, у зв`язку із закриттям провадження у справі.
Як встановлено судом, заявлені позовні вимоги про стягнення заборгованості в сумі 256 240,99 грн були оплачені позивачем судовим збором згідно з платіжною інструкцією № 1025 від 21.11.2025 на суму 3 074,90 грн.
Положеннями ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, ухвалою суду.
Отже, враховуючи закриття провадження у справі з підстав відсутності предмету спору та наявність відповідного клопотання позивача, судовий збір в сумі 3 074,90 грн, сплачений платіжною інструкцією № 1025 від 21.11.2025, підлягає поверненню ТОВ «Фін Марк» з Державного бюджету.
На підставі викладеного, керуючись ст. 130, 129, 221 Господарського процесуального кодексу України, суд
Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фін Марк» про розподіл судових витрат задовольнити частково.
У решті вимог відмовити.
Повна ухвала складена 10 квітня 2026 року.
Ухвала набирає законної сили з дня її підписання та з цього дня може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом десяти днів до суду апеляційної інстанції.

Суддя Головіна К. І.