РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

06.04.2026Справа № 910/15456/25

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Ломаки В.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Публічного акціонерного товариства "Центренерго"

до Державного підприємства "Укрвугілля"

про стягнення 525 578,66 грн.,

Без виклику (повідомлення) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Центренерго" (далі - позивач, Товариство) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Державного підприємства "Укрвугілля" (далі - відповідач, Підприємство) 525 578,66 грн. пені, нарахованої внаслідок порушення відповідачем строків поставки вугілля за укладеним між сторонами 29.12.2023 року договором поставки вугілля № 111/11 (далі - Договір).

Ухвалою від 15.12.2025 року господарський суд міста Києва відкрив провадження у справі № 910/15456/25 та вирішив здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

30.12.2025 року через систему "Електронний суд" надійшов відзив Підприємства від 30.12.2025 року на позовну заяву, в якому останнє заперечило проти задоволення вимог Товариства про стягнення пені за Специфікаціями № 10 та № 17.

27.01.2026 року через систему "Електронний суд" надійшло клопотання Підприємства від 27.01.2026 року про поновлення строку на подання долучення до матеріалів справи копії листа Акціонерного товариства "Українська залізниця" від 13.01.2026 року № Ц-2-1.5-18/53-26. Означений документ долучений судом до матеріалів справи.

28.01.2026 року через систему "Електронний суд" надійшло клопотання позивача від 28.01.2026 року, в якому останній просив суд відмовити Підприємству в задоволенні клопотання від 27.01.2026 року про долучення доказів до матеріалів справи.

Інших клопотань чи заяв, у тому числі по суті справи, від сторін до суду не надходило.

Частиною 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення (частина 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

29.12.2023 року між Товариством (покупець) та Підприємством (постачальник) був укладений Договір, за умовами якого постачальник зобов`язався поставити (передати) у власність покупцеві, а останній, у свою чергу, - прийняти і оплатити вугільну продукцію (далі - вугілля) на зазначених у Договорі умовах.

Означений правочин підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений відбитками печаток цих юридичних осіб.

За умовами пункту 1.2 Договору необхідні для його виконання відомості вказуються в специфікаціях до Договору, які є невід`ємною частиною Договору (далі - Специфікації).

У Специфікаціях вказуються (в тому числі, але не виключно) назви виробників, вантажовідправників, відокремлених підрозділів покупця (ТЕС) - вантажоотримувачів, залізничні станції відправлення, залізничні станції вантажоотримувачів (далі - залізничні станції призначення) або місце/пункт поставки, їх реквізити, а також кількість, асортимент і строки (терміни) поставки вугілля на кожну залізничну станцію призначення в залежності від потреби покупця, але в будь-якому випадку в межах загальної суми Договору і терміну його дії.

Відповідно до пунктів 2.1, 2.2 Договору поставка вугілля по Договору здійснюється залізничним транспортом на умовах DDP (залізнична станція призначення) згідно з "Інкотермс 2010. Правила ІСС з використання термінів для внутрішньої та міжнародної торгівлі", з урахуванням передбачених Договором особливостей.

Узгоджений сторонами у відповідній Специфікації обсяг вугілля постачається окремими партіями. Партією вугілля вважається вироблений і відвантажений на адресу вантажоотримувача за певний проміжок часу обсяг вугілля, середня якість якого характеризується однією об`єднаною пробою, за результатами лабораторних випробувань якої оформлене посвідчення якості вугілля в партії та враховані особливості пункту 3.5 Договору.

Згідно з пунктом 2.3 наведеної угоди доставку вугілля до залізничної станції призначення по території України здійснює АТ "Укрзалізниця" (далі - перевізник) або приватний оператор залізничного рухомого складу (далі - експедитор) у відкритих, технічно справних, очищених від залишків попередніх вантажів, залізничних вантажних напіввагонах (далі - вагони).

Право власності на вугілля від постачальника до покупця переходить після підписання сторонами акту приймання-передачі вугілля згідно з умовами Договору (пункт 2.5 Договору).

Пунктами 3.1, 3.2 означеного правочину встановлено, що приймання вугілля за Договором здійснюється спільно вантажоотримувачем і уповноваженими представниками постачальника в місці надходження - на території і на обладнанні вантажоотримувача.

Вантажоотримувач самостійно приймає вугілля за якістю та кількістю, якщо уповноважені представники постачальника не прибули до місця надходження вугілля для його спільного приймання та/або відсутні на момент подачі вагонів для зважування чи опробування біля відповідного обладнання вантажоотримувача. Результати самостійного приймання вугілля вантажоотримувачем вважаються достовірними, рівноцінними з результатами спільного приймання та використовуються для виконання умов Договору крім випадків, вказаних у пункті 3.4 Договору.

За умовами пункту 3.6 Договору результати приймання вугілля в місці надходження використовуються для виконання умов Договору, відображаються в актах звіряння кількості і якості та актах приймання-передачі вугілля.

