РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.03.2026Справа № 910/9541/25

Господарський суд міста Києва у складі судді Морозова С.М., при секретарі судового засідання Кот О.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження справу

за первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Вінсмак"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Речі"

про стягнення 386 827,96 грн, -

та

зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Речі"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вінсмак"

про стягнення 1 300 192,28 грн

За участю представників сторін:

від позивача за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом): Боднар О.В. (адвокат за ордером серія АА№1582655 від 26.05.2025);

від відповідача за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом): Крищук Б.В. (адвокат за ордером серія ВМ№1071960 від 26.08.2025).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

01.08.2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Вінсмак" (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Речі" (відповідач) суми заборгованості в розмірі 332 890,56 грн, суми пені в розмірі 16 398,28 грн, суми штрафу в розмірі 33 289,06 грн, суми інфляційних втрат в розмірі 2 663,13 грн та суми 3% річних в розмірі 1 586,96 грн, у зв`язку з невиконанням відповідачем умов Договору поставки №ДПЗ/60 від 06.02.2025 року в частині розрахунку за отриманий від позивача товар.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.08.2025 року справу №910/9541/25 передано на розгляд судді Морозову С.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.09.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявним у ній матеріалами.

30.09.2025 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що заявлений позивачем розмір основної заборгованості повністю погашений відповідачем. При цьому, штраф і пеня підлягають сплаті лише після надсилання електронного рахунку на електронну пошту відповідача, відповідно до п. 9.13. Договору, проте, позивачем таких рахунків відповідачу виставлено не було, у зв`язку з чим позовні вимоги є передчасними.

Окрім того, 30.09.2025 року Товариства з обмеженою відповідальністю "Речі" подано до суду зустрічну позовну заяву про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Вінсмак" суми штрафу в розмірі 1 140 674,50 грн та пені в розмірі 159 517,78 грн, у зв`язку з недотриманням останнім строку поставки товарів за Договором поставки №ДПЗ/60 від 06.02.2025 року за замовленнями ТОВ «Речі».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.10.2025 прийнято зустрічний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Речі" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вінсмак" про стягнення 1 300 192,28 грн до спільного розгляду з первісним позовом по справі №910/9541/25, вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом, постановлено перейти до розгляду справи №910/9541/25 за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 25.11.2025.

23.10.2025 до суду від позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому зазначено, що пунктом 2.15. Договору передбачено право ТОВ «Вінсмак» не виконувати замовлення ТОВ «Речі» у разі наявності заборгованості. Також, як зазначає відповідач за зустрічним позовом, ТОВ «Речі» не враховано п. 2.7. Договору, яким надано ТОВ «Вінсмак» право на відмову від поставки з наданням обгрунтованих причин відмови, що і було здійснено ТОВ «Вінсмак».

03.11.2025 до суду від відповідача за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) надійшла відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, в якому зазначено, що оскільки повне погашення заборгованості здійснено 29.08.2025 року, тому і поставка товарів за замовленнями мала бути здійснена відповідно до умов Договору. Оскільки поставки не відбулись, вимоги у зустрічній позовній заяві є правомірними.

11.11.2025 до суду від позивача за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) надійшли заперечення, в яких окрім раніше зазначеного вказано, що після отримання проектів видаткових накладних покуець погоджував зазначений асортимент і кількість, а в подальшому приймав това, у зв`язку з чим застосування п. 9.8.-9.9. Договору є безпідставним.

17.11.2025 до суду від відповідача за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) надійшла заява про відмову у прийнятті доказів.

19.11.2025 до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Речі" надійшла заява про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду та додаткові пояснення. У поясненнях, окрім раніше викладеного зазначено, що наявність спору у справі №910/6772/25 була однією з підстав причин для зупинення поставки, як і позов в межах даної справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.11.2025 задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Речі" надійшла про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

В підготовчому засіданні 25.11.2025 судом було продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів, відмовлено в задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Речі" про відмову в прийнятті до розгляду доказів, долучено докази, які подані з запереченнями позивача за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом), встановлено строк сторонам для подання відповідних заяв по суті та оголошено перерву до 20.01.2026.

04.12.2025 до суду від позивача за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) надійшла відповідь на відзив, в якій вказано, що у зв`язку зі сплатою суми основної заборгованості є підстави для закриття провадження у справі в цій частині, а не для відмови в задоволенні позовних вимог як на те посилається відповідач за первісним позовом.

15.12.2025 до суду від відповідача за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) надійшли заперечення, в яких вказано, що у позивача за первісним позовом не виникло право на стягнення штрафу та пені, а повне погашення заборгованості є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

14.01.2026 до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Речі" надійшла заява про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.01.2026 задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Речі" про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою від 20.01.2026 року підготовче провадження було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 03.03.2026 року.

Засідання 03.03.2026 не відбулось у зв`язку з перебуванням судді Морозова С.М. на лікарняному.

Ухвалою від 11.03.2026 року засідання у справі призначено на 24.03.2026 року.

