ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" квітня 2026 р. Справа№ 910/7410/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго»

на рішення Господарського суду міста Києва від 29.07.2025

у справі № 910/7410/25 (суддя Сергій Балац)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дисковерітек Спарк»

про стягнення 188 487,76 грн, -

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Національна енергетична компанія «Укренерго» звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дисковерітек Спарк» про стягнення 188487,76 грн, з яких: 77880,00 грн - авансовий платіж, 51657,00 грн - пеня, 53970,00 грн - штраф, 3259,22 грн - проценти за користування авансом та інфляційні втрати в сумі 1721,54 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем порушено виконання зобов`язання за укладеним між сторонами спору договором поставки товару від 31.01.2025 №24-204307-25 (далі також - Договір).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.07.2025 у справі №910/7410/25 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дисковерітек Спарк» на користь Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» авансовий платіж в сумі 77880,00 грн, пеню в сумі 26089,80 грн, штраф в сумі 27258,00 грн, проценти за користування авансом в сумі 463,01 грн та витрати по сплаті судового збору в сумі 2422,40 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано нормами статей 11, 509, 525, 526, 530, 549, 625, 663, 712 Цивільного кодексу України та встановленими судом обставинами внесення позивачем авансу за Договором, та невиконанням відповідачем обов`язку з поставки тієї частини товару, яка була проавансована. Суд частково задовольнив вимоги позивача про стягнення штрафних санкцій у зв`язку з тим, що позивачем неправильно взято вихідні дані для їх нарахування, а саме, позивачем нараховано штрафні санкції на всю суму Договору, а не на ту частину, яку позивач просив поставити за заявкою. Суд також задовольнив частково вимоги про стягнення процентів за користування авансом та відмовив у задоволенні інфляційних втрат, з`ясувавши, що строк невиконання зобов`язання відповідача з повернення авансу складає з 24.05.2025 по 06.06.2025.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, Приватне акціонерне товариство «Національна енергетична компанія «Укренерго» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмовлених позовних вимог про стягнення штрафу, пені, інфляційних втрат, процентів за користування авансом та прийняти нове рішення в цій частині, яким стягнути з відповідача на користь позивача штраф в сумі 26712,00 грн, пеню у розмірі 25567,20 грн, інфляційні втрати у розмірі 1721,54 грн та проценти за користування авансом у розмірі 2796,21 грн.

Апелянт вважає, що судом першої інстанції: неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; порушено норми процесуального права; неправильно застосовано норми матеріального права.

Всупереч вимог ст.ст.86, 236, ч.4 ст.238 ГПК України судами під час розгляду справи належним чином не спростовано доводи позивача щодо настання обов`язку відповідача сплатити пеню та штраф за порушення умов Договору, прийнято до уваги аргументи відповідача щодо зменшення пені за відсутності виняткового випадку.

Також, судом першої інстанції неправильно розтлумачено норму п.3.8 Договору, що призвело до часткового задоволення вимог позивача про стягнення процентів за користування авансом та відмови у стягненні інфляційних втрат, нарахованих на виконання умов п. 3.8 Договору.

З аналізу правової конструкції вказаної норми необхідним для стягнення відсотків за користування грошовими коштами попередньої оплати є встановлення таких обставин: (1) здійснення замовником попередньої оплати товару, її розмір; (2) прострочення зобов`язання виконавцем щодо строків поставки товару; (3) виставлення вимоги на повернення авансу; (4) за користування коштами нарахування інфляційних втрат, процентів з дня зарахування попередньої оплати.

Договір не містить будь-яких інших умов (передумов/відсилочних норм) щодо правомірності нарахування покупцем відсотків за користування коштами попередньої оплати або умов, за яких покупець втрачає таке право і, відповідно, у постачальника не виникає такого обов`язку.

Отже, судом першої інстанції неправильно застосовано ст. ст. 536, 625 та ч. 3 ст. 693 ЦК України.

Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.08.2025 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Тищенко А.І., Михальської Ю.Б.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.08.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» на рішення Господарського суду міста Києва від 29.07.2025 у справі № 910/7410/25 та ухвалено здійснювати розгляд апеляційної скарги у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Товариству з обмеженою відповідальністю «Дисковерітек Спарк» встановлено строк для подання відзивів на апеляційну скаргу до 08.09.2025. Ухвалою суду також витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/7410/25.