Акт приймання-передачі вугілля повинен містити (в тому числі, але не виключно) основні дані, вказані в акті звіряння кількості та якості, розрахунок фактичної ціни та фактичної вартості поставленого вугілля відповідно до умов Договору, ПДВ у разі його нарахування, код товару згідно з УКТ ЗЕД (не менше ніж чотири перших цифри відповідного коду), прізвища, ініціали і підписи уповноважених представників вантажоотримувача, покупця та постачальника, завірені печатками (за умови, що відповідні особи здійснюють діяльність з використанням печатки).

Згідно з пунктом 6.1 Договору його загальна сума складається з визначеної відповідно до умов Договору фактичної вартості поставленого вугілля, вартості доставки вугілля від залізничної станції відправлення до залізничної станції призначення територією України (далі - вартість доставки) у випадку її оплати постачальником і відшкодування покупцем, ПДВ у випадку його нарахування та не може перевищувати 1 000 000 000,00 грн.

У пункті 6.2 Договору сторони погодили, що базова ціна означає ціну однієї тони вугілля при вказаних у пунктах 5.1 Договору базових показниках якості і не включає в себе вартість доставки. Базова ціна вугілля становить 5 076,00 грн., в т.ч. ПДВ (20 %) - 846,00 грн.

Фактична ціна однієї тони вугілля в партії визначається в порядку, визначеному пунктом 6.3 Договору.

Відповідно до пункту 7.1 Договору оплата вартості вугілля та відшкодування вартості його доставки здійснюється покупцем на підставі підписаних сторонами актів приймання-передачі вугілля та актів відшкодування вартості доставки в національній валюті України шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на рахунок постачальника протягом 15 (п`ятнадцяти) календарних днів з моменту підписання відповідних актів.

Підпунктом 8.1.1 пункту 8.1 Договору на постачальника покладено обов`язок поставити (передати) у власність покупцеві вугілля на умовах Договору та на підставі підписаних сторонами Специфікацій.

Згідно з пунктом 11.1 Договору останній набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє з 01.01.2024 року по 31.05.2024 року, а в частині розрахунків - до їх повного виконання.

У Додатковій угоді від 01.04.2024 року № 1 сторони погодили внесення змін до пункту 6.1 Договору шляхом викладення його у новій редакції, за якою загальна сума Договору складається з визначеної відповідно до умов Договору фактичної вартості поставленого вугілля, вартості доставки вугілля від залізничної станції відправлення до залізничної станції призначення територією України (далі - вартість доставки) у випадку її оплати постачальником і відшкодування покупцем, ПДВ у випадку його нарахування та не може перевищувати 2 548 000 000,00 грн.

Крім того, у цій додатковій угоді сторони передбачили, що Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє з 01.01.2024 року по 31.12.2024 року, а в частині розрахунків - до їх повного виконання.

Слід також зазначити, що у Додатковій угоді від 27.11.2024 року № 4 сторони погодили повторно продовжити строк дії Договору до 31.05.2025 року, а в частині розрахунків - до їх повного виконання.

З матеріалів справи вбачається, що 19.08.2024 року сторони підписали Специфікацію № 10 до Договору, в якій передбачили поставку Підприємством кам`яного вугілля обсягом 10,0 (+/- 5 %) тисяч тон у строк з 20.08.2024 року по 30.09.2024 року. У цій Специфікації сторони також вказали, що вантажоотримувач, залізнична станція призначення - Трипільська ТЕС (код 3371, залізнична станція "Трипілля-Дніпровське", код 344707); виробник - АТ "Жовтнева ЦЗФ"; вантажовідправник - АТ "Жовтнева ЦЗФ"; залізнична станція відправлення - "Родинська", код 492909.

Крім того, 07.02.2025 року сторони підписали Специфікацію № 17 до Договору, в якій передбачили поставку Підприємством кам`яного вугілля обсягом 5,0 (+/- 5 %) тисяч тон у строк з 08.02.2025 року по 15.03.2025 року. У цій Специфікації сторони вказали, що вантажоотримувач, залізнична станція призначення - Трипільська ТЕС (код 3371, залізнична станція "Трипілля-Дніпровське", код 344707); виробник - ТОВ "КОАЛЕНЕРДЖИ"; вантажовідправник - ФОП Паустовський А.А.; залізнична станція відправлення - "Павлоград ІІ", код 455007.

Разом із тим, суд встановив, що 30.10.2024 року постачальник та покупець уклали Додаткову угоду № 3 до Договору, в якій дійшли згоди змінити таблицю в пункті 1 Специфікації від 19.08.2024 року № 10, виклавши її в новій редакції, за якою вантажоотримувач, залізнична станція призначення - Трипільська ТЕС (код 3371, залізнична станція "Трипілля-Дніпровське", код 344707); виробник - ПАТ "Львівська вугільна компанія", ВП "Шахта "Лісова" ДП "Львіввугілля", ВП "Шахта "Степова" ДП "Львіввугілля", ВП "Шахта "Відродження" ДП "Львіввугілля", ВП "Шахта "Межирічанська" ДП "Львіввугілля"; вантажовідправник - ВП "Вуглезбут" ДП "Львіввугілля"; залізнична станція відправлення - "Соснівка", код 371102.

