ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" лютого 2026 р. Справа№ 910/20045/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Тищенко А.І.

Мальченко А.О.

секретар судового засідання: Ніконенко Ю.А.

за участю представників: згідно з протоколом судового засідання від 10.02.2026,

розглянувши апеляційну скаргу Громадської організації «Київська міська спілка автомобілістів»

на рішення Господарського суду міста Києва від 08.07.2025 (повний текст складено 13.10.2025)

у справі №910/20045/23 (суддя Васильченко Т.В.)

за позовом Керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Києва

в інтересах держави в особі Київської міської ради

до Громадської організації «Київська міська спілка автомобілістів»

про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування рішення державного реєстратора та державної реєстрації земельної ділянки у земельному кадастрі, -

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2023 року керівник Дніпровської окружної прокуратури міста Києва (далі, прокурор) в інтересах держави в особі Київської міської ради (далі, позивач або Рада) подав до Господарського суду міста Києва позов до Громадської організації «Київська міська спілка автомобілістів» (далі, відповідач або Громадська організація), в якому просив суд:

- усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером :90:140:1126 площею 5,2456 га по вул. Березняківській, 17-19 у Дніпровському районі міста Києва шляхом скасування рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пономарьової Дар?ї Володимирівни від 28.09.2021, індексний номер 60618862 (з відкриттям розділу) про реєстрацію за Громадською організацією «Київська міська спілка автомобілістів», права власності на нежитлові будівлі - літ. «А» площею 25,3 кв.м. та літ. «Б» площею 19,3 кв.м., загальною площею 45 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Березняківська, 17-19, номер об??єкту нерухомого майна 000, номер відомостей про речове право 44183470;

- скасувати державну реєстрацію у Державному земельному кадастрі земельної ділянки з кадастровим номером :90:140:1126 площею 5,2456 га по вул. Березняківській, 17-19 у Дніпровському районі міста Києва.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Громадською організацією було неправомірно проведено за собою державну реєстрацію права власності на нежитлові будівлі - літ. «А» площею 25,3 кв.м. та літ. «Б» площею 19,3 кв.м., за адресою: м. Київ, вул. Березняківська, 17-19, та, як наслідок, здійснено на підставі технічної документації із землеустрою ФОП Холявко В.М. реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :90:140:1126 площею 5,2456 га по вул. Березняківській, 17-19.

Позов пред`явлено прокурором із метою захисту та відновлення порушених прав територіальної громади міста Києва на самостійне користування та розпорядження земельною ділянкою комунальної власності.

Короткий зміст оскаржуваного рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.07.2025 у справі №910/20045/23 позовні вимоги задоволено повністю.

Вирішено усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером :90:140:1126 площею 5,2456 га по вул. Березняківській, 17-19 у Дніпровському районі міста Києва шляхом скасування рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пономарьової Дар?ї Володимирівни від 28.09.2021, індексний номер 60618862 (з відкриттям розділу) про реєстрацію за Громадською організацією «Київська міська спілка автомобілістів» права власності на нежитлові будівлі - літ. «А» площею 25,3 кв.м. та літ. «Б» площею 19,7 кв.м., загальною площею 45 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Березняківська, 17-19, номер об?єкту нерухомого майна 000, номер відомостей про речове право 44183470.

Скасовано державну реєстрацію у Державному земельному кадастрі земельної ділянки з кадастровим номером :90:140:1126 площею 5,2456 га по вул. Березняківській, 17-19 у Дніпровському районі міста Києва.

Присуджено до стягнення з Громадської організації «Київська міська спілка автомобілістів» на користь Київської міської прокуратури судовий збір у розмірі 5 368 (п`ять тисяч триста шістдесят вісім) грн 00 коп.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд зазначив, що Громадська організація «Київська міська спілка автомобілістів» є правонаступником Громадської організації «Всеукраїнська спілка автомобілістів», яка, в свою чергу, є правонаступником Київської міської ради добровільного товариства «Автомотолюбитель УРСР», що встановлено в постанові Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.08.2011 у справі № 2а-2455/11/2670 та рішенні Господарського суду міста Києва від 23.10.2012 у справі № 5011-47/12608-2012. Обставини такого правонаступництва також підтверджені Верховним Судом у постанові від 24.01.2019 у справі №826/3771/15.

Водночас, за висновками суду, відповідач не довів, що внаслідок отримання на підставі рішення Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 14.12.1989 №1106 «Про передачу відкритих платних автостоянок районним радам добровільного товариства «Автомотолюбитель УРСР» автостоянок він отримав також об`єкти нерухомого майна, щодо яких було прийнято спірне рішення про державну реєстрацію права власності. При цьому спірні об`єкти за своїми характеристиками не підпадали під дію пункту 42 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127, а доказів належності їх відповідачу на праві власності чи можливості набуття такого права на законних підставах суду не надано. У зв`язку з цим суд дійшов висновку про відсутність належних правових підстав для реєстрації за відповідачем права власності на нежитлові будівлі - літ. «А» площею 25,3 кв.м. та літ. «Б» площею 19,7 кв.м. (загальною площею 45 кв.м.) за адресою: м. Київ, вул. Березняківська, 17-19.

Також, оскільки у межах даної справи судом була встановлена неправомірність проведеної державної реєстрації права власності на нежитлову будівлю «А», площею 25,3 кв.м. та нежитлову будівлю «Б» площею 19,7 кв.м. за відповідачем, беручи до уваги, що реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером :90:140:1126, площею 5,2456 га по вул. Березняківська, 17-19 у Дніпровському районі міста Києва, здійснена на підставі технічної документації, розробленої ФОП Холявко В.М. у зв`язку із реєстрацією за Громадською організацією «Київська міська спілка автомобілів» права власності на нежитлові будівлі літ. «А» та літ. «Б» загальною площею 45 кв.м, наявність права власності відповідача на які чи можливості набуття такого права на законних підставах не доведено, суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування державної реєстрації вказаної земельної ділянки.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись із прийнятим судовим рішенням, 31.10.2025 через підсистему «Електронний суд» Громадська організація «Київська міська спілка автомобілістів» звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 08.07.2025 у справі №910/20045/23 та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги відповідача зводяться до такого:

- суд першої інстанції дійшов хибного висновку, що спірні об`єкти за своїми характеристиками не підпадали під дію пункту 42 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1127 (в редакції від 23.06.2021). Так, відповідач чітко вказав, що спірні будівлі були збудовані у 1978 та 1989 роках відповідно, а тому вони повністю відповідають ключовому часовому критерію, визначеному в пункті 42 Порядку №1127 (до 5 серпня 1992 року). При цьому нежитлові будівлі, що є предметом спору, функціонально є малими допоміжними спорудами, необхідними для забезпечення роботи автостоянки, яка була передана на баланс попереднику рішенням Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів у 1989 року, що повністю відповідає функціональному призначенню господарської споруди у широкому розумінні;

- суд першої інстанції, обґрунтовуючи свій висновок про відсутність належних правових підстав для реєстрації, посилався на те, що відповідач не надав доказів виконання умов, зокрема пункту 6 Рішення Виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів від 08.10.1986 №985, яке передбачало отримання дозволу на початок будівельних робіт. Ця вимога суду є юридично необґрунтованою та прямо суперечить суті та вимогам пункту 42 Порядку №1127. Перелік документів, необхідних для реєстрації об`єктів, збудованих до 05.08.1992, є вичерпним і включає лише технічний паспорт та документ про присвоєння адреси й коли державний реєстратор приймав рішення 28.09.2021, він керувався саме цим вичерпним переліком;

