УХВАЛА

31 березня 2026 року

м. Київ

cправа № 907/467/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Дроботової Т. Б. - головуючого, Багай Н. О., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Денисюк І. Г.,

за участю представників:

позивача - Сосула О. О.,

прокуратури - Пальонна О. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції касаційну скаргу Малого приватного підприємства "Карпати"

на постанову Західного апеляційного господарського суду від 20.01.2026 (судді: Кравчук Н. М. - головуючий, Зварич О. В., Скрипчук О. С.) у справі

за позовом Малого приватного підприємства "Карпати"

до Ужгородської районної державної адміністрації Закарпатської області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, - Оноківська сільська рада Ужгородського району Закарпатської області,

за участю Закарпатської обласної прокуратури,

про визнання незаконним акта індивідуальної дії,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2025 року Мале приватне підприємство "Карпати" (далі - МПП "Карпати") звернулося до Господарського суду Закарпатської області з позовом до Ужгородської районної державної адміністрації Закарпатської області (далі - Ужгородська РДА) про визнання незаконним і скасування пунктів 6, 7, 8 розпорядження голови Ужгородської РДА "Про надання земельних ділянок в оренду" від 30.04.2003 № 217 (далі - розпорядження від 30.04.2003).

Позовні вимоги обґрунтовано обставинами незаконності прийняття оспорюваного розпорядження. Зокрема, за доводами позивача, вказаний акт прийнято головою Ужгородської РДА в односторонньому порядку за відсутності будь-якого волевиявлення МПП "Карпати", що суперечить положенням земельного законодавства в частині порядку та способу припинення права користування земельною ділянкою, та ним (актом) порушуються речові права позивача щодо оренди земельної ділянки, кадастровий номер :10:020:0271, площею 36,9002 га, цільове призначення - код 06.03 для інших оздоровчих цілей, розташованої в с. Оноківці, урочище Оріхівське озеро Ужгородського району Закарпатської області.

Ужгородська РДА правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалася.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 17.06.2025 позов задоволено. Визнано незаконним і скасовано розпорядження від 30.04.2003 в частині пунктів 6, 7, 8 щодо припинення з 01.01.2004 дії договору оренди тимчасового користування земельною ділянкою терміном на 25 років від 08.08.1996 № 2, укладеного між МПП "Карпати" та Оноківською сільською радою; оформлення МПП "Карпати" договору оренди земельної ділянки; надання МПП "Карпати" в оренду терміном на 50 років, з 01.01.2004, земельної ділянки площею 36,9 га, яка є у тимчасовому користуванні підприємства для відновлення зони відпочинку та розведення риби.

Аргументуючи судове рішення, місцевий господарський суд виходив із того, що в матеріалах справи відсутні докази добровільної відмови позивача від права користування спірною земельною ділянкою, тоді як для прийняття спірного розпорядження в оскарженій частині мала би бути обов`язкова згода позивача та його добровільна відмова від права користування спірною земельною ділянкою, чого не було. Водночас судом першої інстанції враховано, що вказаний акт не був реалізований, а тому не вичерпав свою дію шляхом виконання, тому такий акт зачіпає права та охоронювані законом інтереси позивача, позаяк стосується примусового припинення його права на користування земельною ділянкою.

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 20.01.2026 апеляційну скаргу Закарпатської обласної прокуратури задоволено. Рішення Господарського суду Закарпатської області від 17.06.2025 у цій справі скасовано. Прийнято нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції виходив із того, що:

- у наведеному випадку наявні підстави для представництва прокурором інтересів держави в суді апеляційної інстанції з метою захисту прав територіальної громади на реалізацію земельної ділянки на земельних торгах для отримання найбільшого розміру орендної плати за користування такою, тоді як скасування судом першої інстанції розпорядження від 30.04.2003 легалізує договір та перешкоджає можливості здійснити продаж права оренди земельної ділянки на земельних торгах, а також нездійснення захисту порушених інтересів Оноківською сільською радою;

- позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин про те, що протягом терміну дії договору на право тимчасового користування землею (у тому числі на умовах оренди) від 08.08.1996 № 2, він не подавав ні до Оноківської сільської ради, ні до Ужгородської РДА жодних заяв щодо припинення дії вказаного договору чи про добровільну відмову МПП "Карпати" від права користування земельною ділянкою, як і не подавав заяв до Ужгородської РДА про надання в оренду спірної земельної ділянки;

- лист-відповідь Ужгородської РДА від 15.10.2024 № 03-24/1403, на який посилається позивач, не підтверджує того факту, що МПП "Карпати" не зверталося із заявою до Ужгородської РДА про припинення дії договору, оскільки у вказаному листі зазначено, що заяву МПП "Карпати" не виявлено, при цьому не констатується факт неподання такої. За висновком апеляційного господарського суду відсутність копії відповідної заяви МПП "Карпати" у архівному відділі Ужгородської РДА жодним чином не свідчить про те, що така не була подана до Ужгородської РДА;

- Ужгородська РДА та МПП "Карпати" спільним волевиявленням, яке відобразилось у пункті 6 розпорядження від 30.04.2003, припинили правовідносини, які виникли на підставі договору на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) від 08.08.1996 № 2 відповідно до статей 26, 28 Закону України "Про оренду землі" (в редакції від 01.01.2003) та статті 141 Земельного кодексу України (в редакції від 26.04.2003);

- факт припинення з 01.01.2024 правовідносин, які виникли на підставі договору від 08.08.1996 № 2, підтверджується листом Ужгородського районного відділу земельних ресурсів від 02.07.2004 № 1198/03, адресованим Ужгородській МДПІЮ, зі змісту якого вбачається, що розпорядженням від 30.04.2003 за наслідками розгляду заяви МПП "Карпати" з 01.01.2004 припинено дію договору тимчасового користування земельною ділянкою терміном на 25 років від 08.08.1996 № 2, ця земельна ділянка передана МПП "Карпати" в оренду терміном на 50 років, а договір оренди на землю знаходиться на стадії виготовлення. Також у листі від 2007 року № 49 Оноківська сільська рада повідомила МПП "Карпати" про необхідність укладення нового договору оренди землі, оскільки дія договору від 08.08.1996 № 2 припинена з 01.01.2004. Окрім того, рішенням державного кадастрового реєстратора відділу в Ужгородському районі Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області від 21.01.2020 МПП "Карпати" відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру та встановлено, що договір на право тимчасового користування земельною ділянкою від 08.08.1996 припинений розпорядженням від 30.04.2003.

Не погоджуючись із постановою Західного апеляційного господарського суду від 20.01.2026 у цій справі, МПП "Карпати" звернулося з касаційною скаргою до Верховного Суду, в якій просить її скасувати, а рішення Господарського суду Закарпатської області від 17.06.2025 залишити без змін.

Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, скаржник вказує на положення пунктів 1, 2, 3, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

3окрема, скаржник зазначає, що (1) суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував статті 92, 93, 141, 142, 193 Земельного кодексу України (в редакції від 26.04.2003 та 01.01.2004), а також статті 26, 28, 29 Закону України "Про оренду землі" (в редакції від 01.01.2003 та 01.01.2004) (про припинення права користування земельною ділянкою) без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у пункті 7.27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.11.2019 у справі № 906/392/18 та постановах Верховного Суду від 04.05.2020 у справі № 816/1331/17, від 12.06.2020 у справі № 480/303/19, від 24.02.2021 у справі № 912/1592/20 (пункт 51), від 14.07.2021 у справі № 915/1917/19, не дотримався вимог статей 73-79, 86, 236, 269 Господарського процесуального кодексу України щодо прийняття судового рішення на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, що унеможливило встановлення апеляційним судом усіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; суд апеляційної інстанції ухвалив судове рішення всупереч висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 02.12.2025 у справі № 925/1244/24 щодо стандарту доказування "вірогідності доказів" та від 05.07.2019 у справі № 910/4994/18 щодо алгоритму доказування, також суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував статтю 75 Господарського процесуального кодексу України без урахування висновку щодо застосування цієї норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постановах Верховного Суду від 24.05.2018 у справі № 922/2391/16, від 03.03.2020 у справі № 916/3197/17, від 19.01.2023 у справі № 920/291/21, від 12.04.2023 у справі № 910/10892/21, від 18.06.2021 у справі № 910/16898/19, в пункті 9.19 постанови Верховного Суду від 20.03.2020 у справі № 910/2360/19, а також у постановах від 15.07.2021 у справі № 910/19256/16, від 23.08.2022 у справі № 910/6459/21, від 27.09.2022 у справі № 910/11071/21, від 26.10.2022 у справі № 910/406/21, від 07.02.2023 у справі № 905/125/20, від 30.03.2023 у справі № 916/1932/21, від 20.04.2023 у справі № 911/40/22 щодо преюдиціальності обставин (пункт 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України; (2) відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування статті 5 Цивільного кодексу України, пунктів 4, 9 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України (в редакції від 16.01.2003) у сукупності зі статтями 92, 93, 141, 142, 193 Земельного кодексу України (в редакції від 26.04.2003 та 01.01.2004), а також статтями 26, 28, 29 Закону України "Про оренду землі" (в редакції від 01.01.2003 та 01.01.2004) у подібних правовідносинах, а також відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування принципів доказування та оцінки доказів ignoratio elenchi та circulus in probando у подібних правовідносинах (пункт 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України); (3) у наведеному випадку наявні підстави для відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 24.04.2019 у справі № 911/1292/18 шляхом його конкретизації (уточнення) відповідно до рішення Конституційного Суду України від 03.12.2025 № 6-p(II)/2025 та обставин цієї справи (пункт 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України); (4) справу розглянуто неповноважним складом суду та в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід (пункти 1, 2 частини 1 статті 310 Господарського процесуального кодексу України - пункт 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України), оскільки суддя Зварич О. В. вже сформувала свою позицію з приводу предмета спору ще під час розгляду іншої справи № 907/853/21. Отже, скаржник вважає, що в цій справі № 907/467/25 суддя Зварич О. В. мала наперед сформовану думку, а тому повинна була заявити самовідвід від розгляду вказаної справи.

Від Закарпатської обласної прокуратури надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому вона просить залишити без змін оскаржену у справі постанову суду апеляційної інстанції як законну та обґрунтовану.

Від Оноківської сільської ради надійшла заява про розгляд справи за відсутності представників ради.

Від МПП "Карпати" надійшли заяви про відмову від позову.

Згідно із статтею 307 Господарського процесуального кодексу України у суді касаційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони - укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав касаційну скаргу. Якщо заява про відмову від позову чи мирова угода сторін відповідають вимогам статей 191, 192 цього Кодексу, суд визнає нечинними судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно закриває провадження у справі.

У частинах 1, 2 та 5 статті 191 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Аналіз приписів статті 191 Господарського процесуального кодексу України дозволяє дійти висновку, що підставами відмови господарським судом у задоволенні заяви про відмову від позову є: 1) представник відповідної сторони обмежений у повноваженнях на вчинення процесуальної дії (відмови від позову); 2) відмова позивача від позову у справі, в якій особу представляє її законний представник, суперечить інтересам особи, яку він представляє (подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 17.04.2019 у справі № 925/2151/14, від 03.11.2023 у справі № 918/686/21).

Згідно зі статтею 14 Господарського процесуального кодексу України одним із принципів господарського судочинства є диспозитивність, який полягає в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Складовою зазначеного принципу є можливість суб`єкта відмовитися від свого права чи інтересу. Тобто право особи на звернення до суду з позовом рівною мірою стосується й права такої особи на відмову від такого позову або частини позовних вимог (постанова Верховного Суду від 03.11.2023 у справі № 918/686/21, ухвали Верховного Суду від 18.08.2021 у справі № 916/3844/19, від 01.09.2021 у справі № 910/13034/20).