Крім того, у цій Додатковій угоді № 3 сторони виклали пункт 2 Специфікації від 19.08.2024 року № 10 в новій редакції, за якою строк (термін) поставки (передачі) вугілля: з 01.11.2024 року по 30.11.2024 року.

У пункті 3 Додаткової угоди від 30.10.2024 року № 3 сторони погодили, що до моменту підписання цієї Додаткової угоди, зобов`язання постачальника щодо поставки (передачі) вугілля в обсязі 10,0 (+/- 5 %) тисяч тон згідно з пунктом 2 Специфікації № 10 в редакції від 19.08.2024 року є чинними до підписання цієї додаткової угоди.

Проте з матеріалів справи вбачається, що Підприємство взятий на себе за спірним Договором обов`язок щодо вчасної поставки передбаченого цією угодою товару в установлені Специфікаціями № 10 та № 17 строки належним чином не виконало. Так, відповідач прострочив поставку погодженого у Специфікації від 19.08.2024 року № 10 до Договору кам`яного вугілля обсягом 10,0 (+/- 5 %) тисяч тон загальною вартістю 50 760 000,00 грн. у період з 01.10.2024 року по 29.10.2024 року (день, що передує даті укладення сторонами Додаткової угоди № 3). Крім того, погоджений сторонами у Специфікації № 17 товар, а саме кам`яне вугілля обсягом 5,0 (+/- 5 %) тисяч тон, також був поставлений відповідачем з простроченням за відповідними актами приймання-передачі партії вугільної продукції від 17.03.2025 року № 200-УВ/11 на загальну суму 341 355,06 грн. (вугілля об`ємом 68,100 тон) та від 31.03.2025 року № 220-УВ/11 на загальну суму 358 083,00 грн. (вугілля об`ємом 68,750 тон).

Враховуючи прострочення відповідачем поставки погодженого сторонами товару, а також зважаючи на залишення Підприємством без задоволення адресованої йому претензії про добровільну сплату штрафних санкцій, позивач нарахував 525 578,66 грн. пені та звернувся до суду з даним позовом про стягнення з відповідача означеної суми неустойки.

Оцінюючи наявні у матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В силу положень статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з положеннями статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

З огляду на правову природу укладеного між сторонами Договору, який у розумінні статей 173, 174 Господарського кодексу України (тут і далі чинного на час виникнення спірних правовідносин) та статей 11, 509 Цивільного кодексу України є належною підставою для виникнення у його сторін кореспондуючих прав і обов`язків, спірні правовідносини регламентуються положеннями глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 Цивільного кодексу України).

Статтею 663 Цивільного кодексу України визначено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містить частина 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Судом встановлено, що Підприємство взятий на себе за спірним Договором обов`язок щодо вчасної поставки передбаченого цією угодою товару в установлений Специфікацією № 10 (у первісній редакції) та Специфікацією № 17 строк виконало неналежним чином, прострочивши поставку відповідних партій товару.

Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідач прострочив поставку погодженого у Специфікації від 19.08.2024 року № 10 до Договору (у первісній редакції цієї Специфікації) кам`яного вугілля обсягом 10,0 (+/- 5 %) тисяч тон загальною вартістю 50 760 000,00 грн. у період з 01.10.2024 року по 29.10.2024 року (день, що передує даті укладення сторонами Додаткової угоди № 3). Крім того, погоджений сторонами у Специфікації № 17 товар, а саме кам`яне вугілля обсягом 5,0 (+/- 5 %) тисяч тон, також був поставлений відповідачем з простроченням за відповідними актами приймання-передачі партії вугільної продукції від 17.03.2025 року № 200-УВ/11 на загальну суму 341 355,06 грн. (вугілля об`ємом 68,100 тон) та від 31.03.2025 року № 220-УВ/11 на загальну суму 358 083,00 грн. (вугілля об`ємом 68,750 тон).

Означені обставини підтверджуються, зокрема, наявними у матеріалах справи копіями відповідних актів приймання-передачі партії вугільної продукції та сторонами під час розгляду справи не заперечувалися.

Стаття 610 Цивільного кодексу України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Під виконанням зобов`язання розуміється вчинення боржником та кредитором взаємних дій, спрямованих на виконання прав та обов`язків, що є змістом зобов`язання. Невиконання зобов`язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов`язання, а неналежним виконанням є виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Згідно з частиною 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

У зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачем обов`язку щодо поставки покупцю передбаченого Специфікацією № 10 (у первісній редакції) товару, позивач просив суд стягнути з Підприємства, зокрема, 522 855,74 грн. пені, нарахованої за несвоєчасну поставку товару об`ємом 10 000 тон загальною вартістю 50 760 000,00 грн. у період з 01.10.2024 року по 29.10.2024 року.