17.03.2026 до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Речі" надійшла заява про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.03.2026 задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Речі" про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

19.03.2026 року до суду від ТОВ «Вінсмак» надійшли докази понесення витрат на послуги адвоката.

В засіданні 24.03.2026 року судом було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У засіданнях здійснювалась фіксація судового процесу технічним засобами у відповідності до статті 222 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

06 лютого 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Вінсмак" (надалі також - позивач за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом, ТОВ «Вінсмак», постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Речі" (надалі також - відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом, ТОВ «Речі», покупець) укладено Договір поставки №ДП3/60 (надалі - Договір), відповідно до умов п. 1.1. якого постачальник зобов`язався передавати у власність (постачати) товар покупцю, у визначеній замовленням кількості, відповідної якості та за погодженою у специфікації ціною, а покупець зобов`язався на умовах визначених договором приймати та оплачувати товар.

Право власності на товар переходить до покупця з моменту підписання уповноваженими представниками сторін видаткової накладної, яка засвідчує факт передачі товару постачальником та його отримання покупцем. Дата підписання покупцем видаткової накладної є датою прийому-передачі товару (п. 1.5. Договору).

Відповідно до п. 2.1. Договору поставка товару постачальником здійснюється окремими партіями відповідно до надісланих замовлень покупця. Постачальник зобов`язується здійснювати поставку товару за адресами, в кількості та на дату, що вказані у замовленні, власними силами і засобами (в т.ч. транспортом) за та свій рахунок.

У разі неможливості виконання замовлення покупця постачальник зобов`язується не пізніше ніж через 24 (двадцять чотири) години після отримання такого замовлення письмово по електронній пошті повідомити покупця про неможливість виконання замовлення в повному об`ємі або частково з обґрунтуванням причин неможливості виконання та вказати дату поставки. (п. 2.7. Договору в редакції Протоколу узгодження розбіжностей від 06.02.2025 року).

Сторони погодили, що замовлення надсилається кожного тижня, не пізніше ніж за 7 календарних днів до передбаченого покупцем моменту поставки товару. (Додаток № 4 до Договору).

Згідно з п. 2.8. Договору про конкретну поставу товару постачальник зобов`язаний за допомогою електронної пошти повідомити покупця не пізніше ніж за 24 (двадцять чотири) години до прибуття товару в пункт поставки. Разом з цим постачальник направляє покупцю видаткову накладну в форматі "excel", згідно з якою покупець завіряє відповідність підготовленої до відправки партії товару замовленню покупця в частині номенклатури (асортименту) та кількості товару) та специфікації (в частині ціни товару).

У пункті 2.10. Договору (в редакції Протоколу узгодження розбіжностей від 06.02.2025 року) сторони погодили, що зобов`язання постачальника з постачання товару вважаються виконаними з моменту передачі товару, який відповідає вимогам якості та іншим умовам цього договору, у повному обсязі (за кількість) відповідно до прийнятого замовлення покупця та передачі повного пакету належним чином оформлених товаросупроводжувальних документів відповідно до умов цього договору та діючого законодавства, які включають видаткову, товарно-транспортну накладну та сертифікат якості на конкретну партію товару.

Відповідно до п. 2.15. Договору (в редакції Протоколу узгодження розбіжностей від 06.02.2025 року) постачальник має право не виконувати замовлення покупця у випадку порушення строків оплати більше ніж на 5 к.д. Таке право зберігаєтьсям за постачальником до моменту погашення простроченої заборгованості за цим Договором. В такому випадку штрафні санкції, зазначені в п. 9.8. та п. 9.9. до пстачальника не застосовуються.

Періодичність поставок визначена як один раз на тиждень - щосереди (Додаток №2 до Договору).

Додатком № 4 до Договору сторонами узгоджено, що поставлений та прийнятий товар підлягає оплаті протягом 45 календарних днів з дати його приймання.

Відповідно до п. 3.1. Договору приймання товару за кількістю і якістю проводиться покупцем в місці поставки товару в момент його отримання від постачальника на підставі видаткової накладної та інших документів вказаних у п. 3.3. даного договору відповідно до:

- Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення та товарів народного споживання за кількістю, затвердженої постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 15 червня 1965 року №П-6 за виключенням умов, встановлених цим Договором та з урахуванням особливостей, передбачених цим Договором;

- Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення та товарів народного споживання за якістю, затвердженої постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 25 квітня 1966 року №П-7 за виключенням умов, встановлених цим Договором та з урахуванням особливостей, передбачених цим Договором (п. 3.1. Договору).

Приймання товару здійснюється уповноваженим представником покупця та починається з надання уповноваженим представником постачальника пакета документів на товар, передбачених п. 3.3. Договору. При цьому покупець перевіряє штрих-код, найменування, кількість та якість товару на відповідність замовленню по одному екземпляру (одиниці) кожного найменування товару, який передається покупцю по видатковій накладній (п. 3.2. Договору).