- суд першої інстанції визнав факт правонаступництва відповідача, але зробив висновок про недоведеність належності майна Громадській організації. Це протиріччя є неприпустимим. Первинною підставою набуття права користування інфраструктурою (автостоянками на вул. Березняківська, 17 та 19) є рішення Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 14.12.1989 №1106, яке є чинним та не скасоване. Це рішення підтверджує законність набуття прав на майно інфраструктури стоянок у радянський період. Отже, право власності відповідача (як правонаступника) виникло задовго до 2013 року й вважається набутим правомірно відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення;

- ані прокурором, ані позивачем не було надано суду першої інстанції жодних доказів, що спірне нерухоме майно було збудоване всупереч існуючим на той момент (момент будівництва) нормам закону. Тому, за відсутності таких доказів, неможливо стверджувати про порушення відповідачем вимог чинних на час розгляду справи Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1127;

- скасування реєстрації права власності відповідача на будівлі та, як наслідок, скасування реєстрації земельної ділянки в ДЗК, є невірним способом захисту прав територіальної громади. Якщо право власності на будівлі є законним, таке скасування не відновлює порушене право позивача, а лише створює ситуацію, коли законний власник майна позбавлений державної реєстрації, що є порушенням конституційного права власності. Таким чином, обраний заявником та позивачем і задоволений судом спосіб захисту не є ефективним і правомірним;

- судом першої інстанції не було встановлено, вимогам якого законодавства не відповідає технічна документація із землеустрою щодо проведення інвентаризації земельної ділянки, розроблена фізичною особою-підприємцем Холявко В.М., тобто, в чому полягає порушення Відділом у Долинському районному Головному управлінні Держгеокадастру у Кіровоградській області при здійсненні державної реєстрації земельної ділянки. Прийняття рішення щодо державної реєстрації земельної ділянки або відмови у здійсненні такої реєстрації саме собою не породжує виникнення жодних речових прав на цю земельну ділянку;

- допущені судом першої інстанції порушення при ухваленні рішення призвело до недотримання принципу непорушності права мирного володіння спірним нерухомим майном.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

18.12.2025 через підсистему «Електронний суд» керівник Дніпровської окружної прокуратури міста Києва подав до Північного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просив суд у задоволенні апеляційної скарги відповідача відмовити, а рішення Господарського суду міста Києва від 08.07.2025 у справі №910/20045/23 залишити без змін.

У відзиві прокурор зазначив, що Міністерством юстиції України, на підставі наказу від 16.11.2023 №263/7 «Про проведення камеральної перевірки державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пономарьової Дар`ї Володимирівни», було проведено перевірку, за результатами якої складено акт від 06.12.2023, яким встановлено, що приватним нотаріусом Пономарьовою Д.В. під час проведення реєстрації права власності за громадською організацією «Київська міська спілка автомобілістів» () на вказані нежитлові будівлі порушено вимоги статей 3, 10, 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та пункти 12, 41 Порядку №1127, оскільки державну реєстрацію проведено за відсутності документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; за відсутності документа, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; без направлення відповідного запиту до органу, який проводив оформлення та/або реєстрацію прав про надання інформації, необхідної для державної реєстрації прав, що виникли до 01.01.2013; за відсутності документів, які давали б змогу встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.

За доводами прокурора набуття Громадською організацією «Київська міська спілка автомобілістів» у власність нерухомого майна нежитлової будівлі літ. «А» площею 25,3 кв.м та нежитлової будівлі літ. «Б» площею 19,7 кв.м. за адресою: вул. Березняківська, 17-19 здійснено шляхом надання документів, які не відповідають вимогам п.п. 41, 42, 81 Порядку № 1127, з порушенням Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Також прокурор наголосив на тому, що Громадська організація «Київська міська спілка автомобілістів» не є правонаступником Громадської організації «Київська міська організація Всеукраїнської спілки автомобілістів». Однак, навіть якщо суд не прийме до уваги факт відсутності правонаступництва у Громадської організації «Київська міська спілка автомобілістів», просив урахувати, що відомостей про те, що в результаті отримання автостоянок, Громадська організація «Київська міська спілка автомобілістів» будь-коли отримувала спірні об`єкти немає. Більш того, відсутня інформація про те, що спірні об`єкти були побудовані у 1978 та 1989 роках, адже технічний паспорт, витяг з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, довідка ТОВ «АО «Грош цена» не підтверджують рік їх будівництва.

Прокурор у відзиві зазначає, що з огляду на характер спірних правовідносин, втручання у право власності відповідача не може вважатися непропорційним та таким, що порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції.

Ураховуючи, що реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером :90:140:1126, площею 5,2456 га по вул. Березняківській, 17-19 у Дніпровському районі міста Києва, здійснена у зв`язку із реєстрацією за Громадською організацією «Київська міська спілка автомобілістів» права власності на нежитлові будівлі літ. «А» та літ. «Б», загальною площею 45 кв.м., яка, у свою чергу, здійснена з використанням документів, які не відповідають вимогам Порядку №1127 та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд першої інстанції, на переконання прокурора, обґрунтовано дійшов висновку про наявність підстав для скасування державної реєстрації вказаної земельної ділянки. При цьому, реєстрація земельної ділянки площею 5,2456 га є незаконною, оскільки площа ділянки значно перевищує площу будівель (45 кв.м.).

19.12.2025 відповідач подав через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду письмові пояснення на відзив прокуратури.

У письмових поясненнях відповідач наголосив на такому:

- твердження прокурора про відсутність у відповідача правових підстав володіння майном спростовуються архівними документами (рішенням Виконкому Київської міської ради народних депутатів від 14.12.1989 №1106) та судовими рішеннями, що набрали законної сили у справах №826/3771/15, №2а-2455/11/2670, №5011-47/12608-2012;

- твердження прокурора про необхідність введення в експлуатацію об`єктів 1978 та 1989 років суперечить принципу незворотності дії закону в часі, оскільки на момент будівництва процедури введення в експлуатацію в сучасному розумінні не існувало;

- посилання прокурора на наказ від 06.12.2023 №4189/5 «Про результати проведення камеральної перевірки державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пономарьової Дар`ї Володимирівни» не є доказом незаконності самого права власності, а свідчить лише про заходи контролю у сфері реєстрації;

- прокурор вважає, що реєстрація земельної ділянки площею 5,2456 га є незаконною, оскільки площа ділянки значно перевищує площу будівель (45 кв.м.), однак автостоянка, як об`єкт інфраструктури, за своєю природою передбачає, що площа земельної ділянки (для зберігання автомобілів) значно перевищує площу капітальних споруд (пункт охорони, адміністративна будівля);

- земельна ділянка та будівлі використовуються за призначенням як автостоянка для задоволення потреб мешканців міста (членів спілки). Позбавлення скаржника прав на це майно не сприяє «суспільному інтересу», а навпаки, руйнує сталу інфраструктуру зберігання транспортних засобів.

Позивач письмового відзиву на апеляційну скаргу суду не надав, що у відповідності до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Згідно з витягом із протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.11.2025 апеляційну скаргу Громадської організації «Київська міська спілка автомобілістів» на рішення Господарського суду міста Києва від 08.07.2025 у справі №910/20045/23 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Михальська Ю.Б., судді: Тищенко А.І., Мальченко А.О.

Судом установлено, що апеляційна скарга була подана скаржником безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.11.2025 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/20045/23; відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.