Відповідач не скористався правом, наданим ст.263 ГПК України, відзиву на апеляційну скаргу відповідача не надав.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Надавши оцінку доводам апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго», дослідивши докази наявні у справі, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, між позивачем як покупцем, та відповідачем як постачальником, було укладено договір поставки товару від 31.01.2025 № 24-204307-25 (далі також - Договір), відповідно до предмету якого відповідач зобов`язується поставити товар в асортименті, кількості і за цінами, визначеними в додатку № 1 до Договору (далі - товар), а позивач зобов`язується прийняти належним чином поставлений товар та оплатити його на умовах Договору (п. 1.1 Договору).

Пунктом 13.1 Договору визначено, що відповідач здійснює поставку товару, вказану в заявці позивача, протягом 15 робочих днів з дати оплати авансового платежу на умовах Договору, але не пізніше 31.03.2025 (в залежності від того, яка дата наступить раніше). Термін поставки всього обсягу товару: не пізніше 31.03.2025.

Положеннями пункту 5.3 Договору передбачено, що поставка здійснюється згідно з замовленнями (заявками) Укренерго. У заявці на поставку позивача повинна бути зазначена, зокрема, інформація щодо місця поставки, номеру Договору, найменування, номенклатури, кількості товару, що підлягає поставці згідно з заявкою (з зазначеного в специфікації переліку товару), загальна вартість такого товару, одержувач, е-mail позивача. Заявка направляється на електронну адресу Товариства: е-mail: . Датою отримання заявки відповідачем вважається дата її направлення Товариству.

Матеріалами справи також підтверджується, що Укренерго направив Товариству заявку від 20.02.2025 № 16/10999 на поставку товару за Договором на загальну суму 389400,00 грн з ПДВ (враховуючи найменування товару, його кількість та одиницю виміру).

Відповідач виставив рахунок на оплату від 20.02.2025 №2 на суму 77880,00 грн.

Рахунок сплачено позивачем у повному обсязі, що вбачається із платіжної інструкції від 28.02.2025 № 15 на суму 77880,00 грн.

Предметом спору у справі, що переглядається, є вимога позивача про стягнення з відповідача як суми основного боргу, так й інших платежів, передбачених умовами Договору, зокрема: штрафних санкцій за порушення строків поставки товару, процентів за користування авансом та інфляційних втрат, нарахованих на суму авансу.

Розглядаючи спір щодо вимог про стягнення суми авансу, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог у повному обсязі. У цій частині, позивачем рішення суду першої інстанції не оскаржується. Керуючись ст. 269 ГПК України, колегія суддів не вбачає підстав для здійснення апеляційного перегляду оскаржуваного рішення суду у цій частині.

Переглядаючи оскаржуване рішення щодо вимог про стягнення штрафних санкцій у вигляді пені в сумі 51657,00 грн та штрафу в сумі 53970,00 грн, колегія суддів виходить з такого.

За змістом статей 11, 509 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (зобов`язань), які повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 Цивільного кодексу України), а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Укладений між сторонами договір за правовою природою є договором поставки. Приписами ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України встановлено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, відповідачем не здійснено на користь позивача поставки товару за укладеним між сторонами спору Договором.

Приписами ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Поряд з цим, ст. 549 Цивільного кодексу України унормовано, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Як убачається із доданого позивачем розрахунку, розмір штрафних санкцій розраховано ним, виходячи із загальної суми договору 771 000,00 грн.

Разом з цим, умовами пункту 8.3 Договору визначено, що за порушення строків поставки, строків усунення недоліків товару відповідач сплачує позивачу згідно з частиною другою статті 231 Господарського кодексу України пеню у розмірі 0,1 % вартості товару, строк поставки/усунення недоліків якого порушений, за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів відповідач повинен додатково сплатити позивачу штраф у розмірі семи відсотків від вказаної вартості.

Матеріалами справи підтверджується, що за заявкою позивача від 20.02.2025 № 16/10999 на поставку товару, вартість товару, який так і не було поставлено становить 389 400,00 грн.

Період прострочення становить 67 днів, а саме, з 01.04.2025 до 06.06.2025.

Таким чином, як правильно розраховано судом першої інстанції, позовна вимога про стягнення з відповідача пені підлягає задоволенню в сумі 26 089,80 грн (389 400,00 грн х 0,1% х 67), а про стягнення штрафу - у сумі 27 258,00 грн (389 400,00 грн х 7%).