Відповідно до частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно з частиною 3 даної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (частина 1 статті 550 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 552 Цивільного кодексу України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частини 1 статті 1 Цивільного кодексу України).

Водночас, в силу приписів частини 2 статті 9 Цивільного кодексу України, законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.

Цю норму Цивільного кодексу України слід розуміти так, що спеціальними законами можуть передбачатися особливості регулювання певних майнових відносин в сфері господарювання.

Згідно з частиною 2 статті 4 Господарського кодексу України особливості регулювання майнових відносин суб`єктів господарювання визначаються цим Кодексом.

Суд звертає увагу на те, що спеціальні норми Господарського кодексу України, які встановлюють особливості регулювання майнових відносин суб`єктів господарювання, підлягають переважному застосуванню перед тими нормами Цивільного кодексу України, які містять відповідне загальне регулювання. Наприклад, правила частини 1 статті 232 Господарського кодексу України, відповідно до якої збитки відшкодовуються в частині, не покритій штрафними санкціями (залікова неустойка), підлягають переважному застосуванню перед правилами частини 1 статті 624 Цивільного кодексу України, відповідно до якої неустойка підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків (штрафна неустойка).

При цьому, слід враховувати, що відповідно до частини 2 статті 4 Цивільного кодексу України основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Тому в разі, якщо норми Господарського кодексу України не містять особливостей регулювання майнових відносин суб`єктів господарювання, а встановлюють загальні правила, які не узгоджуються із відповідними правилами Цивільного кодексу України, слід застосовувати правила, встановлені Цивільним кодексом України.

За таких обставин, до спірних правовідносин підлягають застосуванню спеціальні норми Господарського кодексу України, які регулюють майнову відповідальність суб`єктів господарювання за порушення господарських зобов`язань.

В силу приписів статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі статтею 230, пунктом 4 статті 231 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. У разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

З наведених норм вбачається, що сторони договору, за відсутності встановлених спеціальними законами обмежень, не позбавлені права передбачити у договорі господарську санкцію, що стягується за прострочення негрошового зобов`язання, зокрема, у відсотках до суми невиконаного зобов`язання за кожен день прострочення, та звернутися з вимогою про її стягнення у зв`язку з простроченням виконання зобов`язання.

Аналізуючи в сукупності вищевказані норми чинного законодавства, суд дійшов висновку, що на основі норм господарського законодавства пеня може бути застосована для забезпечення будь-якого зобов`язання, оскільки вона відноситься до штрафних санкцій.

Про це, зокрема, свідчить використання законодавцем таких термінів, як "зобов`язання", "грошова сума".

Як наслідок, враховуючи приписи частини 2 статті 9 Цивільного кодексу України та частину 2 статті 4 Господарського кодексу України, що передбачають наявність спеціальних норм, регулюючих господарські відносини, сторони господарського договору мають право забезпечувати пенею виконання будь-якого зобов`язання, а не лише грошового.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (частина 6 статті 231 Господарського кодексу України).

Зі змісту положень статті 231 Господарського кодексу України вбачається, що остання носить диспозитивний характер, оскільки передбачає можливість встановлення сторонами розміру штрафних санкцій безпосередньо в укладеному між ними договорі.

За умовами пункту 9.13 Договору за порушення строків виконання зобов`язання по поставці (передачі) вугілля покупець має право стягнути з постачальника пеню у розмірі облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від вартості вугілля, з якого допущено прострочення поставки за кожний день прострочення виконання зобов`язання.

Заперечуючи проти задоволення вимог Товариства про стягнення з Підприємства 522 855,74 грн. пені, відповідач посилався на те, що за умовами Специфікації від 19.08.2024 року № 10 Підприємство взяло на себе зобов`язання поставити (передати), а позивач - прийняти кам`яне вугілля обсягом 10,0 (+/- 5 %) тис. тон у період з 20.08.2024 року по 30.09.2024 року. Поставка вугілля повинна була відбуватись виробником АТ "Жовтнева ЦЗФ", який є вантажовідправником, із залізничної станції відправлення "Родинська" (код 492909) до залізничної станції "Трипілля-Дніпровське" (код 344707) на користь Трипільської ТЕС. Листом від 19.08.2024 року № 0540/04 Підприємство звернулося до ТОВ "ПК "Збагачувач" (підрядник з переробки вугільної продукції) щодо відвантаження вугілля зі складу АТ "Жовтнева ЦЗФ" на адресу Трипільської ТЕС та зазначення у залізничних накладних і посвідченнях якості: "постачання згідно з Договором поставки вугілля № 111/11 від 29.12.2023, постачальник ДП "Укрвугілля". Листом від 23.08.2024 року № 0553/04 відповідач також звернувся до ПП "Європейський транспортно-логістичний центр" щодо організації перевезення вугільної продукції зі станції "Родинська" (код 492909) Донецької залізниці до залізничної станції "Трипілля-Дніпровське" (код 344707) на користь Трипільської ТЕС. Крім того, листом від 23.08.2024 року № 0554/04 відповідач звернувся до ТОВ "ПК "Збагачувач" щодо організації переробки рядового вугілля у визначеному обсязі та його відвантаження згідно з листом від 19.08.2024 року № 0540/04.