20.11.2025 матеріали справи №910/20045/23 надійшли до суду апеляційної інстанції та були передані судді-доповідачу.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Громадської організації «Київська міська спілка автомобілістів» на рішення Господарського суду міста Києва від 08.07.2025 у справі №910/20045/23, апеляційну скаргу призначено до розгляду на 27.01.2026.

У судове засідання, призначене на 27.01.2026, з`явилися представники Київської міської прокуратури, Київської міської ради та відповідача.

Суд у судовому засіданні заслухав пояснення представників учасників справи по суті спору та поданої апеляційної скарги.

Протокольною ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.01.2026 у справі оголошено перерву до 10.02.2026.

За результатами проведеного 10.02.2026 судового засідання суд оголосив вступну та резолютивну частини постанови.

Явка представників учасників справи

У судове засідання 10.02.2026 з`явилися представники прокуратури, позивача та відповідача.

Представник відповідача у судовому засіданні просив задовольнити апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким у позові відмовити повністю.

Представники прокуратури та позивача у судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили залишити оскаржене рішення суду першої інстанції без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

08.10.1986 виконавчим комітетом Київської міської Ради народних депутатів прийнято рішення №985 «Про будівництво в XII п`ятирічці зблокованих, одно-двоповерхових кооперативних гаражів і відкритих стоянок для транспортних засобів, які належать громадянам, по замовленню Київської міської ради добровільного товариства «Автомотолюбитель УРСР», яким Київській міській раді добровільного товариства «Автомотолюбитель УРСР» вирішено відвести земельні ділянки під будівництво одно-двоповерхових зблокованих кооперативних гаражів і відкритих стоянок для транспортних засобів у відповідності до додатку №3 до цього рішення, зокрема автостоянку по вул. Березняківська на 278 машиномісць у Дарницькому районі.

Рішенням виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 14.12.1989 №1106 «Про передачу відкритих платних автостоянок районним радам добровільного товариства «Автомотолюбитель УРСР» у зв`язку з реорганізацією міської ради добровільного товариства «Автомотолюбитель УРСР» та переведенням районних рад добровільного товариства «Автомотолюбитель УРСР» на господарський розрахунок та самофінансування виконавчий комітет вирішив передати до 01.01.1990 всі відкриті автостоянки виробничого підприємства гаражного та технічного обслуговування міської ради добровільного товариства «Автомотолюбитель УРСР» на баланс районних рад добровільного товариства «Автомотолюбитель УРСР» за територіальною приналежністю згідно з додатком.

Згідно з додатком до вказаного рішення від 14.12.1989 №1106 на баланс районних рад добровільного товариства «Автомотолюбитель УРСР» передано, зокрема, автостоянки за адресами: вул. Березняківська, 17 на 350 машино-місць; вул. Березняківська, 19 на 558 машино-місць, про що вказано у пунктах 39 та 40 додатку до Рішення.

Державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В. прийнято рішення (з відкриттям розділу) від 28.09.2021 індексний номер 60618862 про реєстрацію за Громадською організацією «Київська міська спілка автомобілістів» права власності на нежитлову будівлю «А», площею 25,3 кв.м та нежитлову будівлю «Б» площею 19,7 кв.м за адресою: м. Київ, вул. Березняківська, будинок 17-19 (номер об`єкту нерухомого майна 000).

Підставою для прийняття рішення про реєстрацію за Громадською організацією «Київська міська спілка автомобілістів» права власності на вказані об`єкти нерухомості став технічний паспорт ТОВ «АО «Грош цена», реєстраційний номер ТІ01:8088-2276-2943-4779 від 08.09.2021, витяг з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва (20210907-т1 від 07.09.2021), а також довідка ТОВ «АО «Грош цена» про показники об`єкта нерухомого майна № 49 від 07.09.2021.

Відповідно до змісту довідки ТОВ «АО «Грош цена», за результатами проведеної інвентаризації, згідно з наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 09.08.2012 №404 «Про внесення змін до Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна» від 24.05.2001 №127 нежитлові будівлі мають такі показники: нежитлова будівля «А», загальною площею 25,3 кв.м, нежитлова будівля «Б», загальною площею 19.7 кв.м., розташовані за адресою: м. Київ, Дніпровський район, вул. Березняківська, буд. 17-19, не належать до самочинного будівництва зведення на земельній ділянці нежитлових будівель «А», загальною площею 25,3 кв.м (збудована у 1978 році), та «Б», загальною площею 19,7 кв.м (збудована у 1989 році) та не потребують введенню в експлуатацію.

10.09.2015 Київською міською радою прийнято рішення №958/1822 «Про інвентаризацію земель міста Києва», яким вирішено провести інвентаризацію земель міста Києва; дозволити виступати замовниками технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель: землекористувачам земельних ділянок - щодо земельних ділянок, які перебувають у їх фактичному користуванні, за власні кошти.

Як підтверджується матеріалами справи, Відділом у Долинському районі Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області здійснена державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером :90:140:1126 площею 5,2456 га по вул. Березняківській, 17-19 у Дніпровському районі міста Києва у Державному земельному кадастрі на підставі технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земельної ділянки, розробленої фізичною особою-підприємцем Холявко В. М.

У пояснювальній записці до вказаної технічної документації вказано, що підставою для виконання робіт є: завдання на виконання робіт, затверджене замовником; заява Громадської організації «Київська міська спілка автомобілістів», в особі керівника Худабаєвої Світлани Кадирбеківни, на виконання робіт; рішення Київської міської ради від 10.09.2015 за №958/1822 «Про інвентаризацію земель міста Києва».

Прокурор, звертаючись до суду з позовом у даній справі, зазначає, що набуття Громадською організацією «Київська міська спілка автомобілістів» у власність нерухомого майна - нежитлової будівлі літ. «А» площею 25,3 кв.м та нежитлової будівлі літ. «Б» площею 19,7 кв.м. за адресою: вул. Березняківська, 17-19 здійснено шляхом надання для державної реєстрації документів, які не відповідають вимогам пунктів 41, 42, 81 Порядку №1127, що є підставою для скасування прийнятого з порушенням Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на вказане майно.

Також прокурор зазначає, що оскільки реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером :90:140:1126, площею 5,2456 га по вул. Березняківська, 17-19 у Дніпровському районі міста Києва, здійснена на підставі технічної документації, розробленої ФОП Холявко В.М. у зв`язку із реєстрацією за Громадською організацією «Київська міська спілка автомобілів» права власності на нежитлові будівлі літ. «А» та літ. «Б» загальною площею 45 кв.м., право власності на яку набуто з порушенням вимог законодавства України, існує необхідність у скасуванні державної реєстрації вказаної земельної ділянки.

Прокурор зазначає, що внаслідок безпідставної державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна - літера «А», площею 25,3 кв.м. та літера «Б» площею 19,7 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Березняківська, будинок 17-19 та подальшого формування і державної реєстрації під таке майно земельної ділянки площею 5,2456 га з кадастровим номером :90:140:1126, Київська міська рада позбавлена можливості розпоряджатися вказаною земельною ділянкою на власний розсуд в інтересах територіальної громади міста, а тому належним способом захисту порушених прав є усунення перешкод власнику шляхом скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на спірні об`єкти та про скасування державної реєстрації земельної ділянки площею 5,2456 га по вул. Березняківській, 17-19 у Державному земельному кадастрі.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву прокурора на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін із таких підстав.

Щодо підстав для представництва прокурором інтересів держави у спірних правовідносинах в особі Київської міської ради.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Положення пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру».

Статтею 1 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема загальних інтересів суспільства та держави.

Відповідно до частин 3, 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою в справу, провадження в якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

З урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу в питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах, не може тлумачитися розширено.

Отже прокурор може представляти інтереси держави в суді в виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (п. 3 частини 2 статті 129 Конституції України).

Відповідно до частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави в разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

За частинами 4 та 7 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи така відповідь взагалі не отримана, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Аналогічні висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18.

У даній справі прокурор у позовній заяві зазначив, що захисту потребують майнові права територіальної громади міста Києва, як власника земельної ділянки.

Відповідно до статті 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Особливості здійснення місцевого самоврядування в містах Києві та Севастополі визначаються окремими законами України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, є районні та обласні ради.

Згідно з частиною 1 статті 142 Конституції України матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Частиною 1 статті 143 Конституції України визначено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» місцеве самоврядування у місті Києві здійснюється територіальною громадою міста як безпосередньо, так і через Київську міську раду, районні в місті ради (у разі їх утворення) та їх виконавчі органи.

Згідно з частиною 1 статті 9 цього Закону у місті Києві діють представницькі органи місцевого самоврядування - Київська міська рада, районні в місті ради (у разі їх утворення), які є юридичними особами.

Частиною 1 статті 18 вказаного Закону передбачено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування у місті Києві є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності громади міста або знаходяться в її управлінні.

За приписами частини 1 статті 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальна громада - жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об`єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр; право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

За змістом статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Відповідно до статті 60 вказаного Закону територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Із аналізу вказаних норм законодавства вбачається, що державою гарантується належне функціонування місцевого самоврядування, матеріальною основою якого є, у тому числі, земля, правомочності власника щодо якої від імені територіальної громади виконує відповідна рада.

Тобто економічні інтереси держави полягають в законному та ефективному використанні об`єктів, що є комунальною власністю - для задоволення суспільної потреби у функціонуванні місцевого самоврядування.

Прокурор зазначає, що у даному випадку внаслідок безпідставної державної реєстрації за Громадською організацією «Київська міська спілка автомобілістів» права власності на об`єкти нерухомого майна, загальною площею 45,0 кв.м. та формування під нього земельної ділянки площею 5,2456 га по вул. Березняківській, 17-19 кадастровий номер :90:140:1126, Київська міська рада позбавлена можливості вільно розпоряджатися цією ділянкою, оскільки наявність зареєстрованого права на майно наділяє його власника привілейованим правом на земельну ділянку, а отже необхідність захисту порушеного права є очевидною.

На території міста Києва правомочності власника нерухомого майна від імені територіальної громади здійснює Київська міська рада.

Відповідно до статті 18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.

Верховний Суд у постанові від 13.03.2018 у справі №911/620/17 дійшов висновку, що у правовідносинах, що стосуються прав та економічних інтересів територіальної громади інтереси держави та позивача - місцевої ради, яка представляє відповідну територіальну громаду та здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, повністю збігаються.

Порушення прав територіальної громади беззаперечно свідчить про порушення державних інтересів, оскільки таке порушення суперечить конституційному обов`язку держави щодо забезпечення прав людини та гарантування належного функціонування місцевого самоврядування, ослаблює економічні основи місцевого самоврядування, що потребує реагування у межах наданої Конституцією України компетенції.

Із огляду на зазначене суд відзначає, що Київська міська рада є уповноваженим органом на здійснення відповідних повноважень з метою захисту інтересів територіальної громади, а тому має бути позивачем у справі.

Поряд із цим, судом установлено, що при наявності порушень інтересів держави позивач (Київська міська рада) не вживав жодних заходів до їх усунення.

Так, Київська міська рада достовірно була обізнана про факт реєстрації об`єкта нерухомості - нежитлової будівлі літ. «А» та нежитлової будівлі літ. «Б» по вул. Березняківській, 17-19 у місті Києві, а також про факт присвоєння кадастрового номера сформованій під вказане майно земельній ділянці площею 5,2456 га з часу скерування на її адресу листа Дніпровської окружної прокуратури міста Києва № 50-8260ВИХ-23 від 30.10.2023. У даному листі Київську міську раду поінформовано про факт порушення законодавства при реєстрації спірних об`єктів нерухомості за вказаною адресою.

У відповідь на цей лист Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) листом від 13.11.2023 №05716-15017 повідомив Дніпровську окружну прокуратуру міста Києва про відсутність наміру звертатися з відповідною позовною заявою та просив окружну прокуратуру звернутися з відповідним позовом до суду для захисту порушених інтересів держави.

При цьому, незважаючи на факт проведення безпідставної реєстрації права власності об`єкту нерухомості ще у вересні 2021 року та обізнаність про цей факт, органом місцевого самоврядування жодних заходів, у тому числі позовного характеру, не вжито, що свідчить про невиконання уповноваженим органом функцій по захисту інтересів держави.

За таких обставин, враховуючи звернення прокурора до компетентних органів та нездійснення позивачем упродовж тривалого часу захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, у даному випадку відповідно до статті 131-1Конституції України, статті 23 Закону України «Про прокуратуру», наявні підстави для захисту інтересів держави органами прокуратури шляхом пред`явлення до суду даного позову в інтересах органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - Київської міської ради.

З огляду на те, що прокурором у позові вказано, які саме інтереси держави порушено, та враховуючи нездійснення компетентними органами упродовж тривалого часу самостійного захисту інтересів держави, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду про наявність у прокурора підстав для представництва інтересів держави в особі визначеного ним позивача.

Заперечень із цього приводу відповідачем під час апеляційного перегляду справи не висловлювалось.

Щодо суті заявлених позовних вимог.

Предметом дослідження у межах цієї справи є відносини щодо речових прав на об`єкти нерухомого майна, відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав, які регламентовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також земельні відносини, які регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц, від 06.04.2021 у справі №925/642/19 та інших.

Згідно з частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Приписами статті 321 Цивільного кодексу України унормовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини 1 статті 395 Цивільного кодексу України речовими правами на чуже майно є: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій).

Згідно з нормами статті 396 Цивільного кодексу України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Частинами 2, 3 статті 152 Земельного кодексу України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

За змістом статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Вирішуючи питання про наявність ознак самовільного зайняття земельної ділянки, необхідно враховувати, що сам лише факт користування земельною ділянкою за відсутності документів, які посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільного її зайняття. У вирішенні таких спорів необхідно встановити наявність у особи в силу закону права на отримання земельної ділянки у власність чи у користування. Отже, самовільне зайняття земельної ділянки є відмінним від користування земельною ділянкою за відсутності належним чином оформлених документів на неї. Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 28.02.2024 у справі №916/799/23, від 19.09.2023 у справі №911/1406/20, від 12.09.2023 у справі №916/1828/22, від 14.05.2020 у справі №908/394/19 та від 04.04.2019 у справі №910/2655/18.

Із урахуванням наведених положень законодавства суд зазначає, що власник має право вимагати захисту свого права від особи, яка перешкоджає йому користуватися і розпоряджатися своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом.

Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07.06.2023 у справі №904/1270/22.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Такий спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника (титульного володільця), які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 07.02.2024 у справі №904/4267/22, від 13.09.2022 у справі №910/9727/21 та від 23.05.2023 у справі №916/743/20.

Відповідно до положень статті 391 Цивільного кодексу України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Отже, позивач, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з негаторним позовом, зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння, а суд має перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 26.03.2024 у справі №911/1375/22, від 13.09.2022 у справі №910/9727/21 та від 25.05.2021 у справі №910/91/20.

Верховний Суд також зазначає, що підставою для подання негаторного позову є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 07.02.2024 у справі №904/4267/22, від 04.07.2023 у справі №914/1770/21, від 07.06.2023 у справі №904/1270/22 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі №924/1220/17.

Статтею 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно з приписами статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Відповідно до частин 2, 3 статті 331 Цивільного кодексу України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до частини 4 статті 334 Цивільного кодексу України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (тут і надалі у редакції, чинній на час державної реєстрації) передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання та підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до сталої та сформованої судової практики Верховного Суду державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 24.01.2020 у справі №910/10987/18.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» загальними засадами державної реєстрації прав є, серед іншого, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження.

Частиною 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

У межах розгляду даного спору Громадська організація «Київська міська спілка автомобілістів» стверджувала, що набула право власності на спірні об`єкти нерухомого майна в порядку процедури правонаступництва.

Так, Громадська організація зауважувала, що на підставі Рішення Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 14.12.1989 №1106 «Про передачу відкритих платних автостоянок районним радам добровільного товариства «Автомотолюбитель УРСР» Добровільному товариству «Автомотолюбитель УРСР» були передані автостоянки за адресами: вул. Березняківська, 17; вул. Березняківська, 19, про що вказано у пунктах 39 та 40 додатку до вказаного Рішення «Перелік платних автостоянок, які передаються на баланс районних рад добровільного товариства автомотолюбитель УРСР».

Відповідач зазначає, що Громадська організація «Київська міська спілка автомобілістів» є правонаступником Громадської організації «Всеукраїнська спілка автомобілістів», яка, в свою чергу, є правонаступником Київської міської ради добровільного товариства «Автомотолюбитель УРСР», що встановлено в постанові Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.08.2011 у справі №2а-2455/11/2670 та рішенні Господарського суду міста Києва від 23.10.2012 у справі №5011-47/12608-2012. Обставини такого правонаступництва також підтверджені Верховним Судом у постанові від 24.01.2019 у справі №826/3771/15.

Частиною 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі «Совтрансавто-Холдінг» проти України» (заява №48553/99), а також рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі «Брумареску проти Румунії» (заява №28342/95)).

Високий Суд у пунктах 46, 47 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Устименко проти України» від 29 жовтня 2015 року (заява №32053/13), яке набуло статусу остаточного 29.01.2016, зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява №52854/99, пункти 51 і 52, ECHR 2003-Х).

З огляду на викладене, місцевий господарський правомірно відхилив доводи прокурора про недоведеність факту правонаступництва Громадської організації «Київська міська спілка автомобілістів» прав та обов`язків Громадської організації «Всеукраїнська спілка автомобілістів», яка, в свою чергу, є правонаступником Київської міської ради добровільного товариства «Автомотолюбитель УРСР», оскільки в силу приписів частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України такі обставини є преюдиційними.

Положеннями статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Пунктом 4 частини 1 статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що одним з етапів проведення державної реєстрації прав є перевірка документів та/або відомостей із Державного реєстру прав, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень.

Згідно з частиною 1 статті 22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини 2 статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Так, пунктом 1 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 (далі - Порядок №1127), передбачено, що він визначає умови, підстави та процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав.

Відповідно до пункту 40 Порядку №1127 (тут і надалі у редакції, чинній на час державної реєстрації) державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», іншими законами України та цим Порядком.

Громадська організація зазначає, що з метою фіксації своїх речових прав на нерухоме майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно її представник звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пономарьової Дар`ї Володимирівни із заявою від 23.09.2021 та відповідними документами.

Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Дар`їєю Володимирівною було прийнято оскаржуване рішення від 28.09.2021 (індексний номер 60618862) про реєстрацію за Громадською організацією «Київська міська спілка автомобілістів», права власності на нежитлову будівлю «А», площею 25,3 кв.м. та нежитлову будівлю «Б», площею 19,7 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Березняківська, будинок 17-19 (номер об`єкту нерухомого майна 000).

Як вбачається з матеріалів справи, на розгляд нотаріусу для прийняття відповідного рішення про реєстрацію права власності були надані: технічний паспорт ТОВ «АО «Грош цена» від 08.09.2021 реєстраційний номер ТІ101:8088-2276-2943-4779; витяг з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва (реєстраційний номер документу: ТІ01:8088-2276-2943-4779); довідка ТОВ «АО «Грош цена» від 07.09.2021 №49 про показники об`єкта нерухомого майна.

На переконання Громадської організації вказаний перелік документів є достатнім для здійснення відповідної державної реєстрації прав власності, як це визначено пунктом 42 Порядку №1127 (у редакції, чинній на час державної реєстрації).

Так, пунктом 42 Порядку №1127 передбачено, що для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., подаються: 1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки, за яким державним реєстратором отримуються відомості Державного земельного кадастру з метою встановлення місця розташування земельної ділянки, на якій споруджено відповідний об`єкт, для подальшого відображення таких відомостей як адреси об`єкта нерухомого майна. У разі коли індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р. та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, замість документів, передбачених цим пунктом, можуть бути подані документи, передбачені статтею 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Як вірно зазначив суд першої інстанції, з аналізу умов пункту 42 Порядку вбачається, що у наведеній нормі законодавцем визначений вичерпний перелік об`єктів, щодо яких для державної реєстрації прав власності подаються документи, регламентовані пунктом 42 Порядку №1127, а саме: індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 05.08.1992.

Тобто, для визначення переліку документів згідно з пунктом 42 Порядку №1127 необхідно керуватись не виключно періодом будівництва, а й характеристиками об`єкту нерухомого майна.

Натомість у межах даної справи судом установлено, що відповідач, реалізуючи свій намір зареєструвати право власності на спірні об`єкти нерухомого майна, залишив поза увагою характеристики об`єктів нерухомого майна, обмежуючись виключно періодом їх зведення (за доводами відповідача це 1978 та 1989 роки), що не було враховано і державним реєстратором під час здійснення спірної реєстрації і перевірки відповідності об`єкта і наданих документів вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги відповідача про поширення на спірні правовідносини положень пункту 42 Порядку №1127, оскільки нежитлові будівлі, що є предметом спору, функціонально є малими допоміжними спорудами, необхідними для забезпечення роботи автостоянки, що повністю відповідає функціональному призначенню господарської споруди у широкому розумінні судом відхиляються, оскільки ґрунтуються на довільному розширеному тлумаченні скаржником положень зазначеної норми Порядку.

Зі змісту пункту 42 Порядку №1127, у свою чергу, чітко вбачається, що поняття «господарські (присадибні) будівлі і споруди» стосується об`єктів, розташованих саме на індивідуальних житлових присадибних ділянках.

При цьому, відповідачем було надано суду копію Рішення виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів від 08.10.1986 №985 «Про будівництво в XII п`ятирічці зблокованих, одно-двоповерхових кооперативних гаражів і відкритих стоянок для транспортних засобів, які належать громадянам, по замовленню Київської міської ради добровільного товариства «Автомотолюбитель УРСР», у пункті 5 якого зазначено про відведення Київській міській раді добровільного товариства «Автомотолюбитель УРСР» земельних ділянок під будівництво одно-двоповерхових зблокованих кооперативних гаражів і відкритих стоянок для транспортних засобів у відповідності з додатком 3. Згідно з додатком 3 вказаного рішення, в переліку земельних ділянок, які відводились Київській міській раді добровільного товариства «Автомотолюбитель УРСР» під будівництво одно-двоповерхових зблокованих кооперативних гаражів і відкритих стоянок для транспортних засобів, міститься автостоянка по вул. Березняківська на 278 машино-місць.

Також відповідачем була надана копія рішення Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 14.12.1989 №1106 «Про передачу відкритих платних автостоянок районним радам добровільного товариства «Автомотолюбитель УРСР», на підставі якого, з урахуванням наслідків правонаступництва, відповідачу були передані автостоянки за адресами: вул. Березняківська, 17 на 350 машино-місць; вул. Березняківська, 19 на 558 машино-місць, про що вказано у пунктах 39 та 40 додатку до вказаного Рішення «Перелік платних автостоянок, які передаються на баланс районних рад добровільного товариства автолюбитель УРСР».

Системний аналіз представлених суду документів дає підстави дійти висновку про помилковість тверджень відповідача, які послідовно викладались ним як під час розгляду справи Господарським судом міста Києва, так і в апеляційній скарзі, що внаслідок отримання автостоянок відповідач отримав об`єкти нерухомого майна, щодо яких було прийняте спірне рішення про державну реєстрацію права власності.

У даному контексті судом першої інстанції було правильно враховано, що відповідно до абзацу третього додатку «Б» до ДБН В.2.3-15:2007 автостоянка - це спеціально обладнана відкрита площадка для постійного або тимчасового зберігання легкових автомобілів та інших мототранспортних засобів. Зазначеними нормами передбачається влаштування тимчасового приміщення для обслуговуючого персоналу, яке може бути демонтовано після припинення права (оренди, користування) на земельну ділянку.

Пунктом 5.1. ДБН В.2.3-15:2007 передбачено, що у складі автостоянок для постійного зберігання автомобілів повинні бути відкриті площадки для стоянки автомобілів, приміщення для чергових і зберігання інвентаря, відповідні елементи інженерного обладнання та благоустрою, а також, за необхідності та технічної можливості, можуть бути - пости технічного огляду та дрібного технічного ремонту і миття автомобілів, включаючи пункти-пости самообслуговування - оглядові ями (естакади), місця чищення салону автомобіля. Такі автостоянки можуть бути обладнані сонцезахисними навісами, вітрозахисними стінками, декоративним сонцезахисним і шумозахисним озелененням.

Пунктом 5.9. вказаних ДБН передбачено, що на автостоянках з 50 і більше місцями постійного та тимчасового зберігання автомобілів при головному в`їзді-виїзді повинен влаштовуватися контрольно-пропускний пункт (приміщення для обслуговуючого персоналу, туалету та інше), обладнаний майданчик для зберігання протипожежного інвентарю, встановлення контейнерів-сміттєзбірників.

Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (стаття 179 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 181 Цивільного кодексу України передбачено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною (стаття 184 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 188 Цивільного кодексу України якщо кілька речей утворюють єдине ціле, що дає змогу використовувати його за призначенням, вони вважаються однією річчю (складна річ).

Виходячи з аналізу положень статей 179, 181, 188 Цивільного кодексу України, ДБН В.2.3-15:2007 та Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 22 січня 1996 року №115, автостоянка не є об`єктом нерухомого майна, оскільки утворюється за рахунок інших речей (огорожі, твердого покриття, освітлення, приміщень для обслуговування персоналу), які не є об`єктами нерухомого майна у розумінні статті 181 Цивільного кодексу України, оскільки вони безпосередньо не пов`язані з земельною ділянкою.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.11.2019 у справі №686/22924/16-ц.

При цьому, з наявної у матеріалах справи копії листа відповідача, скерованого на ім`я ФОП Холявки Віталія Миколайовича, від 28.09.2021 вбачається, що відповідачем адресату було повідомлено про наявність на земельній ділянці по вулиці Березняківська, 17-19 у Дніпровському районі міста Києва металевих гаражів, які не є капітальними спорудами.

Згідно з частинами 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються (стаття 77 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 79 Господарського процесуального кодексу України).

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були (аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.06.2020 у справі №924/233/18).

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, колегія суддів, дотримуючись наведених приписів процесуального та матеріального права, дійшла висновку про недоведеність відповідачем факту існування об`єктів нерухомого майна за адресою м. Київ, вул. Березняківська, будинок 17-19, щодо яких було прийнято спірне рішення про державну реєстрацію права власності, на дату передачі у 1989 році відкритих платних автостоянок районним радам добровільного товариства «Автомотолюбитель УРСР», на підставі якого, з урахуванням наслідків правонаступництва, відповідачу були передані автостоянки за адресами: вул. Березняківська, 17 на 350 машино-місць; вул. Березняківська, 19 на 558 машино-місць.

Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Як вбачається з рішення виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів від 08.10.1986 №985 «Про будівництво в XII п`ятирічці зблокованих, одно-двоповерхових кооперативних гаражів і відкритих стоянок для транспортних засобів, які належать громадянам, по замовленню Київської міської ради добровільного товариства «Автомотолюбитель УРСР», Київській міській раді добровільного товариства «Автомотолюбитель УРСР» відведено під будівництво одно-двоповерхових зблокованих кооперативних гаражів і відкритих стоянок для транспортних засобів автостоянка по вул. Березняківська на 278 машино-місць.

При цьому, пунктом 6 рішення зобов`язано забудовника: виконати умови архітектурно-планувального завдання ГлавАПУ виконкома міськради; межі земельних ділянок, що відводяться цим рішенням визначити в ГлавАПУ виконкома міськради після погодження і затвердження у встановленому порядку проектної документації; дозвіл на початок будівельних робіт по зведенню зблокованих, одно-двохповерхових кооперативних гаражів і відкритих стоянок для транспортних засобів отримати в спецвідділі по благоустрою.

Приписами статті 22 Земельного кодексу Української РСР (у редакції, чинній на дати зведення спірного майна, на які посилається відповідач) було встановлено, що приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється.

Однак, жодних доказів виконання умов пункту 6 вказаного рішення, як передумови зведення зблокованих, одно-двоповерхових кооперативних гаражів, суду не надано.

Під час розгляду справи відповідач не надав належних доказів у підтвердження факту зведення спірних об`єктів у визначений відповідачем період, як і доказів реєстрації даних об`єктів нерухомого майна у встановленому законом порядку на вказаний час їх будівництва.

Отже, як вірно зазначив суд першої інстанції та не спростовано відповідачем в апеляційній скарзі, у матеріалах справи відсутні будь-які правовстановлюючі документи, які підтверджували б наявність у відповідача права власності на спірне нерухоме майно або можливість набуття такого права на законних підставах.

Надані ж до матеріалів справи копії документів, а саме: технічний паспорт, витяг з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, довідка ТОВ «АО «Грош цена», на які посилається скаржник, не є належними доказами на підтвердження факту зведення спірних об`єктів нерухомого майна у встановленому законом порядку у 1978 році та 1989 році, в межах реалізації рішення виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів від 08.10.1986 №985 Київською міською радою добровільного товариства «Автомотолюбитель УРСР», і як наслідок переходу до відповідача прав на такі об`єкти як правонаступника.

Як вбачається зі змісту рішення Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 14.12.1989 №1106 «Про передачу відкритих платних автостоянок районним радам добровільного товариства «Автомотолюбитель УРСР», предметом передачі були машиномісця, які за своїм правовим статусом не є об`єктами нерухомого майна.

Таким чином, рішення Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 14.12.1989 №1106 не підтверджує законності набуття відповідачем прав на спірні об`єкти й не підтверджує, що право власності відповідача (як правонаступника) виникло задовго до 2013 року відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення.

Водночас, матеріали справи не містять і жодних доказів будівництва спірних об`єктів з дотриманням вимог закону у інші періоди та належність їх відповідачу на праві власності чи можливість набуття такого права на законних підставах.

Відповідно до частин 1, 4 статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у Державному реєстрі реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення, меліоративні мережі, складові частини меліоративної мережі. Не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв`язку, залізничні колії, крім меліоративних мереж, складових частин меліоративної мережі.

За змістом частини 3 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій; під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії; під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, а також відомості інших реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, держателем (розпорядником, володільцем, адміністратором) яких є державні органи, шляхом безпосереднього доступу до них чи у порядку інформаційної взаємодії з Державним реєстром прав, у тому числі відомості, що містять персональні дані особи.

Статтею 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено підстави для відмови в державній реєстрації прав, зокрема, заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.

Приймаючи до уваги викладене вище в сукупності та зважаючи на те, що спірні об`єкти за своїми характеристиками не підпадали під дію пункту 42 Порядку №1127 і доказів належності їх відповідачу на праві власності чи можливості набуття такого права на законних підставах суду не надано, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність належних правових підстав для реєстрації за відповідачем права власності на нежитлові будівлі - літ. «А» площею 25,3 кв.м. та літ. «Б» площею 19,7 кв.м., (загальною площею 45 кв.м.) за адресою: м. Київ, вул. Березняківська, 17-19.

У свою чергу, наявність відомостей про державну реєстрацію за відповідачем права власності на об`єкт нерухомого майна, який нібито розташований на земельній ділянці, власником якої є територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради, істотно обмежує права власника землі.

Територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради у цьому випадку не може використовувати земельну ділянку ані для власної забудови, ані іншим чином, і не може надати цю землю в оренду будь-кому, окрім особи, за якою зареєстровано нерухоме майно, тобто за відповідачем.

Вказаної правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.05.2020 у справі №916/1608/18.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений приписами статті 16 Цивільного кодексу України. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

При цьому ефективність обраного позивачем способу захисту означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Таким чином, ефективний засіб (спосіб) захисту призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Вказані висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, Верховного Суду від 03.03.2021 у справі №915/161/20, від 21.01.2021 у справі №921/266/18.

За встановлених обставин права власника спірної земельної ділянки порушуються в результаті безпідставно проведеної державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна за відповідачем, що в подальшому надає право такій особі отримання в користування земельної ділянки комунальної власності на неконкурентних засадах, визначених частиною 2 статті 134 Земельного кодексу України.

Відповідно до статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором.

Вказані положення співвідносяться з пунктом 9 частини 1 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зокрема, з приписами про те, що державна реєстрація права власності та інших речових прав припиняється на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Отже, законодавством визначено, що скасування державної реєстрації права власності можливе лише у випадку скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності. Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (такі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц, від 08.02.2022 у справі №209/3085/20).

Позов у даній справі пред`явлено з метою захисту та відновлення порушених прав територіальної громади міста Києва на самостійне користування та розпорядження земельною ділянкою комунальної власності, оскільки проведена державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна на вказаній земельній ділянці за відповідачем надає йому привілейованого права користування землею та виключає можливість використання та розпорядження власником земельної ділянки в особі уповноваженого органу земельною ділянкою виключно в інтересах територіальної громади.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц зазначено, що відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 48/340, від 12.03.2019у справі №911/3594/17, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19.

Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи іншого речового права створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц).

Існування державної реєстрації права власності на спірні об`єкти нерухомого майна за відповідачем, з урахуванням встановлених судом обставин, суперечить засадам офіційного визнання і підтвердження державою фактів виникнення прав на нерухоме майно, є порушенням як вимог чинного законодавства, так і прав та інтересів територіальної громади міста Києва, оскільки факт державної реєстрації нерухомого майна на земельній ділянці свідчить про фактичну реєстрацію обмеження права власника землі - територіальної громади столиці, на власний розсуд користуватися і розпоряджатися земельною ділянкою. При цьому, реєстрація права власності на майно, навіть за відсутності такого права в особи, фактично надає можливість третім особам використовувати його на власний розсуд, розпоряджатися ним, та в подальшому претендувати на отримання земельної ділянки комунальної власності на неконкурентних засадах, а тому для відновлення становища, яке існувало до порушення та поновлення права власності територіальної громади на землю є потреба у скасуванні державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна.

Отже, для забезпечення територіальній громаді міста Києва реальної та безперешкодної можливості реалізовувати усі правомочності власника щодо комунальної земельної ділянки належним способом захисту порушених прав є усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером :90:140:1126 площею 5,2456 га по вул. Березняківській, 17-19 у Дніпровському районі міста Києва шляхом скасування рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пономарьової Дар?ї Володимирівни від 28.09.2021, індексний номер 60618862 (з відкриттям розділу) про реєстрацію за Громадською організацією «Київська міська спілка автомобілістів» права власності на нежитлові будівлі - літ. «А» площею 25,3 кв.м. та літ. «Б» площею 19,7 кв.м., загальною площею 45 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Березняківська, 17-19, номер об?єкту нерухомого майна 000, номер відомостей про речове право 44183470, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Згідно із частиною 1 статті 79 Земельного кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до частин 1-4, 9 статті 791 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі; земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Частиною 1 статті 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» унормовано, що державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами. Державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера.

Відомості про межі земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру, зокрема, на підставі відповідної документації із землеустрою щодо формування земельних ділянок - у випадках, визначених статтею 79-1 Земельного кодексу України, при їх формуванні, також на підставі технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель - за результатами інвентаризації земель (частина 1 статті 21 Закону України «Про Державний земельний кадастр»).

Правові та організаційні основи діяльності у сфері землеустрою і спрямований на регулювання відносин, які виникають між органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами із забезпечення сталого розвитку землекористування регулюються Законом України «Про землеустрій».

Приписами статті 25 Закону України «Про землеустрій» передбачено, що документація із землеустрою розробляється в електронній та паперовій формах у вигляді схеми, проекту, робочого проекту або технічної документації. Особливим видом такої документації є документація із землеустрою, яка одночасно є містобудівною документацією, - комплексні плани просторового розвитку територій територіальних громад, генеральні плани населених пунктів, детальні плани територій. Затверджена документація із землеустрою є публічною та загальнодоступною. Види документації із землеустрою, зокрема, є технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земель.

Судом установлено, що Відділом у Долинському районі Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області здійснена державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером :90:140:1126 площею 5,2456 га по вул. Березняківській, 17-19 у Дніпровському районі міста Києва у Державному земельному кадастрі на підставі технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земельної ділянки, розробленої фізичною особою-підприємцем Холявко В.М.

У пояснювальній записці до вказаної технічної документації вказано, що підставою для виконання робіт є: завдання на виконання робіт, затверджене замовником; заява Громадської організації «Київська міська спілка автомобілістів», в особі керівника Худабаєвої Світлани Кадирбеківни, на виконання робіт; рішення Київської міської ради від 10.09.2015 за №958/1822 «Про інвентаризацію земель міста Києва».

Так, 10.09.2015 Київською міською радою прийнято рішення №958/1822 «Про інвентаризацію земель міста Києва», яким вирішено провести інвентаризацію земель міста Києва; дозволити виступати замовниками технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель: землекористувачам земельних ділянок - щодо земельних ділянок, які перебувають у їх фактичному користуванні, за власні кошти.

Інвентаризація земель проводиться з метою встановлення місця розташування об`єктів землеустрою, їхніх меж, розмірів, правового статусу, виявлення земель, що не використовуються, використовуються нераціонально або не за цільовим призначенням, виявлення і консервації деградованих сільськогосподарських угідь і забруднених земель, встановлення кількісних та якісних характеристик земель, необхідних для ведення Державного земельного кадастру, виявлення та виправлення помилок у відомостях Державного земельного кадастру, здійснення державного контролю за використанням та охороною земель і прийняття на їх основі відповідних рішень органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування. Порядок проведення інвентаризації земель затверджується Кабінетом Міністрів України (частина 1, 3 статті 35 Закону України «Про землеустрій»).