Згідно з пунктом 3.7. Договору у разі надання супровідних документів па партію товару, що не відповідають вимогам законодавства або умовам цього договору, що висуваються до первинних документів, а також супровідних документів, що містять невідповідності та помилки (включаючи кількість, ціну, загальну суму вартості товару, відсутність номеру та дати замовлення покупця), покупець має право не прийняти товар, поставлений з такими порушеннями. Факт невідповідності супровідних документів підтверджується (актом розбіжностей, форма якого ( погоджена сторонами у додатку № 5, що є невід`ємною частиною цього договору. За участю представника покупця та особи, яка безпосередньо здійснює доставку (передачу) товару від імені постачальника, в акті розбіжностей зазначаються невідповідності виявлені під час приймання товару. Особа, яка здійснила безпосередню доставку (передачу) товару (водій, експедитор, перевізник тощо), має право відобразити свої заперечення при складанні акта розбіжностей. Акт розбіжностей підписується представником покупця, та особою, яка здійснила безпосередню доставку (передачу) товару (водій, експедитор, перевізник тощо), із зазначенням посади та розшифруванням підпису. На видатковій накладній ставиться відмітка про наявність акта розбіжностей. На підставі належним чином оформленого сторонами акту розбіжностей та відповідної відмітки на видатковій накладній покупець може прийняти рішення про прийняття товару. Якщо особа, яка здійснила безпосередню доставку (передачу) товару (водій, експедитор, перевізник тощо), відмовляється ставити свій підпис, покупець має право відмовитися від приймання товару або прийняти товар, поставивши в акті розбіжностей відмітку про відмову від підпису особи, яка здійснила безпосередню передачу товару. У цьому випадку акт розбіжностей із підписом та печаткою представника покупця вважається прийнятим сторонами.

Невідповідність кількості, якості, ціни поставленого товару умовам Договору за замовленням покупця надавало право останньому відмовитись від прийняття товару у постачальника (п. 3.8. Договору).

Цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту підписання уповноваженими представниками та скріплення печатками (за наявності) обох сторін, та діє з 06.02.2025 року до 31.12.2025 року, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх обов`язків за даним Договором. Якщо за 30 календарних днів до закінчення строку дії цього Договору жодна із сторін письмово не попередить іншу сторону про свій намір розірвати або припинити дію цього Договору, цей Договір вважається пролонгованим до 31.12.2026 року. (п. 10.1. Договору).

На виконання умов Договору ТОВ "Вінсмак" поставило ТОВ "Речі" товар на загальну суму в розмірі 332 890,56 грн за наступними видатковими накладними:

- №212 від 15.04.2025 на суму 41 122,08 грн;

- №213 від 15.04.2025 на суму 291 768,48 грн.

У зв`язку з непроведенням розраунку за поставений товару, у передбачені Договором строки, позивач за первісним позовом звернувся до суду з вимогами про стягнення з відпоідача за первісним позовом суми заборгованості в розмірі 332 890,56 грн, суми пені в розмірі 16 398,28 грн, суми штрафу в розмірі 33 289,06 грн, суми інфляційних втрат в розмірі 2 663,13 грн та суми 3% річних в розмірі 1 586,96 грн.

Заперечуючи проти задоволення первісних позовних вимог з підстав їх передчасності та необгрунтованості, ТОВ «Речі» звернулось до суду із зустрічними позовними вимогами.

Так позивач за зустрічним позовом зазначає, що протягом періоду з 17.04.2025 по 16.09.2025 покупцем замовлено у постачальника товар на загальну суму 11 406 744,96 грн, однак, за вказаний період, відповідачем за зустрічним позовом замовлений товар поставлено не було. А саме, не поставлено товар згідном наступних замовлень покупця,

- №УПЧМ0011133 від 17.04.2025 замовлено товар на суму 141 300,00 грн;

- №УПЧМ0011140 від 17.04.2025 замовлено товар на суму 150 724,80 грн;

- №УПЧМ0012497 від 24.04.2025 замовлено товар на суму 169 908,48 грн;

- №УПЧМ0012503 від 24.04.2025 замовлено товар на суму 207 398,88 грн;

- №УПЧМ0012509 від 24.04.2025 замовлено товар на суму 272 250,00 грн;

- №УПЧМ0013099 від 01.05.2025 замовлено товар на суму 241 508,16 грн;

- №УПЧМ0013100 від 01.05.2025 замовлено товар на суму 268 500,00 грн;

- №УПЧМ0013561 від 08.05.2025 замовлено товар на суму 265 124,16 грн;

- №УПЧМ0013562 від 08.05.2025 замовлено товар на суму 10 422,72 грн;

- №УПЧМ0013568 від 08.05.2025 замовлено товар на суму 282 000,00 грн;

- №УПЧМ0014252 від 15.05.2025 замовлено товар на суму 376 250,40 грн;

- №УПЧМ0014258 від 15.05.2025 замовлено товар на суму 239 250,00 грн;

- №УПЧМ0015451 від 22.05.2025 замовлено товар на суму 414 014,40 грн;

- №УПЧМ0015457 від 22.05.2025 замовлено товар на суму 268 500,00 грн;

- №УПЧМ0015984 від 29.05.2025 замовлено товар на суму 442 513,44 грн;

- №УПЧМ0015987 від 29.05.2025 замовлено товар на суму 274 500,00 грн;

- №УПЧМ0016538 від 05.06.2025 замовлено товар на суму 467 504,64 грн;

- №УПЧМ0016542 від 05.06.2025 замовлено товар на суму 273 000,00 грн.