Отже, як правильно зауважено судом першої інстанції, розрахунки заявлених до стягнення сум пені та штрафу є арифметично неправильними, з огляду на визначену позивачем суму нарахування.

Колегія суддів відхиляє доводи позивача про те, що всупереч вимог ст.ст.86, 236, ч.4 ст.238 ГПК України судом першої інстанції під час розгляду справи належним чином не спростовано доводи позивача щодо настання обов`язку відповідача сплатити пеню та штраф за порушення умов Договору, та прийнято до уваги аргументи відповідача щодо зменшення пені за відсутності виняткового випадку, оскільки питання про зменшення неустойки (пені та штрафу) судом першої інстанції взагалі не розглядалось судом першої інстанції. Ним не було застосовано ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України. Часткове задоволення вимог про стягнення штрафних санкцій правомірно обґрунтовано неправильним визначенням позивачем бази для нарахування заявлених до стягнення сум.

Переглядаючи оскаржуване рішення щодо вимог про стягнення процентів за користування авансом в сумі 3259,22 грн та інфляційних втрат в сумі 1721,54 грн, колегія суддів керується таким.

За змістом ст. 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.

Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

На суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов`язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Нормою ст. 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами або законом про банки і банківську діяльність.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до пункту 3.8 Договору, у разі порушення договірних зобов`язань з вини відповідача, а також у разі коли правова підстава для утримання авансу відповідачем відпала (розірвання договору, відмова від зобов`язання, тощо), всі авансові платежі, які не підтверджені відповідними видатковими накладними, підписаними сторонами, підлягають поверненню позивачу протягом 3 (трьох) банківських днів з дня отримання відповідної вимоги позивача з урахуванням індексу інфляції та процентів в розмірі облікової ставки НБУ за користування чужими коштами, передбачених статтею 536 Цивільного кодексу України від суми авансового платежу за кожен день користування авансом, починаючи з дня його зарахування на рахунок відповідача незалежно від того, припинені зобов`язання за Договором на дату отримання вимоги позивача чи ні.

Отже, умовами договору визначено розмір процентів - облікова ставка НБУ за кожен день користування авансом, а також, що проценти нараховуються із дати зарахування авансу на рахунок відповідача.

Матеріалами справи підтверджується, що аванс було зараховано на рахунок відповідача 28.02.2025.

Перевіряючи наданий позивачем розрахунок нарахованих до стягнення процентів за користування грошовими коштами, колегія суддів використовує такі вихідні дані: сума авансу 77 880,00 грн, період 28.02.2025 06.06.2025.

Формула для розрахунку: [Пеня] = [Сума боргу] Ч [Ставка НБУ] / 100% / [Кількість днів у році] Ч [Кількість днів], де:

[Сума боргу] сума простроченого боргу.

[Ставка НБУ] - облікова ставка Національного банку України

[Кількість днів у році] - кількість днів у році

[Кількість днів] кількість днів прострочення зобов`язання.

Отже, у період з 28.02.2025 до 06.03.2025, оскільки ставка НБУ становила 14,500 %, то розмір процентів склав 216,57 грн, з 07.03.2025 до 17.04.2025 ставка НБУ становила 15,500%, а розмір процентів склав 1 389,04 грн, з 18.04.2025 до 06.06.2025 ставка НБУ становила 15,500% , а розмір процентів склав 1 653,62 грн.

Отже, розмір процентів за користування авансом 28.02.2025 06.06.2025 становить 3 259,22 грн.

Оскільки позивачем заявлено до стягнення 3259,22 грн процентів за користування авансом, то ці вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Натомість, висновки суду першої інстанції про часткове задоволення вимог позивача про стягнення процентів за користування авансом у порядку, визначеному п. 3.8 Договору, суперечать умовам п. 3.8 Договору, а також нормам ст. 536 та ч. 3 ст. 693 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги позивача у цій частині є обґрунтованими.

Статтею 625 ЦК України унормовано, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І Загальні положення про зобов`язання книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Верховний Суд неодноразово підкреслював, що інфляційні втрати за ст. 625 ЦК України це компенсаційний механізм, що забезпечує захист майнового права кредитора, компенсуючи знецінення грошей за час прострочення боржником грошового зобов`язання. Вони не є штрафними санкціями чи платою за користування коштами, а входять до складу грошового зобов`язання, нараховуються незалежно від вини боржника та не можуть бути зменшені судом.