Разом із тим, 29.08.2024 року Акціонерне товариство "Укрзалізниця" видало розпорядження № ЦДЗ/85 про заборону навантаження вагонів по станції "Родинська" (код 492909) Донецької залізниці з метою збереження рухомого складу, а відтак з моменту заборони здійснення залізничного сполучення з цією станцією поставка вугілля з АТ "Жовтнева ЦЗФ" стала неможлива.

10.09.2024 року перевізник ПП "Європейський транспортно-логістичний центр" листом № 10/09 повідомив відповідача про неможливість навантаження вагонів по станції "Родинська" (код 492909).

З огляду на викладені обставини, листом від 10.09.2024 року № 0593/06 відповідач повідомив Товариство про загострення протягом серпня-вересня 2024 року бойових дій біля АТ "Жовтнева ЦЗФ" та відсутність логістичної можливості вивезення вугілля. З метою виконання зобов`язання щодо поставки узгодженого сторонами обсягу вугілля Підприємство запропонувало внести зміни до Специфікації № 10 в частині граничних строків поставки, збільшивши їх до 15.10.2024 року. Того ж дня (10.09.2024 року) листом № 0596/04 відповідач запропонував Товариству прийняти вугілля від вантажовідправника ВП "Вуглезбут" ДП "Львіввугілля" (станція "Соснівка", Львівська залізниця (код 371102)) з метою виконання зобов`язань по Специфікації № 10 шляхом внесення відповідних змін. 11.09.2024 року в додаток до вказаного листа Підприємство листом № 0597/04 запропонувало позивачу встановити нові строки поставки, а саме: з 20.08.2024 року по 31.12.2024 року. Проте, позивач не прийняв жодну з наведених пропозицій Підприємства та листом від 17.09.2024 року № 06/3935 запропонував відповідачу повідомити про очікувані терміни постачання вугільної продукції згідно зі Специфікацією № 10.

Враховуючи означену вимогу Товариства щодо поставки вугілля до 30.09.2024 року, листом від 19.09.2024 року № 0642/06 Підприємство взяло до уваги відхилення позивачем усіх запропонованих варіантів вирішення проблемної ситуації. У той же час, листом від 19.09.2024 року № 0643/06 Підприємство на підставі положень пункту 10.4 Договору повідомило Товариство про настання для відповідача форс-мажорних обставин під час виконання умов Специфікації № 10 в частині поставки вугілля обсягом 10 тисяч тон. 20.09.2024 року відповідач звернувся до Торгово-промислової плати України з метою отримання відповідного сертифікату, а листом від 02.10.2024 року № 0699/06 відповідач направив Товариству копію отриманого сертифікату № 3000-24-1828 про форс-мажорні обставини від 02.10.2024 року № 17/13-4/902 (далі - Сертифікат), яким зафіксовано настання форс-мажорних обставин щодо поставки вугілля відповідно до Специфікації № 10 за Договором (початок дії форс-мажорних обставин - 30.08.2024 року, дата закінчення - тривають на 02.10.2024 року). З огляду на вказане, Підприємство зазначило про нарахування позивачем пені у розмірі 522 855,74 грн. за порушення строків виконання зобов`язання з поставки (передачі) вугілля під час дії форс-мажорних обставин, які підтвердженні Сертифікатом.

Крім того, листом від 29.10.2024 року № 0795/06 Підприємство повідомило позивача про те, що 01.10.2024 року АТ "Жовтнева ЦЗФ" було знеструмлене, будь-яка можливість вивезення вугілля від вказаного виробника відсутня, що підтверджується сертифікатом № 3100-25-0298 від 19.02.2025 року про наявність у АТ "Жовтнева ЦЗФ" форс-мажорних обставин, які діяли на його території з 01.10.2024 року по 21.11.2024 року. У той же час, у наведеному листі відповідач повторно запропонував внести зміни до Специфікації № 10 та погодити, що Підприємство бере на себе зобов`язання поставити (передати), а позивач - прийняти кам`яне вугілля обсягом 10,0 (+/- 5 %) тисяч тон у термін з 01.11.2024 року по 30.11.2024 року, а поставка вугілля повинна відбуватись виробником: ПАТ "Львівська вугільна компанія", ВП "Шахта "Лісова" ДП "Львіввугілля", ВП "Шахта "Степова" ДП "Львіввугілля", ВП "Шахта "Відродження" ДП "Львіввугілля", ВП "Шахта "Межирічанська", ДП "Львіввугілля", вантажовідправник ВП "Вуглезбут" ДП "Львіввугілля", із залізничної станції відправлення "Соснівка" (код 371102) до залізничної станції "Трипілля-Дніпровське" (код 344707) на користь Трипільської ТЕС. 30.10.2024 року сторони погодили та підписали вказані зміни до Специфікації № 10 шляхом укладення Додаткової угоди № 3 до Договору.