Як вказує позивач за зустрічним позовом, у зв`язку з наявністю у ТОВ «Речі» перед ТОВ «Вінсмак» простроченої заборгованості за раніше поставлений товар у період з 15.04.2025 по 29.08.2025, ТОВ «Вінсмак» мало право призупинити передання товару за замовленнями, зробленими в період з 17.04.2025 по 05.06.2025 (включно). Проте, починаючи з 29.08.2025 заборгованість ТОВ «Речі» за раніше поставлений Товар за Договором погашена в повному обсязі, а тому ТОВ «Вінсмак» зобов`язане було поставити притриманий за замовленнями, зробленими ТОВ «Речі» в період з 17.04.2025 по 05.06.2025 (включно) товар за графіком поставки, що узгоджений між сторонами (Додаток № 2 до Договору поставки), тобто 03.09.2025 (середа) до 14 год 30 хв.

Однак у вищезазначений строк відповідач за зустрічним позовом свої зобов`язання за Договором не виконав та замовлений позивачем за зустрічним позовом та притриманий у зв`язку з наявністю боргу товар за замовленнями, зробленими ТОВ «Речі» в період з 17.04.2025 по 05.06.2025 (включно) ні 03.09.2025 не поставив.

Позивач за зустрічним позовом зазначає, що сума непоставленого товару становить 4 764 670,08 грн.

02.09.2025 ТОВ «Речі» за замовленням №УПЧМ0025977 від 02.09.2025 було замовлено у ТОВ «Вінсмак» товар на суму 2 006 393,76 грн. Товар мав бути поставлений 10.09.2025. Проте, 10.09.2025 день відповідачем за зустрічним позовом не було поставлено товар за цим замовленням.

У відповідь на вищезазначене замовлення від відповідача за зустрічним позовом за допомогою електронної пошти надійшов електронний лист, відповідно до якого ТОВ «Вінсмак» відхилено замовлення ТОВ «Речі» у зв`язку з наявністю в Господарському суді міста Києва двох судових справ за позовами ТОВ «Вінсмак» до ТОВ «Речі».

09.09.2025 ТОВ «Речі» за замовленням №УПЧМ0026524 від 09.09.2025 було замовлено у ТОВ «ВІінсмак» товар на суму 2 006 393,76 грн. Товар мав бути поставлений 17.09.2025. Проте, 17.09.2025 відповідачем за зустрічним позовом зовсім не було поставлено Товар за цим замовленням.

У відповідь на вищезазначене замовлення 09.09.2025 від відповідача за зустрічним позовом за допомогою електронної пошти надійшов електронний лист, відповідно до якого ТОВ «Вінсмак» повідомило про те, що замовлення не може бути виконано у зв`язку з наявністю у ТОВ «Речі» простроченої заборгованості по сплаті пені, штрафу, 3% річних, інфляційних втрат і судових витрат.

16.09.2025 ТОВ «Речі» за замовленням №УПЧМ0027093 від 16.09.2025 було замовлено у ТОВ «Вінсмак» товар на суму 2 629 287,36 грн. Товар мав бути поставлений 24.09.2025. Проте, 24.09.2025 відповідачем за зустрічним позовом зовсім не було поставлено Товар за цим замовленням.

У відповідь на вищезазначене замовлення 16.09.2025 від відповідача за зустрічним позовом за допомогою електронної пошти надійшов електронний лист, відповідно до якого ТОВ «Вінсмак» повідомило про те, що замовлення не може бути виконано з аналогічних що й в листі від 09.09.2025 підстав.

За викладених обставин, позивач за зустрічним позовом звернувя до суду із вмиогами про стягнення з ТОВ «Вінсмак» пені, передбаченої п. 9.8 Договору, за порушення строків поставки, в розмірі 159 517,78 грн та штрафу, передбаченого п. 9.9. Договору, за порушення строків поставки, у розмірі 1 140 674,50 грн.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про наступне.

Щодо первісних позовних вимог, слід зазначити наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину суд визнає Договір, укладений між сторонами, належною підставою, у розумінні норм ст. 11 ЦК України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків та є фактично за своєю правовою суттю договором купівлі-продажу.

У відповідності до ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Судом встановлено факт передачі позивачем відповідачу товару, що не заперечено жодною із сторін, на суму в розмірі 332 890,56 грн, що підтверджується зазначеними вище видатковими накладними.

Додатком № 4 до Договору сторонами узгоджено, що поставлений та прийнятий товар підлягає оплаті протягом 45 календарних днів з дати його приймання.

З огляду на дати поставки товару згідно зазначених вище видаткових накладних, строк оплати вартості товару за Договором є таким, що настав.