Отже, оскільки п. 3.8 Договору сторони погодили необхідність повернення авансу з урахуванням інфляційних втрат, за умови, що аванс фактично утримувався відповідачем, але поставка проавансованого товару ним так і не була здійснена, колегія суддів приходить до висновку, що при визначенні розміру інфляційних втрат слід виходити із дати зарахування грошових коштів на рахунок відповідача, тобто з 28.02.2025, а не з третього дня після отримання відповідачем вимоги про повернення авансу (24.05.2025).

При цьому, у такий спосіб позивач захищає свої майнові інтереси пов`язані зі знеціненням грошових коштів, які були передані ним відповідачу як аванс протягом строку, коли ці кошти фактично використовувались відповідачем і до моменту їх повернення позивачу.

Перевірка розрахунку інфляційних втрат, нарахованих на суму авансу, яка перебувала у користуванні відповідача здійснюється колегією суддів за формулою:

[Інфляційні нарахування] = [Сума боргу] Ч [Індекс інфляції (%)] /100% - [Сума боргу], де:

[Сума боргу] сума простроченого боргу.

[Індекс інфляції (%)] добуток щомісячних індексів за відповідний період.

Отже, розмір інфляційних втрат, становить 2 725,80 грн (77 880,00 Х 103,5% /100% - 77 880,00 грн).

Оскільки позивачем заявлено вимоги про стягнення інфляційних втрат у розмірі 1 721,54 грн, що є меншим, ніж встановлено за перерахунком апеляційного суду, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги позивача у цій частині також підлягають задоволенню у повному обсязі.

Натомість, висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у цій частині суперечать умовам п. 3.8 Договору, а також ст. 625 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги позивача у цій частині також є обґрунтованими.

Згідно зі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до п.2 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, у відповідності до п.п. 3-4 ч.1 ст. 277 ГПК України, є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи усі фактичні обставини справи, встановлені місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, а також доводи Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго», колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що суд першої інстанції дійшов мотивованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог, разом з цим, з огляду на неправильне застосування судом першої інстанції норм статей 536, 625, 693 ЦК України, судом неправильно визначено суму вимог, які мають бути задоволені. За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зміни п. 2 резолютивної частини рішення Господарського суду міста Києва від 29.07.2025.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доказів і доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

За змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України», очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно зі ст. 129 ГПК України у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог та вимог апеляційної скарги, витрати зі сплати судового збору за подання позову та апеляційної скарги покладаються на сторін пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 275 - 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» на рішення Господарського суду міста Києва від 29.07.2025 у справі № 910/7410/25 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 29.07.2025 у справі №910/7410/25 змінити.

Викласти п. 2 резолютивної частини рішення Господарського суду міста Києва від 29.07.2025 у такій редакції:

« 2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДИСКОВЕРІТЕК СПАРК» (03110, м. Київ, пр-т. Валерія Лобановського, 39 А, ідентифікаційний код: 45600017) на користь Приватного акціонерного товариства «НАЦІОНАЛЬНА ЕНЕРГЕТИЧНА КОМПАНІЯ «УКРЕНЕРГО» (01032, м. Київ, вул. Петлюри, 25, ідентифікаційний код: 00100227) авансовий платіж в сумі 77 880 (сімдесят сім тисяч вісімсот вісімдесят) грн 00 коп., пеню в сумі 26 089 (двадцять шість тисяч вісімдесят дев`ять) грн 80 коп., штраф в сумі 27 258 (двадцять сім тисяч двісті п`ятдесят вісім) грн 00 коп, проценти за користування авансом в сумі 3 259 (три тисячі двісті п`ятдесят дев`ять) грн 22 коп., інфляційні втрати у сумі 1 721 (одна тисяча сімсот двадцять одна) грн 54 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 1 750 (одна тисяча сімсот п`ятдесят) грн 52 коп.».

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДИСКОВЕРІТЕК СПАРК» (03110, м. Київ, пр-т. Валерія Лобановського, 39 А, ідентифікаційний код: 45600017) на користь Приватного акціонерного товариства «НАЦІОНАЛЬНА ЕНЕРГЕТИЧНА КОМПАНІЯ «УКРЕНЕРГО» (01032, м. Київ, вул. Петлюри, 25, ідентифікаційний код: 00100227) 318 (триста вісімнадцять) грн 65 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

4. Доручити Господарському суду міста Києва видати накази на виконання даної постанови.

5. Матеріали справи №910/7410/25 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко