ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
У Х В А Л А

09 квітня 2026 рокум. ОдесаСправа № 916/2418/25
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Діброви Г.І.

суддів: Богатиря К.В., Ярош А.І.

секретар судового засідання: Ісмаілова А.Н.

за участю представників учасників справи:

прокурор Шафарчук О.В., напідставі посвідчення

від відповідача: Одеської міської рада, м. Одеса - Асташенкова О.І., на підставі самопредставництва

від відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю ТЕКА, м. Одеса - Баранчук Л.М., на підставі ордеру

від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Департамент архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради, м. Одеса - Мельничку М.С., на підставі самопредставництва

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву заступника керівника Київської окружної прокуратури міста Одеса в інтересах держави про забезпечення позову від 08.04.2026 (вх. 1450/26)

за матеріалами розгляду апеляційної скарги заступника керівника Одеської обласної прокуратури, м.Одеса

на рішення Господарського суду Одеської області від 08.12.2025 року суддя першої інстанції Погребна К.Ф. повний текст складено та підписано 18.12.2025

у справі № 916/2418/25

за позовом: керівника Київської окружної прокуратури міста Одеса в інтересах держави

до відповідачів: 1. Одеської міської рада, м. Одеса;

2. Товариства з обмеженою відповідальністю ТЕКА, м. Одеса

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Департамент архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради, м. Одеса

про визнання недійсним договору оренди землі та повернення земельної ділянки

ВСТАНОВИВ:

20.06.2025 керівник Київської окружної прокуратури міста Одеси звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом в інтересах держави до Одеської міської рада, м. Одеса та до Товариства з обмеженою відповідальністю ТЕКА, м. Одеса про визнання недійсним договору оренди землі від 25.09.2020, укладеного між Одеською міською радою, м.Одеса та Товариством з обмеженою відповідальністю ТЕКА», м.Одеса, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калгановою М.В. та зареєстрованого в реєстрі за №190, щодо земельної ділянки площею 0,1857 га з кадастровим номером :20:021:0018 за адресою: місто Одеса, проспект Небесної Сотні, 30-А. та зобов`язання Товариство з обмеженою відповідальністю «ТЕКА», місто Одеса, вул. Варненська, будинок 4-б, ), повернути територіальній громаді міста Одеси (площа Біржова, 1, місто Одеса, 65026, ) земельну ділянку з кадастровим номером :20:021:0018 площею 0,1857 га за адресою: місто Одеса, проспект Небесної Сотні, 30-А (реєстраційний номер в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 101).

В обґрунтування позовних вимог прокурором зазначено, що із земель комунальної форми власності в орендне користування Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕКА», м.Одеса протиправно відведено земельну ділянку загальною площею 0,1857 га з кадастровим номером :20:021:0018 для експлуатації та обслуговування будівлі і споруд АЗС, тобто, об`єктів дорожнього сервісу в обхід процедури земельних торгів, що не відповідає положенням спеціального правила, визначеного у абз. 13 ч. 2 ст. 134 Земельного кодексу України, та правовим висновкам Верховного Суду щодо правозастосування зазначеної норми права, викладеним у постановах від 01.07.2020 у справі № 910/9028/19, постанови Верховного Суду від 07.12.2021 у справі № 910/23595/17 (п. 44), 22.11.2023 у справі № 638/1297/21, від 01.07.2025 у справі № 918/1131/22, від 12.03.2025 у справі № 910/5343/23.

Крім того, позовну заяву прокурора обґрунтовано неспіврозмірністю площі земельної ділянки, відведеної в орендне користування Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕКА», м.Одеса, у порівнянні із площею забудови існуючої нежитлової будівлі АЗС, оскільки, згідно з технічним паспортом, виготовленим КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» за № 46неж-193-68 від 26.06.2007 (чинним на час укладення спірного договору оренди землі від 25.09.2020), під будівлями знаходились лише 225 кв. м земельної ділянки, під насадженнями 1045 кв. м, під двором 1129 кв. м, що не відповідає усталеній судовій практиці Верховного Суду щодо правозастосування ч. 2 ст. 134 Земельного кодексу України, згідно з якою власник нерухомості має право на отримання на позаконкурентних засадах тільки земельної ділянки, на якій безпосередньо розташоване таке майно (будівля, споруда) (постанови Верховного Суду від 05.09.2018 у справі №910/1356/13 (п. 19), від 09.04.2020 у справі №910/2942/19, від 09.02.2018 у справі №910/4528/15-г.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 02.07.2025 провадження по справі №916/2418/25 відкрито, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження з викликом сторін.