З огляду на вказане, Підприємство зазначило про нарахування позивачем пені у розмірі 522 855,74 грн. за порушення строків виконання зобов`язання з поставки (передачі) вугілля (встановлених з 20.08.2024 року по 30.09.2024 року) під час дії форс-мажорних обставин, які підтвердженні Сертифікатом, та протягом періоду прострочення, який був змінений сторонами і продовжений на період з 01.11.2024 року по 30.11.2024 року.

Разом із тим, наведені заперечення не беруться судом до уваги з огляду на таке.

За умовами пункту 10.1 Договору форс-мажор означає надзвичайні та невідворотні обставини (техногенного, природного/соціально-політичного/військового характеру/обставин юридичного форс-мажору (дія/рішення органів державної влади, органів/установ, що містять заборону або обмеження з питань, які мають пряме (безпосереднє) відношення до виконання Договору), які не існували під час укладення Договору, виникли поза волею сторін та об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань сторонами.

Пунктом 10.2 цієї угоди передбачено, що сторони усвідомлюють та визнають, що укладають цей Договір в умовах воєнного стану, введеного у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України на підставі Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 64/2022 та Указів Президента "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні".

З матеріалів справи вбачається, що листом від 02.07.2024 року № 0453/04 саме відповідач запропонував Товариству розглянути можливість закупівлі вугільної продукції з ресурсів державних вуглевидобувних підприємств в обсязі близько 10,0 тисяч тон виробництва АТ "Жовтнева ЦЗФ" (станція відправлення "Родинська" Донецької залізниці (код 492909)), відповідно до умов Договору. У свою чергу, листом від 19.08.2024 року № 06/3556 позивач повідомив Підприємство про відсутність у нього заперечень щодо відвантаження вугільної продукції на адресу Трипільської ТЕС з ресурсів державних вуглевидобувних підприємств, які знаходяться в безпосередній близькості до лінії проведення бойових дій.

Враховуючи наведені домовленості, сторони 19.08.2024 року (тобто фактично під час загострення бойових дій біля АТ "Жовтнева ЦЗФ") підписали Специфікацію № 10 до Договору, в якій передбачили поставку Підприємством кам`яного вугілля обсягом 10,0 (+/- 5 %) тисяч тон у строк з 20.08.2024 року по 30.09.2024 року.

При цьому, суд зазначає, що умовами Договору жодним чином не визначено конкретного первинного виробника товару, його вантажовідправників, вантажоотримувачів чи станцій відправлення/призначення, а також не обмежено Підприємство у виборі контрагентів (перевізників тощо), тоді як відповідні умови були погоджені сторонами у Специфікації № 10, підписаній 19.08.2024 року за ініціативою самого відповідача.

Відповідно до статті 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Згідно зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України та статтею 196 Господарського кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Отже, у разі здійснення підприємницької діяльності особа має усвідомлювати, що така господарська діяльність здійснюється нею на власний ризик. Юридична особа самостійно розраховує ризики настання несприятливих наслідків в результаті тих чи інших її дій, та самостійно приймає рішення про вчинення чи утримання від таких дій. Настання несприятливих наслідків в господарській діяльності юридичної особи є її власним комерційним ризиком, на основі якого і здійснюється підприємництво.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази та надавши їм оцінку, суд дійшов висновку про те, що відповідач як юридична особа, яка здійснює свою господарську діяльність на власний ризик, будучи оферентом та підписуючи з позивачем Специфікацію № 10 до Договору, усвідомлював та добровільно погодив усі її істотні умови, зокрема щодо пунктів навантаження і строку поставки товару (який у подальшому був відтермінований за згодою сторін).

У пункті 10.3 Договору сторони дійшли згоди, про те, що незважаючи на те, що цей Договір укладається в умовах введеного воєнного стану, у разі настання інших обставин форс-мажору, сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за Договором за умови надання доказів (документа) щодо таких обставин стороною, яка посилається на будь-яку з цих обставин як на підставу для звільнення її від відповідальності, та доведення нею причинно-наслідкового зв`язку між виникненням таких обставин та неможливістю виконання зобов`язань відповідно до чинного законодавства України, а також, якщо на момент початку цих обставин сторона, яка на них посилається, не знаходилася в простроченні виконання своїх зобов`язань за Договором.

Відповідно до пункту 10.4 Договору сторона, для якої виникли форс-мажорні обставини в період дії цього Договору після його укладення, зобов`язана повідомити про це іншу сторону в строки, передбачені чинним законодавством України. Такі обставини повинні бути підтверджені відповідним документом Торгово-промислової палати України або регіональною торгово-промисловою палатою (Сертифікат).

Як було зазначено вище, на підтвердження настання форс-мажорних обставин Підприємство надало Сертифікат, яким засвідчено форс-мажорні обставини для відповідача у вигляді військової агресії російської федерації проти України та введення заборони приймання до перевезення вагонів АТ УЗ з областю призначення, зокрема, РОДИНСЬКА Дон (492909) для всіх одержувачів на всі відправки та всі вантажі. Датою настання форс-мажорних обставин вказано 30.08.2024 року, а датою закінчення - тривають на 02.10.2024 року.

Разом із тим, суд зауважує, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона, яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність.

Наявність форс-мажорних обставин засвідчується Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами відповідно до статей 14, 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України" шляхом видачі сертифіката.

Частиною 1 статті 14-1 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні" встановлено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Тобто сертифікат видається торгово-промисловою палатою за зверненням однієї зі сторін спірних правовідносин (сторін договору), яка (сторона) оплачує (за винятком суб`єктів малого підприємництва) послуги торгово-промислової палати. Водночас інша сторона спірних правовідносин (договору) позбавлена можливості надати свої доводи і вплинути на висновки торгово-промислової палати.

Таке засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) може вважатися достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин для сторін договору, якщо вони про це домовилися, але не пов`язує суд у випадку виникнення спору між сторонами щодо правової кваліфікації певних обставин як форс-мажорних.

Сертифікат Торгово-промислової палати не є єдиним доказом існування форс-мажорних обставин; обставина форс-мажору має оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами.

Крім дослідження доказів, що підтверджують виникнення форс-мажорних обставин, слід встановити зміст спірних правовідносин, виходячи із умов та зобов`язань, передбачених договором, а також дій вчинених з його виконання; повідомлення/неповідомлення сторони договору про неможливість виконання умов договору; дотримання порядку такого повідомлення, передбаченого договором; причини такого невиконання; взаємозв`язок наведених причин невиконання (неповного виконання) обов`язку щодо поставки товару з умовами договору щодо її предмета та об`єкта; наявність/відсутність підстав для стягнення грошових коштів з урахуванням положень договору та їх розмір.

Подібні висновки викладені у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.08.2022 року в справі № 908/2287/17, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.07.2021 року в справі № 912/3323/20, від 25.11.2021 року в справі № 905/55/21.

Разом із тим, форс-мажорні обставини мають індивідуальний персоніфікований характер щодо конкретного договору та його сторін.

Відповідно до приписів частини 1 статті 617 Цивільного кодексу України, частини 2 статті 218 Господарського кодексу України та статті 14-1 Закону України "Про Торгово-промислові палати в Україні" форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні і невідворотні обставини за даних умов здійснення господарської діяльності, що об`єктивно унеможливлюють виконання особою зобов`язань за умовами договору, обов`язків, передбачених законодавством.

У свою чергу надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що надзвичайні та невідворотні обставини, на які відповідач посилався в якості підстав для звільнення його від відповідальності за порушення строків поставки товару за Специфікацією № 10, фактично вже існували на час підписання цієї Специфікації, тоді як настання таких обставин добросовісний та розумний учасник правовідносин міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості.

У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.07.2019 року в справі № 917/1053/18 зазначено, що лише посилання сторони у справі на наявність обставин непереборної сили та надання підтверджуючих доказів не може вважатися безумовним доведенням відповідних обставин, яке не потребує оцінки суду. Саме суд повинен на підставі наявних у матеріалах доказів встановити, чи дійсно такі обставини, на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку.

Факт знеструмлення 01.10.2024 року АТ "Жовтнева ЦЗФ" також не свідчить про наявність підстав для звільнення Підприємства від відповідальності за порушення строків поставки товару за Специфікацією № 10, оскільки на час настання такого знеструмлення відповідач вже знаходився у стані прострочення.

Більше того, 30.10.2024 року постачальник та покупець уклали Додаткову угоду № 3 до Договору, в якій дійшли згоди змінити таблицю в пункті 1 Специфікації від 19.08.2024 року № 10, виклавши її в новій редакції, за якою вантажоотримувач, залізнична станція призначення - Трипільська ТЕС (код 3371, залізнична станція "Трипілля-Дніпровське", код 344707); виробник - ПАТ "Львівська вугільна компанія", ВП "Шахта "Лісова" ДП "Львіввугілля", ВП "Шахта "Степова" ДП "Львіввугілля", ВП "Шахта "Відродження" ДП "Львіввугілля", ВП "Шахта "Межирічанська" ДП "Львіввугілля"; вантажовідправник - ВП "Вуглезбут" ДП "Львіввугілля"; залізнична станція відправлення - "Соснівка", код 371102.

