Єдиний державний реєстр судових рішень
Доступ до Реєстру здійснюється в тестовому (обмеженому) режимі. Для запобігання загрозам життю і здоров'ю суддів та учасників судового процесу, а також у разі виявлення ознак кіберзагрози, доступ до Реєстру або окремих рішень у ньому може бути обмежено.
Змінені назви судів
Категорія справи №
Надіслано судом: 08.04.2026. Зареєстровано: 09.04.2026. Забезпечено надання загального доступу: 13.04.2026.
Номер судового провадження: не визначено
до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»
про визнання поруки припиненою; визнання протиправними дії та стягнення
Суддя Сівакова В.В.
секретар судового засідання Ключерова В.С.
за участю представників сторін
від позивача Слабоус Є.А., ордер серії АІ № 1967082 від 28.10.2025
29.10.2025 до Господарського суду міста Києва через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про
- визнання припиненою поруку ОСОБА_1 перед АТ КБ «Приватбанк», яка виникла на підставі договору поруки № П2 від 25.05.2011, укладеного з метою забезпечення виконання ТОВ «Фора Плюс» зобов`язань по договору № LOF/11/09 про надання овердрафтового кредиту від 25.05.2011;
- визнання протиправними дії АТ КБ «Приватбанк» щодо списання з банківських рахунків ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 18.406,90 грн за договором поруки № П2 від 25.11.2011 для погашення заборгованості по договору № LOF/11/09 про надання овердрафтового кредиту від 25.05.2011;
- стягнення з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти з банківських рахунків останньої в розмірі 18.406,90 грн.
Разом з позовною заявою позивачкою було подано клопотання про витребування у АТ КБ «Приватбанк» належним чином засвідчену копію договору поруки № П2 від 25.05.2011, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк».
21.11.2025 позивачкою усунено недоліки позовної заяви шляхом подання до суду відповідних документів.
10.12.2025 від відповідача до суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» надійшло клопотання про продовження строку для подання відзиву на позовну заяву до 15.12.2025 посилаючись на те, що на даний час витребуваний договір поруки ще не отримано від архівного підрозділу Банку, оскільки необхідний час для його пошуку та підготовки, регламентований внутрішніми процедурами та відповідає встановленому судом строку (до 15.12.2025). Враховуючи те, що відзив буде ґрунтуватися саме на положеннях договору поруки, а також враховуючи необхідність перевірки фактів зарахування та списання коштів необхідний додатковий час для підготовки відзиву.
16.12.2025 від відповідача до суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву.
16.12.2025 у підготовчому засіданні відповідно до ст. 183 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 13.01.2026.
22.12.2025 від позивача до суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив.
06.01.2026 від відповідача до суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» надійшли заперечення на відповідь на відзив.
12.01.2026 від позивача до суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» надійшло клопотання про відкладення (перенесення) розгляду справи.
Позивач у підготовче засідання 13.01.2026 не з`явився.
Позивач у підготовче засідання 27.01.2026 не з`явився.
Позивач у судовому засіданні 17.02.2026 позовні вимоги підтримав повністю.
Відповідач у судовому засіданні 17.02.2026 проти задоволення позовних вимог заперечував повністю.
10.03.2026 у судовому засіданні відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення учасників справи, Господарський суд міста Києва, -
25.05.2011 між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» (наразі Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк») (банк, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фора плюс» (позичальник) укладено договір про надання овердрафтового кредиту № LOF/11/09 (далі - кредитний договір), відповідно до умов якого банк надав позичальнику овердрафтовий кредит у розмірі 300.000,00 грн у строк до 24.05.2012.
25.05.2011 між ОСОБА_2 (поручитель) та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» (кредитор) укладено договір поруки № П1, відповідно до п. 1.1 якого предметом договору є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання ТОВ «Фора плюс» (боржник) своїх обов`язків за договором про надання овердрафтового кредиту № LOF/11/09 від 25.05.2011, згідно якого кредитор надав боржнику кредит в сумі 300.000,00 грн плюс 16.000,00 грн за оплату судових витрат, передбачених п.п. 2.2.15, 2.3.15, 5.8 кредитного договору, а боржник зобов`язаний повернути: кредит в строк визначений в п. А3 кредитного договору, сплачувати за його користування відсотки, зазначені в п. А.7 кредитного договору, а у випадку порушення строків повернення кредиту - сплачувати 41,0% річних в дату сплати процентів, зазначену вище, а також сплачувати винагороди, штрафи, пені та інші платежі, відшкодувати збитки, у відповідності, порядку та строки, зазначені у кредитному договорі.