Відмова від позову є формою реалізації принципу диспозитивності господарського судочинства (постанова Верховного Суду від 03.11.2023 у справі № 918/686/21, ухвали Верховного Суду від 12.08.2021 у справі № 927/739/17, від 01.09.2021 у справі № 910/13034/20).

Тобто право позивача на відмову від позову на будь-якій стадії провадження у справі, в тому числі у суді касаційної інстанції, гарантується (постанова Верховного Суду від 03.11.2023 у справі № 918/686/21, пункт 4.1.2 ухвали Верховного Суду від 18.11.2020 у справі № 924/830/19, пункт 20 ухвали Верховного Суду від 01.09.2021 у справі № 910/13034/20).

Заяву про відмову від позову у справі № 907/467/25 підписано і подано директором МПП "Карпати" Підлубною І. Ю., повноваження якої підтверджуються витягом із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, згідно з яким керівник юридичної особи здійснює свої повноваження без обмежень.

Відповідно до частини 3 статті 231 Господарського процесуального кодексу України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.

Сторонам роз`яснено наслідки такої процесуальної дії, як відмова позивача від позову.

Оскільки заява про відмову від позову підписана уповноваженим представником позивача, а саме директором МПП "Карпати" Підлубною І. Ю., та зважаючи на те, що відмова від позову не суперечить інтересам підприємства та є формою реалізації принципу диспозитивності господарського судочинства, передбаченого у статті 14 Господарського процесуального України, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення заяви позивача про відмову від позову у цій справі.

Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету (частина 4 статті 231 Господарського процесуального кодексу України).

За змістом пункту 6 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, у передбачених цим Кодексом випадках визнати нечинними судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і закрити провадження у справі у відповідній частині.

Згідно з частиною 2 статті 130 Господарського процесуального кодексу України у разі укладення мирової угоди, відмови від позову, визнання позову відповідачем на стадії перегляду рішення в апеляційному чи касаційному порядку, суд у відповідній ухвалі у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення скаржнику (заявнику) з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним під час подання відповідної апеляційної чи касаційної скарги.

Відповідно до частини 2 статті 123 Господарського процесуального кодексу України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

У частині 4 статті 7 Закону України "Про судовий збір" унормовано, що у разі укладення мирової угоди, відмови від позову, визнання позову відповідачем на стадії перегляду рішення в апеляційному чи касаційному порядку суд у відповідній ухвалі у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення скаржнику (заявнику) з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні відповідної апеляційної чи касаційної скарги.

Як убачається з платіжної інструкції від 06.02.2026 № 421, за подання касаційної скарги у справі № 907/467/25 МПП "Карпати" сплатило судовий збір у розмірі 6056,00 грн.

Враховуючи зазначене, 50 відсотків судового збору, сплаченого МПП "Карпати" за подання касаційної скарги, що становить 3028,00 грн, підлягає поверненню МПП "Карпати" з Державного бюджету України.

Керуючись статтями 130, 191, 231, 234, 235, 307 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Заяву Малого приватного підприємства "Карпати" про відмову від позову у справі № 907/467/25 задовольнити.

2. Прийняти відмову Малого приватного підприємства "Карпати" від позову до Ужгородської районної державної адміністрації Закарпатської області, третя особа - Оноківська сільська рада Ужгородського району Закарпатської області, про визнання незаконним і скасування пунктів 6, 7, 8 розпорядження голови Ужгородської районної державної адміністрації "Про надання земельних ділянок в оренду" від 30.04.2003 № 217.

3. Визнати нечинними рішення Господарського суду Закарпатської області від 17.06.2025 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 20.01.2026 у справі № 907/467/25.

4. Провадження у справі № 907/467/25 закрити.

5. Повернути Малому приватному підприємству "Карпати" (, 88000, м. Ужгород, вул. Міцкевича Адама, буд. 9, кв. 2) з Державного бюджету України судовий збір у сумі 3028,00 грн, сплачений за подання касаційної скарги.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Т. Б. Дроботова

Судді Н. О. Багай

Ю. Я. Чумак