Відповідно до пунктів 8, 9, 11, 26-29 Порядку проведення інвентаризації земель та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.06.2019 №476 (в редакції чинній на час виготовлення технічної документації) підставою для проведення інвентаризації земель є рішення Верховної Ради Автономної Республіки Крим, відповідного органу виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим чи органу місцевого самоврядування щодо виконання відповідних робіт, договори, укладені між юридичними чи фізичними особами (землевласниками і землекористувачами) та розробниками технічної документації (далі - виконавці), судові рішення. Замовниками технічної документації (далі - замовники) можуть бути органи державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим чи органи місцевого самоврядування, землевласники і землекористувачі. Для проведення інвентаризації земель замовник укладає з виконавцем договір про розроблення технічної документації. За результатами проведення інвентаризації земель виконавцями розробляється технічна документація відповідно до статті 57 Закону України "Про землеустрій". Технічна документація погоджується та затверджується в порядку, встановленому статтею 186 Земельного кодексу України. Виконавці подають копії матеріалів, отриманих за результатами проведення інвентаризації земель, до місцевого фонду документації із землеустрою в паперовій та електронній (цифровій) формі. Відомості, отримані за результатами інвентаризації земель, вносяться до Державного земельного кадастру відповідно до Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 №1051.

Судом установлено, що передумовою для розроблення технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земельної ділянки, у порядку рішення Київської міської ради №958/1822 було фактичне користування спірною земельною ділянкою.

Із наявної в матеріалах справи копії технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земельної ділянки, розробленої фізичною особою-підприємцем Холявко В.М., вбачається, що остання була замовлена для інвентаризації земельної ділянки для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій за адресою: по вулиці Березняківська, 17-19 у Дніпровському районі міста Києва.

На підтвердження фактичного використання земельної ділянки відповідачем землевпоряднику був наданий витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.09.2021 за індексним номером 276927907, на підставі рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пономарьової Дар?ї Володимирівни від 28.09.2021, індексний номер 60618862, щодо нежитлової будівлі «А», площею 25,3 кв.м та нежитлової будівлі «Б» площею 19,7 кв.м.

Втім, оскільки у межах даної справи судом було встановлено неправомірність проведеної державної реєстрації права власності на нежитлову будівлю «А», площею 25,3 кв.м та нежитлову будівлю «Б» площею 19,7 кв.м. за відповідачем, обґрунтованими та доведеними є твердження прокурора про те, що технічна документація із землеустрою щодо проведення інвентаризації земельної ділянки, розроблена фізичною особою-підприємцем Холявко В.М., містить недійсні відомості.

За змістом статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державний кадастровий реєстратор, який здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, протягом чотирнадцяти днів з дня реєстрації заяви: перевіряє відповідність документів вимогам законодавства; за результатами перевірки здійснює державну реєстрацію земельної ділянки або надає заявнику мотивовану відмову у реєстрації. Підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є подання заявником документів, передбачених частиною четвертою цієї статті, не в повному обсязі; невідповідність поданих документів вимогам законодавства; знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини.

Як вже зазначалось судом, застосування конкретного способу захисту цивільного захисту залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається.

Таким чином, беручи до уваги, що реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером :90:140:1126, площею 5,2456 га по вул. Березняківська, 17-19 у Дніпровському районі міста Києва, здійснена на підставі технічної документації, розробленої ФОП Холявко В.М. у зв`язку із реєстрацією за Громадською організацією «Київська міська спілка автомобілів» права власності на нежитлові будівлі літ. «А» та літ. «Б» загальною площею 45 кв.м., наявність права власності відповідача на які чи можливості набуття такого права на законних підставах не доведено, Господарський суд міста Києва дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав скасування державної реєстрації вказаної земельної ділянки, а тому вимоги прокурора в цій частині також підлягали задоволенню.

Поряд із цим судом було правомірно враховано, що на підставі заяви, розробленої технічної документації землевпорядника - ФОП Холявко В.М. була здійснена реєстрація земельної ділянки площею 5,2456 га, у той час як загальна площа нежитлових будівель, вказаних в документації становила 45 кв.м.

Із цього приводу суд зауважує, що незастосування конкурентної процедури у виді земельних торгів допускається виключно у випадку, коли земельна ділянка державної чи комунальної власності надається фізичним або юридичним особам у користування з метою обслуговування та експлуатації вже існуючих об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), розташованих на такій земельній ділянці, та які належать на праві власності зазначеним особам для їх подальшого використання відповідно до того цільового та функціонального призначення, яке існувало на момент їх придбання. Таке правове регулювання з боку законодавця є виправданим і логічним та створює передумови одночасно як для усунення випадків покладення на власників таких об`єктів надмірного тягаря, пов`язаного з необхідністю оформлення права землекористування, так і для недопущення ухилення учасників земельних правовідносин від дотримання положень законодавства щодо отримання земельних ділянок на конкурентних засадах та/або їх отримання з метою використання, що відрізняється від цільового використання об`єктів нерухомості, та/або у розмірі, який необґрунтовано значно перевищує площу таких об`єктів. Правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 11.08.2021 у справі №922/443/20, від 30.03.2021 у справі №922/1323/20, від 01.04.2021 у справі №910/10500/19, від 28.01.2025 у справі №922/940/21 та від 02.04.2025 у справі №922/3614/21.

Відповідач ні під час розгляду справи судом першої інстанції, ні разом із апеляційною скаргою не надав до матеріалів справи належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені прокурором позовні вимоги та свідчили про наявність права власності на нежитлові будівлі літ. «А» та літ. «Б» загальною площею 45 кв.м. у відповідача чи можливості набуття такого права на законних підставах.

З огляду на це безпідставними є посилання скаржника на порушення закріпленого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу непорушності права мирного володіння спірним нерухомим майном, адже заявник в принципі не довів виникнення у нього права власності на спірне майно.

Таким чином, за результатами апеляційного перегляду справи колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Викладені в апеляційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування рішення місцевого господарського суду, оскільки вони зводяться виключно до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, та не спростовують правомірних висновків суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, що в сукупності виключає можливість задоволення апеляційної скарги відповідача.

При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі «Серявін проти України» від 10 лютого 2010 року, пункт 58).

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Доводи апеляційної скарги Громадської організації «Київська міська спілка автомобілістів» не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції про задоволення позову.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим, прийнятим з додержанням норм матеріального та процесуального права та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Громадської організації «Київська міська спілка автомобілістів» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Порушень норм процесуального права, які могли бути підставою для скасування або зміни оскарженого рішення у відповідності до норм статті 277 Господарського процесуального кодексу України, судом апеляційної інстанції не виявлено.

Судовий збір за подання зазначеної апеляційної скарги згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на скаржника.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Громадської організації «Київська міська спілка автомобілістів» на рішення Господарського суду міста Києва від 08.07.2025 у справі №910/20045/23 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 08.07.2025 у справі №910/20045/23 залишити без змін.

Судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на Громадську організацію «Київська міська спілка автомобілістів».

Матеріали справи №910/20045/23 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 01.04.2026 після повернення суддів Михальської Ю.Б. та Тищенко А.І. з відрядження.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді А.І. Тищенко

А.О. Мальченко