З матеріалів справи вбачається, що 25.05.2011 між ОСОБА_1 (поручитель) та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» (кредитор, позивач) укладено договір поруки № П2, відповідно до п. 1.1 якого предметом договору є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання ТОВ «Фора плюс» (боржник) своїх обов`язків за договором про надання овердрафтового кредиту № LOF/11/09 від 25.05.2011, згідно якого кредитор надав боржнику кредит в сумі 300.000,00 грн плюс 16.000,00 грн за оплату судових витрат, передбачених п.п. 2.2.15, 2.3.15, 5.8 кредитного договору, а боржник зобов`язаний повернути: кредит в строк визначений в п. А3 кредитного договору, сплачувати за його користування відсотки, зазначені в п. А.7 кредитного договору, а у випадку порушення строків повернення кредиту - сплачувати 41,0% річних в дату сплати процентів, зазначену вище, а також сплачувати винагороди, штрафи, пені та інші платежі, відшкодувати збитки, у відповідності, порядку та строки, зазначені у кредитному договорі.
У зв`язку з порушенням позичальником умов договору № LOF/11/09 про надання овердрафтового кредиту від 25.05.2011 Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулось з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фора плюс», ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором.
Згідно з ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Вказаним рішенням Деснянського районного суду м. Києва встановлено, що з метою забезпечення виконання зобов`язань ТОВ «Фора Плюс» за кредитним договором, окрім наведених вище договорів поруки, 25.05.2011 між ОСОБА_3 та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» був ще укладений договір поруки № П3, який в матеріалах даної справи відсутній.
21.10.2013 на виконання вказаного рішення суду видано виконавчий лист № 2-285/2013.
14.09.2016 старшим державним виконавцем Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Вахрушевою Р.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 52191239.
04.02.2025 головним державним виконавцем Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Заяць О.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 52191239, згідно якої встановлено, що виконавчий лист № 2-285/2013 від 21.10.2013 боржником ОСОБА_2 виконано в повному обсязі.
Однак, в період з 28.12.2024 по 05.05.2025 з рахунків ОСОБА_1 , відкритих в АТ КБ «Приватбанк» ПАТ КБ «Приватбанк» в односторонньому порядку було списано грошові кошти в загальному розмірі 18.406,90 грн, а саме
28.12.2024 в сумі 2.142,82 грн;
28.12.2024 в сумі 8.770,00 грн;
29.12.2024 в сумі 1.071,41 грн;
31.12.2024 в сумі 6,41 грн;
06.01.2025 в сумі 1.911,00 грн;
21.01.2025 в сумі 1.675,59 грн;
03.05.2025 в сумі 1.380,00 грн;
03.05.2025 в сумі 1.446,41 грн;
05.05.2025 в сумі 3,26 грн.
В графі «призначення платежу» для всіх зазначених операцій зазначено «Автоматичне погашення простроченої заборгованості за рахунком 29**19».
07.01.2025 представник позивача - адвокат Слабоус Є.А. звернувся до відповідача з відповідним адвокатським запитом, в якому просив повідомити, окрім іншого, про причини та підстави стягнення грошових коштів в односторонньому порядку.
Спір виник у зв`язку з тим, що позивач не має перед відповідачем жодної заборгованості, пов`язаної з невиконання ТОВ «Фора Плюс» своїх зобов`язань, а тому дії відповідача щодо самовільного списання в односторонньому порядку з банківських рахунків позивача власних грошових коштів є неправомірними.
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; одним із способів захисту цивільних прав та інтересів за пунктом 1 частини 2 є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність.
У постанові від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи, яка стосувалася визнання договору поруки припиненим (визнання поруки припиненою), надала правові висновки застосуванню положень пункту 1 частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України та вказала, що:
- визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності (пункт 56);
- для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема у таких випадках: а) кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку; б) особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником) (пункт 57);
- застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення; такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам; спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду; тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права (пункт 58);
- задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності; тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх; а тому такий спосіб захисту є виключно превентивним (пункт 59);
- якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу; тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту (пункт 60);
- якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання (пункт 61);
- наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою; тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений (пункт 62);
- аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника; такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася (пункт 63);
- застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите (пункт 64);
- у разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту (пункт 65);
- ухвалення судом рішення у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості унеможливлює задоволення в іншій судовій справі позову про визнання поруки припиненою, якщо такий позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості (пункт 66);
- ефективність позовної вимоги про визнання відсутності права чи про визнання права припиненим має оцінюватися, виходячи з обставин справи залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії) (пункт 71).