10.07.2025 до Господарського суду Одеської області від Одеська міська рада, м.Одеса надійшло клопотанням про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради, м.Одеса.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 21.07.2025 клопотання Одеської міської рада, м.Одеса від 10.07.2025 про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, було задоволено. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Департамент архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради, м.Одеса.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 08.12.2025 року у справі №916/2418/25 відмовлено повністю в задоволенні позову Київської окружної прокуратури міста Одеса в інтересах держави до Одеської міської рада, м. Одеса та до Товариства з обмеженою відповідальністю ТЕКА , м. Одеса за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради, м. Одеса. Судові витрати по сплаті судового збору покладено на Одеську обласну прокуратуру.

Відмовляючи у задоволенні позовної заяви прокурора, суд дійшов висновків, що частиною 2 статті 134 Земельного кодексу України передбачено, що у разі розташування на земельних ділянках державної чи комунальної власності об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних чи юридичних осіб, законом охороняються і права зазначених осіб на відповідні земельні ділянки, на яких розташовано такі об`єкти, при цьому такі земельні ділянки або права на них в силу цієї норми не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах). Мотивуючи відмову у задоволенні позову прокурора, суд першої інстанції послався на принцип superficies solo credit («збудоване на землі слідує за нею») та зазначив, що право користування земельною ділянкою, на якій знаходиться об`єкт нерухомого майна, має належати виключно особі, якій належить об`єкт нерухомого майна, що знаходиться на відповідній земельній ділянці. Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновків, що оскільки на спірній земельній ділянці комунальної власності розміщено об`єкт нерухомого майна, який належить Товариству з обмеженою відповідальністю «ТЕКА», м.Одеса на праві приватної власності, то така ділянка не може бути передана її власником у користування будь-кому, окрім Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕКА», м.Одеса (власника такого об`єкта).

Крім того, відмовляючи у задоволенні позову, Господарський суд Одеської області також відхилив доводи прокурора щодо неспіврозмірності площі спірної земельної ділянки, відведеної в орендне користування Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕКА», м.Одеса у порівнянні з площею забудови, яку займає об`єкт нерухомого майна, належний останньому на праві власності.

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції також дійшов висновків, що прокурором не доведено належними і допустимими доказами необхідності використання Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕКА», м.Одеса земельної ділянки у меншому розмірі, оскільки не надано відповідного експертного висновку відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, та в процесі розгляду справи не заявлялось клопотання про призначення такої судової експертизи.

Заступник керівника Одеської обласної прокуратури, м.Одеса з рішенням суду першої інстанції не погодився, тому звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив суд рішення Господарського суду Одеської області від 08.12.2025 року у справі №916/2418/25 скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов прокурора задовольнити повністю.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.02.2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою заступника керівника Одеської обласної прокуратури, м.Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 08.12.2025 року у справі №916/2418/25, справу призначено до судового розгляду.

08.04.2026 року до Південно-західного апеляційного господарського суду від заступника керівника Київської окружної прокуратури міста Одеса в інтересах держави надійшла заява про забезпечення позову від 08.04.2026 (вх. 1450/26) у даній справі, в якій останній просить задовольнити заяву і вжити заходи забезпечення позову:

-заборонити суб`єктам державної реєстрації прав: державним реєстраторам, у тому числі нотаріусам, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад (крім міст обласного та/або республіканського Автономної Республіки Крим значення), посадовим особам Міністерства юстиції України та посадовим особам територіальних органів Міністерства юстиції України вчиняти реєстраційні дії переходу права власності стосовно нежилої будівлі АЗС за адресою: м. Одеса, проспект Небесної Сотні, буд. 30А (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 01);

- заборонити суб`єктам державної реєстрації прав: державним реєстраторам, у тому числі нотаріусам, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад (крім міст обласного та/або республіканського Автономної Республіки Крим значення), посадовим особам Міністерства юстиції України та посадовим особам територіальних органів Міністерства юстиції України вчиняти реєстраційні дії переходу речового права оренди, зміни інформації про суб`єкта речового права оренди, реєстрації похідних прав (суборенди) стосовно земельної ділянки площею 0,1857 га з кадастровим номером :20:021:0018 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 101).

- при винесенні судового рішення по суті стягнути з відповідача на користь Одеської обласної прокуратури судові витрати за подачу заяви про забезпечення позову.

Зокрема, у своїй заяві прокурор зазначає, що відповідач, Товариство з обмеженою відповідальністю «ТЕКА», м.Одеса, подав до суду заяву, якою повідомив про здійснення відчуження 03.03.2026 Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕКА», м.Одеса об`єкту нерухомого майна нежитлової будівлі АЗС, що знаходиться за адресою: м. Одеса, проспект Небесної Сотні, буд. 30-А, на підставі укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕКА», м.Одеса та Товариством з обмеженою відповідальністю «О-Б52», м. Одеса () договору купівлі-продажу від 03.03.2026, посвідченого Котом Д.Г., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за №144, дата державної реєстрації переходу права власності в Державному реєстрі речових прав 03.03.2026.

Таким чином, відповідно до зазначеного договору купівлі-продажу №144 від 03.03.2026, право власності на зазначений об`єкт нерухомого майна перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю «О-Б52», засновником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «ТЕКА», м. Одеса.

Тобто, прокурор зазначає, що відповідач, Товариство з обмеженою відповідальністю «ТЕКА», м. Одеса, незважаючи на те, що станом на теперішній час судом розглядається спір про речове право оренди земельної ділянки, на якій розташована означена нежитлова будівля АЗС, відчужив таку будівлю на користь юридичної особи, яка не є учасником судової справи №916/2418/25.

Як наслідок, в силу положень ст. 120 Земельного кодексу України, ст. 377 Цивільного кодексу України, речове право оренди на спірну земельну ділянку з кадастровим номером :20:021:0018 площею 0,1857 га, на якій знаходиться вищевказана нежитлова будівля АЗС, перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю «О-Б52», про що 03.03.2026 внесено відповідні зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101).

Тому прокурор стверджує, що відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «ТЕКА», м.Одеса став неналежним відповідачем у справі, що у разі відмови у заяві про правонаступництво Товариства з обмеженою відповідальністю «О-Б52», яка була подана до суду апеляційної інстанції прокурором та заяві відповідача до суду апеляційної інстанції про залучення в якості співвідповідача нового власника або заміну його, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог прокурора до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕКА», м.Одеса.

Вказані обставини можуть мати наслідком необхідність прокурору звертатися до суду з черговим позовом до суду до останнього набувача речового права оренди земельної ділянки Товариства з обмеженою відповідальністю «О-Б52», м. Одеса, що не відповідає принципу процесуальної економії, відповідно до якого спір має бути розглянутий та вирішений у рамках одного процесу.

Крім того, подальші переходи права власності на нежилої будівлю АЗС за адресою: м. Одеса, проспект Небесної Сотні, буд. 30А та, відповідно, речового права оренди земельної ділянки площею 0,1857 га з кадастровим номером :20:021:0018 істотно ускладнить чи навіть унеможливить захист інтересів держави у спірних правовідносинах у разі, якщо судом буде задоволено позов прокурора.

Колегія суддів, дослідивши заяву заступника керівника Київської окружної прокуратури міста Одеса в інтересах держави про забезпечення позову у даній справі, встановила наступне.

Реалізація права на судовий захист, гарантованого кожному статтями 55, 124 Конституції України, багато в чому залежить від належного правового механізму, складовою якого, зокрема, є інститут забезпечення позову у судовому процесі.

Відповідно до статті 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

За правилами цієї статті заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та гарантія реального виконання рішення суду.

Отже, забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача чи інших учасників справи для того, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь особи, яка звернулась з позовом, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Під час вирішення питання про необхідність задоволення чи відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, суди розглядають вказані заяви з застосуванням судового розсуду (окрім випадків, які передбачені в частинах другій, п`ятій, шостій та сьомій статті 137 Господарського процесуального кодексу України).

Судовий розсуд - це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення (дії), встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), найбільш оптимальний в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення конкретної справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.

Саме такий сталий правовий висновок Верховного Суду викладено у низці постанові останнього, зокрема, від 24.10.2022 у справі №916/950/22 та від 15.05.2019 у справі №910/688/13.

З наведеного слідує, що не існує універсального алгоритму застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх вжиття або відмова у застосування останніх знаходяться у прямій залежності від фактичних обставин кожного конкретного господарського спору.

Згідно з частиною першою статті 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

В силу частини четвертої статті 137 Господарського процесуального кодексу України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Адекватність (співмірність) заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду та наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

У постанові від 24.04.2024 у справі №754/5683/22 Велика Палата Верховного Суду констатувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

При вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову господарський суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості, адекватності та співмірності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду, імовірності ускладнення чи непоновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Крім того, заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності прав чи законних інтересів, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він просить накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 в справі №753/22860/17).

Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу. При цьому сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність забезпечення позову, що полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову (постанова Верховного Суду від 16.11.2023 у справі №921/333/23).

Предметом спору у даній справі є визнання недійсним договору оренди землі від 25.09.2020, укладеного між Одеською міською радою, м.Одеса та Товариством з обмеженою відповідальністю ТЕКА», м.Одеса, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калгановою М.В. та зареєстрований в реєстрі за №190, щодо земельної ділянки площею 0,1857 га з кадастровим номером :20:021:0018 за адресою: місто Одеса, проспект Небесної Сотні, 30-А. та зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕКА», місто Одеса, вул. Варненська, будинок 4-б, ) повернути територіальній громаді міста Одеси (площа Біржова, 1, місто Одеса, 65026, ) земельну ділянку з кадастровим номером :20:021:0018 площею 0,1857 га за адресою: місто Одеса, проспект Небесної Сотні, 30-А (реєстраційний номер в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 101), та, як похідна вимога, зобов`язання відповідача повернути отриману земельну ділянку.

Якщо позивач звертається до суду з немайновою позовною вимогою, судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, то у даному випадку така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, не підлягає дослідженню, а має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

В немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Саме така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.08.2018 у справі №910/1040/18.

Як вже було зазначено вище за текстом постанови, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням:

-розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову;

-забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу;

-наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову;

-ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, господарський суд має оцінювати обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням наявності зв`язку між конкретним заходом щодо забезпечення позову і змістом позовних вимог та обставинами, на яких вони ґрунтуються, та доказами, які наведені на їх підтвердження, а також положеннями законодавства, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, подаючи позов.

Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).

За умовами статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З огляду на положення статей 13, 74, 80 Господарського процесуального кодексу України особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Саме така правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 12.06.2019 у справі №910/773/19.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 03.03.2023 у справі №905/448/22 наголосила на тому, що можливість відповідача в будь-який момент відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18).

При цьому, апеляційний господарський суд звертає увагу прокурора, що заходи щодо забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову (постанова Верховного Суду від 18.02.2022 у справі №910/12404/21).

Вирішуючи питання про забезпечення позову, господарський суд має оцінювати обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням наявності зв`язку між конкретним заходом щодо забезпечення позову і змістом позовних вимог та обставинами, на яких вони ґрунтуються, та доказами, які наведені на їх підтвердження, а також положеннями законодавства, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, подаючи позов.

Таким чином, необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до істотного ускладнення чи неможливості ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, в межах одного судового провадження без нових звернень до суду.

При цьому апеляційним господарським судом враховується, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 22.07.2019 у справі №914/120/19.

Звертаючись з позовом у даній справі, прокурор послався на протиправність відведення Товариству з обмеженою відповідальністю «ТЕКА», м.Одеса земельної ділянки загальною площею 0,1857 га з кадастровим номером :20:021:0018 для експлуатації та обслуговування будівлі і споруд АЗС, тобто, об`єктів дорожнього сервісу в обхід процедури земельних торгів, що не відповідає положенням спеціального правила, визначеного у абз. 13 ч. 2 ст. 134 Земельного кодексу України та неспівмірність площі наданої в оренду земельної ділянки.

За таких обставин, виходячи з предмета та підстав позову, суд апеляційної інстанції зазначає, що кінцевою метою позову у даній справі є захист права власності територіальної громади, яке, за твердженням прокурора, є порушеним, шляхом визнання недійсним укладеного договору оренди та повернення територіальній громаді міста Одеси спірної земельної ділянки.

Частинами першою, другою статті 25 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що проведення реєстраційних дій зупиняється на підставі судового рішення про заборону вчинення реєстраційних дій, що набрало законної сили, або на підставі заяви власника об`єкта нерухомого майна про заборону вчинення реєстраційних дій щодо власного об`єкта нерухомого майна. Судове рішення або заява власника об`єкта нерухомого майна про заборону вчинення реєстраційних дій реєструється у Державному реєстрі прав.

Отже, заборона вчинення реєстраційних дій є одним із визначених законом способів забезпечення позову, який передбачений, зокрема, Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Саме такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 19.10.2020 у справі №916/30/20.

Колегія суддів зауважує, що за наявності спору про речове права оренди на земельну ділянку, похідним від якого є державна реєстрація речових прав оренди у визначеному законом порядку, суд може вжити заходів забезпечення позову шляхом заборони державним реєстраторам виконувати покладені на них законодавцем функції з реєстрації прав на орендоване майно.

Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 04.05.2020 у справі №922/605/15.

При цьому апеляційний господарський суд наголошує на тому, що без вжиття заходів забезпечення позову у цій справі у випадку подальшої перереєстрації права оренди на нерухоме майно на інших осіб, зважаючи на реальну можливість подальшого відчуження об`єкту нерухомого майна його зареєстрованим власником на користь третіх осіб до завершення розгляду даного спору, існує об`єктивний ризик того, що, у разі задоволення позову, ефективний захист або поновлення порушених та оспорюваних прав та інтересів держави, за захистом яких прокурор звернувся до суду, може бути суттєво ускладненим.

Враховуючи викладене, з огляду на відсутність у матеріалах справи жодного доказу на підтвердження того, що запропонований прокурором захід забезпечення позову у вигляді заборони будь-яким суб`єктам реєстраційних дій, а саме державним реєстраторам, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо спірної земельної ділянки, перешкоджатиме господарській діяльності відповідача, а також беручи до уваги те, що у випадку, якщо до закінчення розгляду справи спірне майно буде передане далі, прокурор у разі задоволення позову не зможе захистити або поновити права держави, які він вважає порушеними, в межах даного судового провадження без нових звернень до суду, суд апеляційної інстанції вважає, що вищенаведений захід забезпечення позову є адекватним і таким, що забезпечує збалансованість інтересів учасників справи, у повному обсязі співвідноситься із заявленими прокурором вимогами та гарантує досягнення реального і ефективного захисту порушених прав у разі ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог.

В той же час, колегія суддів вважає необґрунтованою вимогу прокурора вживати заходи забезпечення позову у вигляді заборони суб`єктам державної реєстрації прав: державним реєстраторам, у тому числі нотаріусам, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад (крім міст обласного та/або республіканського Автономної Республіки Крим значення), посадовим особам Міністерства юстиції України та посадовим особам територіальних органів Міністерства юстиції України вчиняти реєстраційні дії переходу права власності стосовно нежилої будівлі АЗС за адресою: м. Одеса, проспект Небесної Сотні, буд. 30А (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 01), оскільки в даному випадку не є предметом цього спору питання щодо права власності на об`єкт нерухомості і таке є втручанням держави у право на мирне володіння майном, що суперечить, зокрема, статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та усталеної практики Європейського суду з прав людини.

Крім того, заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Як вже було виснувано судом апеляційної інстанції, заходи забезпечення позову повинні узгоджуватись з предметом та підставами позову, можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати права інших осіб.

Таким чином, оцінивши доводи прокурора щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом, підставою спору, ймовірність істотного ускладнення або неможливості ефективного захисту порушених прав держави, за захистом яких прокурор звернувся до суду, у разі невжиття таких заходів, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення заяви заступника керівника Київської окружної прокуратури міста Одеса в інтересах держави про забезпечення позову (вх.1450/26 від 08.04.2026) та, як наслідок, вжиття заходів забезпечення позови у вигляді заборони суб`єктам державної реєстрації прав: державним реєстраторам, у тому числі нотаріусам, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад (крім міст обласного та/або республіканського Автономної Республіки Крим значення), посадовим особам Міністерства юстиції України та посадовим особам територіальних органів Міністерства юстиції України вчиняти реєстраційні дії переходу речового права оренди, зміни інформації про суб`єкта речового права оренди, реєстрації похідних прав (суборенди) стосовно земельної ділянки площею 0,1857 га з кадастровим номером :20:021:0018 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 101).

Зі змісту заяви прокурора про забезпечення позову у справі №916/2418/25, також вбачається, що пропозиції щодо зустрічного забезпечення у заявника відсутні.

Відповідно до частини шостої статті 140 Господарського процесуального кодексу України про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

Отже, вказана норма загальним чином визначає, що в ухвалі про забезпечення позову суд вирішує питання зустрічного забезпечення.

За умовами частин першої, четвертої статті 141 Господарського процесуального кодексу України, яка має назву "Зустрічне забезпечення", тобто носить спеціальний характер щодо порядку вирішення питання про зустрічне забезпечення, суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Питання застосування зустрічного забезпечення вирішується судом в ухвалі про забезпечення позову або в ухвалі про зустрічне забезпечення позову. Якщо клопотання про зустрічне забезпечення подане після застосування судом заходів забезпечення позову, питання зустрічного забезпечення вирішується судом протягом десяти днів після подання такого клопотання. Копія ухвали про зустрічне забезпечення направляється учасникам справи не пізніше наступного дня після її постановлення.

Системний аналіз зазначених приписів процесуального закону свідчить про те, що вирішення питання щодо необхідності застосування зустрічного забезпечення саме за ініціативою суду є виключно правом суду, і лише подача відповідного клопотання зацікавленим учасником справи створює вже обов`язок суду вирішити дане питання. За відсутності відповідного клопотання про вжиття судом заходів щодо зустрічного забезпечення суд, з огляду на викладені норми, може і не розглядати питання вжиття зустрічних заходів забезпечення позову.

Саме така правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 31.07.2019 у справі №904/4900/18.

За таких обставин, беручи до уваги те, що вирішення питання щодо необхідності застосування зустрічного забезпечення за ініціативою суду є правом останнього, а також те, що відповідне клопотання про вжиття заходів зустрічного забезпечення учасниками справи не заявлялось, колегія суддів не вбачає підстав для вирішення питання про застосування заходів зустрічного забезпечення в даному випадку.

Керуючись статтями 136-140, 232-235, 281 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

Заяву заступника керівника Київської окружної прокуратури міста Одеса в інтересах держави про забезпечення позову від 08.04.2026 (вх. 1450/26) у справі №916/2418/25 задовольнити частково.

Заборонити суб`єктам державної реєстрації прав: державним реєстраторам, у тому числі нотаріусам, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад (крім міст обласного та/або республіканського Автономної Республіки Крим значення), посадовим особам Міністерства юстиції України та посадовим особам територіальних органів Міністерства юстиції України вчиняти реєстраційні дії переходу речового права оренди, зміни інформації про суб`єкта речового права оренди, реєстрації похідних прав (суборенди) стосовно земельної ділянки площею 0,1857 га з кадастровим номером :20:021:0018 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 101).

У задоволенні решти заяви заступника керівника Київської окружної прокуратури міста Одеса в інтересах держави про забезпечення позову від 08.04.2026 (вх. 1450/26) у справі №916/2418/25 відмовити.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвала є виконавчим документом, підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження та дійсна для пред`явлення до виконання у строк, передбачений статтею 12 Закону України "Про виконавче провадження".

Стягувач: Одеська обласна прокуратура (65026, Одеська область, м. Одеса, вул. Італійська, буд. 3; ).

Боржник: Товариство з обмеженою відповідальністю «ТЕКА» (65080, Україна, Одеська обл., місто Одеса, вулиця Варненська, будинок 4 б, ).

Головуючий суддя Г.І. Діброва

Судді К.В. Богатир

А.І. Ярош