Не зважаючи на факт поставки товару, його прийняття відподно до умов Договору, відповідачем за первісним пзовом оплата товару у строк визначений Договором не здійснена (станом на момент звернення позивача за первісним позовом до суду), що не спростовано жодною із сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Договір купівлі-продажу є оплатним, відтак одним із основних обов`язків покупця є оплата ціни товару. Ціна - грошове відображення вартості товару за його кількісну одиницю. Ціна товару, як правило, визначається у договорі за згодою сторін.

Відповідно до статі 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як зазначено у ч. 4 п. 1 інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-06/928/2012 від 17.07.2012, підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар і строк виконання відповідного грошового зобов`язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 ЦК України (аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 21.04.2011 у справі №9/252-10).

При цьому слід зазначити, що вимоги Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» щодо правильності оформлення первинних документів передбачають наявність в документах такого реквізиту, як інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції лише альтернативно такому обов`язковому реквізиту, як особистий підпис особи, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 19.04.2016 у справі №21-4985а15.

Як зазначалося вище, товар прийнятий відповідачем за первісним позовом, про що містяться відповідні підписи на видаткових накладних та відбиток печатки.

Враховуючи викладене, у відповідача за первісним позовом виник обов`язок з оплати поставленого позивачем товару.

Статтею 599 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

При вирішенні спору суд виходить з того, що з огляду на положення ст. ст. 6, 627 - 628, 638 Цивільного кодексу України, ст. ст. 42, 180 Господарського кодексу України, з яких випливає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства, зважаючи на факт виконання сторонами зобов`язань по договору, про що сторонами не заперечується, суд дійшов до висновку про укладення між сторонами договору з погодженням всіх його умов, які обумовлюються.

Згідно ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Відповідно до ст. 253 та ч. 5 ст. 254 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Отже, враховуючи, що відповідачем не здійснено повну оплату поставленого позивачем товару (станом на момент звернення із первісною позовню заявою), суд дійшов до висновку, що у встановлений законом, статтею 692 ЦК України, строк, заборгованість за поставлений товар в розмірі 332 890,56 грн, погашена не була; позивачем належним чином відповідно до статей 525, 526, 655, 712, 901, 903 ЦК України та статей 181, 193 ГК України доведена, документально підтверджена і відповідачем не спростована.

В цей же час, відповідачем за первісним пзовом надано до матеріалів справи платіжні інструкції №6810 від 29.08.2025 року на суму 300 000,20 грн та №6783 від 22.08.2025 року на суму 362 686,00 грн, які свідчать, що ТОВ «Речі» перераховано борг ТОВ «Вінсмак» після звернення позивача за первісним позовом до суду, а саме після 01.08.2025 року, що підтверджено останнім.

Стаття 231 Господарського процесуального кодексу України містить вичерпний перелік підстав з яких господарський суд закриває провадження у справі.

Закриття провадження у справі - це форма завершення справи, яке зумовлене передбаченими законом обставинами, які повністю відкидають можливість судочинства.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, в тому випадку коли спір врегульовано самими сторонами шляхом перерахування боргу (передачі майна чи усунення перешкод у користуванні ним) після звернення кредитора з позовом за умови подання доказів такого врегулювання.

Надані докази свідчать про відсутність предмету спору, що у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, що тягне за собою закриття провадження у справі в частині стягнення 332 890,56 грн основного боргу.

Відповідно до ч. 3 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про наявність передбачених чинним законодавством правових підстав для закриття провадження у справі в частині первісних позовних вимог щодо стягнення 332 890,56 грн основного боргу.

Слід також зазначити, що правовідносини в межах Договору, який є предметом розгляду в даній справі, також були підставою розгляду Господарським судом міста Києва справи №910/6772/25 за первісним позовом ТОВ «Вінсмак» до ТОВ «Речі» про стягнення 2 186 440,95 грн за зустрічним позовом ТОВ «Речі» до ТОВ «Вінсмак» про стягнення 36 427,88 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який, серед іншого, передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-8/1427 від 18.11.2003 "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини"; рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою №48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України"; від 28.10.1999 у справі за заявою №28342/95 "Брумареску проти Румунії").

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Немає винятків стосовно преюдиціальності фактів, що не входили у предмет доказування в раніше розглянутій справі. Якщо суд помилково включив факт у предмет доказування, це не позбавляє його властивостей преюдиціального факту в розгляді іншої.

Аналогічні положення знайшли своє відображення в пункті 2.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" - не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Так, рішенням Господарського суду міста Києва №910/6772/25 від 03.11.2025, залишеним без змін Постановою Північного апеляційного господарського суду від 03.02.2026 року, встановлено наявність підстав, у зв`зку з порушенням строків проведення розрахунків за отриманий товар згідно Договору, для стягнення з ТОВ "Речі" на користь ТОВ "Вінсмак" 147 797,13 грн пені, 208 833,30 грн штрафу, 14 283,81 грн 3% річних, 365,45 грн інфляційних втрат. В той же час, встановлено, що відсутні підстави вважати, що відповідач набув статус кредитора щодо позивача, а останнє таким, що порушило строк поставки товару, за порушення якого наступає відповідальність, передбачена п.9.8 та п. 9.9 Договору, у зв`язку з чим у задоволенні зустрічних позовних вимог ТОВ «Речі» до ТОВ «Вінсмак» було відмовлено.

Означені обставини враховані судом в межах даної справи.

Позивачем за первісним позовом також заявлено до стягнення з відповідача за первісним позовом суму пені в розмірі 16 398,28 грн за загальний період з 03.06.2025 року по 30.07.2025 року (нарахування позивачем за первісним позовом здійснено по кожній видатковій накладній окремо) та суму штрафу в розмірі 33 289,06 грн.

Судом встановлено, що відповідач за первісним позовом у встановлений строк свого обов`язку по перерахуванню коштів в повному обсязі не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов`язання, тому дії відповідача з первісним позовом є порушенням зобов`язання (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Відповідно до частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

Згідно ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (частина 1 статті 550 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 552 Цивільного кодексу України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі.

Приписами статті 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (частина 6 статті 231 ГК України).

Згідно п. 9.7. Договору (в редакції Протоколу узгодження розбіжностей від 06.02.2025 року) за порушення строків оплати більше ніж на 5 робочих днів, покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі, погодженому сторонами в Додатку №4 від суми заборгованості за кожен день прострочення, яка діяла на момент прострочення платежу та штраф у розмірі 10% від суми заборгованості у випадку порушення виконаня грошового зобов`язання на термін більш як 10 календарних днів.

Необхідно зазначити, що такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня та її розмір передбачено ст. 549 ЦК України, ч. 6 ст. 231 ГК України, статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" та ч. 6 ст. 232 ГК України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

В той же час згідно з нормою ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Перевіривши наведений позивачем розрахунок пені та штрафу на відповідність закону, судом встановлено, що розрахунок пені і штрафу є обґрунтованим та арифметично вірним, а тому до стягнення з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом підлягає стягненню сума пені в загальному розмірі 16 398,28 грн та сума штрафу в загальному розмірі 33 289,06 грн.

Щодо заявленої первісної позовної вимоги про стягнення з ТОВ «Речі» суми 3% річних в розмірі 1 586,93 грн та суми інфляційних втрат в розмірі 2 663,13 грн за період з 03.06.2025 року по 30.07.2025 року, то суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Разом із тим, суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплату яких передбачено частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Індекси споживчих цін (індекси інфляції), які є показниками загального рівня інфляції в економіці, розраховуються в цілому за місяць, а не на конкретні дати. Встановлено, що вони розраховуються Державним комітетом статистики України щомісячно та публікуються в наступному за звітним місяці.

Оскільки індекси інфляції є саме коефіцієнтами, призначенням яких є переведення розміру заборгованості у реальну величину грошових коштів з урахуванням знецінення первинної суми, такі інфляційні втрати не можуть бути розраховані за певну кількість днів прострочення, так як їх розмір не відповідатиме реальній величині знецінення грошових коштів, що існував у певний період протягом місяця, а не на конкретну дату чи за декілька днів.

Згідно з Листом Державного комітету статистики України № 11/1-5/73 від 13.02.2009 також не має практичного застосування середньоденний індекс інфляції, що може бути розрахований за формулою середньої геометричної незваженої (корінь з місячного індексу в 31 (30) степені). Так, він вказує лише на темп приросту цін за 1 день та не є показником реальної величини знецінення грошових коштів кредитора за період прострочення боржником своїх зобов`язань.

Зазначені висновки підтверджуються Рекомендаціями Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, даних у листі Верховного Суду України №62-97р від 03.04.1997, відповідно до яких визначення загального індексу за певний період часу здійснюється шляхом перемноження помісячних індексів, тобто накопичувальним підсумком. Його застосування до визначення заборгованості здійснюється за умов, якщо в цей період з боку боржника не здійснювалося платежів, тобто розмір основного боргу не змінювався. У випадку, якщо боржник здійснював платежі, загальні індекси інфляції і розмір заборгованості визначаються шляхом множення не за весь період прострочення, а виключно по кожному періоду, в якому розмір заборгованості не змінювався, зі складанням сум отриманих в результаті інфляційних збитків кожного періоду. При цьому, слід вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з врахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

Таким чином, інфляційні втрати мають розраховуватись шляхом визначення різниці між добутком суми боргу та помісячних індексів інфляції за час прострочення, розділених на сто, і сумою боргу.

Зазначене відповідає п. 6 Наказу Держкомстату №265 від 27.07.2007 "Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін", відповідно до якого розрахунки базового індексу споживчих цін проводяться за міжнародною класифікацією індивідуального споживання за цілями та здійснюються відповідно до модифікованої формули Ласпейреса. Розрахунки базового індексу споживчих цін за квартал, період з початку року і т.п. проводяться "ланцюговим" методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т.д.) індексів.