Водночас, у пункті 46 постанови від 22.09.2022 у справі № 462/5368/16-ц Велика Палата Верховного Суду безпосередньо вказала, що: після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів поручитель не може окремо ініціювати вирішення спору про визнання відсутності у кредитора права вимоги (про визнання поруки припиненою); такий окремий позов не є належним способом захисту, а тому його не можна задовольнити; наявність у поручителя відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування банком боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення коштів.
З огляду на викладене, вимога позивача про визнання припиненою поруку ОСОБА_1 перед АТ КБ «Приватбанк», яка виникла на підставі договору поруки № П2 від 25.05.2011, укладеного з метою забезпечення виконання ТОВ «Фора Плюс» зобов`язань по договору № LOF/11/09 про надання овердрафтового кредиту від 25.05.2011 не є належним способом захисту.
Таким чином, суд вирішив відмовити в задоволенні позову в частині вказаних вимог.
Процесуально-правовий зміст захисту права полягає у тому, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ст. 4 Господарського процесуального кодексу України).
Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Згідно з частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Таким чином, зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який має відповідати тим фактичним обставинам, які склалися, виходячи із тих відносин, які відповідають відповідним нормам права. Завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.
Звертаючись з позовом за захистом порушеного права, позивач має обрати спосіб захисту, який відповідає змісту права, що порушене й бути здатний таке право поновити; обраний спосіб захисту має бути передбачений приписами статті 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України, або ж визначений іншим Законом чи укладеним між сторонами договором. Законодавчі обмеження матеріально правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
При цьому, частиною 2 статті 5 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулась до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Право кожної особи на захист свого порушеного права, його невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Конституційний принцип доступності правосуддя реалізується через статтю 4 Господарського процесуального кодексу України. Так, до господарського суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлено право людини на доступ до правосуддя, а відповідно статтею 13 Конвенції на ефективний спосіб захисту прав. З наведеного слідує, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. У кінцевому результаті ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного на момент звернення до суду права позивача. При цьому слід ураховувати і те, що у резолютивній частині судового рішення остаточно закріплюється висновок суду щодо вимог позивача і судове рішення має бути виконано в процесі виконавчого провадження у справі, адже, як уже зазначалося, ефективний засіб зрештою повинен забезпечити поновлення порушеного права.
Таким чином, існує певний порядок реалізації прав суб`єктів господарювання та способи захисту порушених прав. Неналежність чи невідповідність обраного способу судового захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та зумовлює відмову у задоволенні означених позовних вимог.
Аналогічна правова позиція щодо відповідності обраного способу захисту змісту порушеного права, в тому числі в частині ефективності обраного способу захисту, який має забезпечити поновлення порушеного права, наведено Верховним Судом у постанові від 07.05.2018 у справі № 927/522/17.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Суд відзначає, що звернення позивача із даним позовом про визнання протиправними дії АТ КБ «Приватбанк» щодо списання з банківських рахунків ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 18.406,90 грн за договором поруки № П2 від 25.11.2011 для погашення заборгованості по договору № LOF/11/09 про надання овердрафтового кредиту від 25.05.2011 також не є ефективним способом захисту в розумінні вказаних вище положень, оскільки неспроможне захистити порушене, на думку позивача, її право.
З огляду на викладене, суд вирішив відмовити в задоволенні позову в частині вказаних вимог.
Таким чином, пред`явивши відповідний позов до Деснянського районного суду м. Києва про стягнення заборгованості за кредитним договором, включаючи відсотки та пеню, АТ КБ «Приватбанк», відповідно до приписів ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України, змінив строк виконання основного зобов`язання, та як наслідок, втратив право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом та відповідні штрафні санкції.
Подальші дії відповідача щодо самовільного нарахування заборгованості позивачу за договором поруки № П2 від 25.05.2011 не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства та є неправомірними.
Верховний Суд у постанові від 29.05.2018 у справі № 922/2145/16 дійшов висновку про те, що рішення суду, яке набрало законної сили та виконане боржником, та яким з боржника стягнуто остаточну заборгованість, не може бути поставлене під сумнів та не підлягає тлумаченню, в розумінні повноти розміру заборгованості.
Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц, наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість.
Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту у відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати.

Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення.

Таким чином, виконання виконавчого листа Деснянського районного суду м. Києва № 2-285/2013 від 21.10.2013 про стягнення на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором № LOF/11/09 від 25.05.2011, у зв`язку з його фактичним виконанням в примусовому порядку, що мало наслідком закінчення виконавчого провадження, свідчить про те, що зобов`язання за договором № LOF/11/09 про надання овердрафтового кредиту від 25.05.2011 припинилось.

Посилання відповідача на те, що кошти в сумі 15.577,23 грн в період до закінчення виконавчого провадження списані правомірно не приймаються судом до уваги, оскільки рішення Деснянського районного суду м. Києва виконувалось у примусовому порядку державною виконавчою службою в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», що свідчить про їх неправомірне списання.

Стосовно списання коштів в сумі 2.829,67 грн після закінчення виконавчого провадження з посиланням на те, що вони нараховані на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України слід зазначити наступне

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наведена норма щодо нарахування інфляційних втрат та 3% річних є способом відповідальності за порушення грошового зобов`язання та сама по собі не надає кредитору права на безспірне списання коштів.

Відповідно до ст. 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Тобто згідно наведеної норми списання грошових коштів з рахунку клієнта здійснюється виключно за його розпорядженням або на підставах, прямо передбачених договором чи законом; відповідно, будь-яке розпорядження коштами клієнта без його волевиявлення або належної правової підстави є забороненим.

Оскільки списання коштів було здійснено відповідачем самостійно, без відповідного розпорядження клієнта та без наявності передбачених законом підстав, такі дії є неправомірними.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами Глави 83 Цивільного кодексу України.

Стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 Цивільного кодексу України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом статті 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто, в разі, коли правочин утворює правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 Цивільного кодексу України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого без правової підстави, передбаченої законом, іншими правовими актами чи правочином.

Суд приходить до висновку, що відповідач не мав обґрунтованих підстав для списання з рахунків позивача коштів в загальному розмірі 18.406,90 грн.

З огляду на викладене, позовні вимоги про стягнення з відповідача 18.406,90 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 77 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 129, ст.ст. 237, 238, 240 ГПК України, суд -

У Х В А Л И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 ) 18.406 (вісімнадцять тисяч чотириста шість) грн 90 коп. безпідставно списаних коштів, 2.422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн 40 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині в позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повне рішення складено 07.04.2026.

СуддяВ.В. Сівакова

Логін:

Для помилки:

Пароль:

Для помилки:

З метою упередження перешкоджанню стабільній роботі Реєстру шляхом здійснення автоматичних або автоматизованих запитів на пошук та копіювання ("викачування") бази даних, запроваджено інтерактивний елемент захисту системи

Введіть cуму цифр, зображених на малюнку:

Перевірити
Закрити

Ваше ім'я:

Для помилки:

Ваш e-mail:

Для помилки:

Повідомлення:

Для помилки:

Введіть в поле результат арифметичного виразу:

Для помилки:

Зачекайте, будь ласка...