При цьому, коли відносно кожного грошового зобов`язання, які мають різні строки виникнення, проводиться оплата частинами через короткі проміжки часу, розрахунок інфляційних втрат необхідно здійснювати щодо кожного окремого платежу, як складової загальної суми окремого грошового зобов`язання, за період з моменту виникнення обов`язку з оплати та який буде спільним для всіх платежів по конкретному грошовому зобов`язанню, до моменту фактичного здійснення платежу з подальшим сумуванням отриманих результатів для визначення загальної суми інфляційних втрат.

Крім того, необхідно враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України - стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі № 910/21564/16 від 10.07.2019.

Базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" у наступному місяці.

Перевіривши наданий позивачем за первісним позовом розрахунок суми 3% річних та інфляційних втрат, на предмет арифметичної правильності та відповідності вимогам закону, судом встановлено, що здійснений він вірно, а тому, до стягнення з відповідача за первісним позовом підлягає сума 3% річних в розмірі 1 586,93 грн та сума інфляційних втрат в розмірі 2 663,13 грн, у з в`язку з чим, первісні позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо зустрічних позовних вимог, то суд зазначає наступне.

Так, позивач за зустрічним позовом зазначає, що 02.09.2025 ТОВ «Речі» за замовленням №УПЧМ0025977 від 02.09.2025 було замовлено у ТОВ «Вінсмак» товар на суму 2 006 393,76 грн (товар мав бути поставлений 10.09.2025), проте товар поставлено не було.

09.09.2025 ТОВ «Речі» за замовленням №УПЧМ0026524 від 09.09.2025 було замовлено у ТОВ «Вінсмак» товар на суму 2 006 393,76 грн (товар мав бути поставлений 17.09.2025), проте товар поставлено не було.

16.09.2025 ТОВ «Речі» за замовленням №УПЧМ0027093 від 16.09.2025 було замовлено у ТОВ «Вінсмак» товар на суму 2 629 287,36 грн (товар мав бути поставлений 24.09.2025), проте товар поставлено не було.

Так, п. 9.8 Договору та додаток № 4 до Договору покладають на постачальника обов`язок при порушенні терміну поставки сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, а п. 9.9 Договору (в редакції Протоколу узгодження розбіжностей від 06.02.2025 року) та додаток № 4 до Договору покладають на постачальника обов`язок у разі порушення останнім строку поставки товару більше ніж на 3 календарних дні сплатити штраф у розмірі 10 % від вартості непоставленого товару.

В цей же час, пунктом 2.15. Договору (в редакції Протоколу узгодження розбіжностей від 06.02.2025 року) визначено, що постачальник має право не виконувати замовлення покупця у випадку порушення строків оплати більше ніж на 5 к.д. Таке право зберігаєтьсям за постачальником до моменту погашення простроченої заборгованості за цим Договором. В такому випадку штрафні санкції, зазначені в п. 9.8. та п. 9.9. до постачальника не застосовуються.

Також, відповідно до п. 2.7. Договору (в редакції Протоколу узгодження розбіжностей від 06.02.2025 року) у разі неможливості виконання замовлення покупця постачальник зобов`язується не пізніше ніж через 24 (двадцять чотири) години після отримання такого замовлення письмово по електронній пошті повідомити покупця про неможливість виконання замовлення в повному об`ємі або частково з обґрунтуванням причин неможливості виконання та вказати дату поставки.

Так, як вбачається з матеріалів справи, що не заперечено сторонами, у відповідь на замовлення №УПЧМ0025977 від 02.09.2025 ТОВ «Вінсмак» відхилив замовлення ТОВ «Речі» у зв`язку з наявністю в Господарському суді міста Києва двох судових справ за позовами ТОВ «Вінсмак» до ТОВ «Речі».

У відповідь на замовлення №УПЧМ0026524 від 09.09.2025 ТОВ «Вінсмак» повідомив ТОВ «Речі» про те, що замовлення не може бути виконано у зв`язку з наявністю у ТОВ «Речі» простроченої заборгованості по сплаті пені, штрафу, 3% річних, інфляційних втрат і судових витрат.

У відповідь на замовлення №УПЧМ0027093 від 16.09.2025 ТОВ «Вінсмак» повідомив ТОВ «Речі» про те, що замовлення не може бути виконано у зв`язку з наявністю у ТОВ «Речі» простроченої заборгованості по сплаті пені, штрафу, 3% річних, інфляційних втрат і судових витрат.

Отже, ТОВ «Вінсмак» повідомлено ТОВ «Речі» про неможливість виконання замовлення в повному об`ємі, що узгоджується з пунктом 2.7. Договору.

Таким чином, у зв`язку з виконанням відповідачем за зустрічним позовом п. 2.7. Договору, керуючись положеннями п. 2.15. Договору, ТОВ «Вінсмак» було звільнено від штрафних санкції, зазначених в п. 9.8. та п. 9.9. Договору.

При цьому, помилковим є твердження позивача за зустрічним позовом щодо того, що проведення повної оплати основної заборгованості автоматично призвело до відновлення поставок за замовленнями, оскільки ТОВ «Речі» не взято до уваги пункти 2.7. та 2.15. Договору, щодо необхідності погашення простроченої заборгованості за цим Договором, що включає в себе всі штрафні та фінансові санкції, які були предметом розгляду справи №910/6772/25, про яку згадувалось вище, та всі штрафні і фінансові санкції, які є предметом розгляду в межах даної справи.

А тому, з огляду на зазначене, висновком суду є відсутність факту порушення відповідачем за зустрічним позовом строку поставки товару, за порушення якого наступає відповідальність, передбачена п.9.8 та п. 9.9 Договору.

Таким чином, у задоволенні зустрічних позовних вимог про стягнення пені та штрафу слід відмовити в повному обсязі.

Умовами ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною першою ст. 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини першої ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За приписами ст. 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

При цьому, суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, № 303-A, п. 29). Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

Підсумовуючи викладені вище фактичні обставини, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства та матеріалів справи в цілому, суд дійшов висновку, що позовні за первісним позовом є обґрунтованими та підлягають задоволенню на суму пені в розмірі 16 398,28 грн, суму штрафу в розмірі 33 289,06 грн, суму 3% річних в розмірі 1 586,93 грн та суму інфляційних втрат в розмірі 2 663,13 грн, а зустрічні позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Провадження у справі за первісним позовом в частині стягнення основної заборгованості в розмірі 332 890,56 грн підлягає закриттю.

Щодо вимог позивача за первісним позовом про покладення на відповідача за первісним позовом понесених ним витрат на оплату послуг адвоката на суму в розмірі 53 000,00 грн, Суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно зі ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України «Про адвокатуру». Дія вказаного закону поширюється тільки на осіб, які є адвокатами.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

Згідно зі ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

За приписами статті 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Водночас, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок позивача має бути встановлено, що позов позивача не підлягає задоволенню, а також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати відповідача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у ст. 30 Законом України „Про адвокатуру та адвокатську діяльність". Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04, п. 269). (Аналогічна правова позиція викладена у постанові вищого господарського суду України від 22.11.2017 року у справі №914/434/17).

Як вбачається з матеріалів справи, 12.05.2025 року між адвокатом Боднар Олегом Володимировичем (адвокат) та позивачем (клієнт) було укладено Договір про надання правничої допомоги №2, відповідно до якого адвокат зобов`язався надати клієнту правничу допомогу з представлення його інтересів.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат позивачем було подано до суду:

- рахунок за правничу допомогу від 30.07.2025 року на суму 22 000,00 грн;

- акт приймання-передачі №1 від 30.07.2025 року на суу 22 000,00 грн;

- платіжну інструкцію №5683 від 31.07.2025 року про сплату клієнтом адвокату 22 000,00 грн;

- рахунок за правничу допомогу від 09.03.2026 року на суму 31 000,00 грн;

- акт приймання-передачі №2 від 09.03.2026 року на суу 31 000,00 грн;

- платіжну інструкцію №8159 від 13.03.2026 року про сплату клієнтом адвокату 31 000,00 грн.

Проаналізувавши зазначені вище докази, враховуючи час на підготовку матеріалів, юридичну кваліфікацію правовідносин у справі, Суд зазначає, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт та ціною позову, а відтак з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 53 000,00 грн.

Судові витрати позивача за первісним позовом, з урахуванням положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із задоволенням первісних позовних вимог, покладаються на відповідача за первісним позовом.

Судові витрати позивача за зустрічним позовом, з урахуванням положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із відмовою в задоволенні зустрічних позовних вимог, залишаються за позивачем за зустрічним позовом.

Керуючись ст.ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237-238, 240-241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Провадження у справі №910/9541/25 за первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Вінсмак" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Речі" в частині стягнення основної заборгованості в розмірі 332 890,56 грн закрити.

2. Первісний позов задовольнити повністю.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відпоівдальністю «Речі» (, адреса: 03151, м. Київ, вул. Ушинського, буд. 40, офіс 1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вінсмак» (, місцезнаходження: 21001, м. Вінниця, вул. Героїв Нацгвардії, буд. 87б) суму пені в розмірі 16 398,28 грн (шістнадцять тисяч тисяч триста дев`яносто вісім гривень 28 копійок), суму штрафу в розмірі 33 289,06 грн (тридцять три тисячі двісті вісімдесят дев`ять гривень 06 копійок), суму 3% річних в розмірі 1 586,93 грн (одн тисяча п`ятсот вісімдесят шість гривень 93 копійки), суму інфляційних втрат в розмірі 2 663,13 грн (дві тисячі шістсот шістдесят три гривни 13 копійок), суму судового збору в розмірі 4 641,94 грн (чотири тисячі шістсот сорок одна гривня 94 копійки) та суму витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 53 000,00 грн (п`ятдесят три тисячі гривень 00 копійок).

4. В задоволенні зустрічного позову відмовити повністю.

5. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

6. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

7. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складене 03.04.2026 року.

Суддя С. МОРОЗОВ