Крім того, у цій Додатковій угоді № 3 сторони виклали пункт 2 Специфікації від 19.08.2024 року № 10 в новій редакції, за якою строк (термін) поставки (передачі) вугілля: з 01.11.2024 року по 30.11.2024 року.

При цьому, у пункті 3 Додаткової угоди від 30.10.2024 року № 3 сторони за взаємною домовленістю прямо встановили, що до моменту підписання цієї Додаткової угоди, зобов`язання постачальника щодо поставки (передачі) вугілля в обсязі 10,0 (+/- 5 %) тисяч тон згідно з пунктом 2 Специфікації № 10 в редакції від 19.08.2024 року є чинними до підписання цієї додаткової угоди.

Зміст наведеного пункту свідчить про те, що сторони за взаємною згодою визнали наявність у Підприємства та існування до моменту підписання цієї Додаткової угоди № 3 обов`язку з поставки (передачі) Товариству вугілля обсягом 10,0 (+/- 5 %) тисяч тон згідно з пунктом 2 Специфікації № 10 в редакції від 19.08.2024 року, тобто зобов`язання з поставки вугілля у період з 20.08.2024 року по 30.09.2024 року. Будь-яких умов щодо звільнення відповідача від відповідальності за прострочення виконання цього обов`язку умови Додаткової угоди № 3 (як і будь-які інші укладені між сторонами угоди) не містять.

За таких обставин, посилання відповідача на наявність правових підстав для звільнення його від відповідальності за порушення умов Специфікації № 10 за Договором є недоведеними.

Оскільки нарахована позивачем сума пені у розмірі 522 855,74 грн. відповідає приписам чинного законодавства і умовам Договору, а відповідачем у встановленому законом порядку не було доведено наявності підстав для звільнення його від відповідальності за порушення відповідного господарського зобов`язання, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача про стягнення з Підприємства цієї штрафної санкції у вищенаведеному розмірі.

Крім того, у позовній заяві Товариство просило суд стягнути з відповідача 2 722,92 грн. пені, нарахованої внаслідок несвоєчасної поставки товару за Специфікацією № 17, з яких: 289,92 грн. - пеня, нарахована на суму вартості несвоєчасно поставленого товару за актом приймання-передачі партії вугільної продукції від 17.03.2025 року № 200-УВ/11 у розмірі 341 355,06 грн. у період з 16.03.2025 року по 17.03.2025 року; 2 433,00 грн. - пеня, нарахована на суму вартості несвоєчасно поставленого товару за актом приймання-передачі партії вугільної продукції від 31.03.2025 року № 220-УВ/11 в розмірі 358 083,06 грн. у період з 16.03.2025 року по 31.03.2025 року.

Як було зазначено вище, 07.02.2025 року сторони підписали Специфікацію № 17 до Договору, в якій передбачили поставку Підприємством кам`яного вугілля обсягом 5,0 (+/- 5 %) тисяч тон у строк з 08.02.2025 року по 15.03.2025 року.

Разом із тим, погоджений сторонами у Специфікації № 17 товар, а саме кам`яне вугілля обсягом 5,0 (+/- 5 %) тисяч тон, був поставлений відповідачем з простроченням за відповідними актами приймання-передачі партії вугільної продукції від 17.03.2025 року № 200-УВ/11 на загальну суму 341 355,06 грн. (вугілля об`ємом 68,100 тон) та від 31.03.2025 року № 220-УВ/11 на загальну суму 358 083,00 грн. (вугілля об`ємом 68,750 тон).

Заперечуючи проти наведених вимог Товариства, відповідач посилався на те, що відповідно до акту від 17.03.2025 року № 200-УВ/11 приймання-передачі партії вугільної продукції відповідач передав, а Товариство прийняло вугілля 16.03.2025 року (період надходження вугілля - з 16.03.2025 року по 16.03.2025 включно). Таким чином, 68,100 тон вугілля надійшло до вантажоотримувача позивача саме 16.03.2025 року, тоді як відповідач прострочив виконання відповідного зобов`язання лише на один календарний день. Отже, розмір пені за прострочення виконання зобов`язання з поставки вугілля у кількості 68,100 тон згідно з актом від 17.03.2025 року № 200- УВ/11, на переконання Підприємства, становить 144,96 грн.

Таким чином, відповідач вказав, що позовні вимоги щодо стягнення пені за порушення строків поставки вугільної продукції згідно з умовами Специфікації № 17 є та такими, що обраховані з порушенням умов Договору, та підлягають частковому задоволенню в розмірі 2 577,96 грн.

Згідно з частиною 2 статті 252 Цивільного кодексу України термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Статтею 253 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно з частиною 5 статті 254 Цивільного кодексу України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Відповідно до частини 1 статті 255 Цивільного кодексу України, якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.

Правовий аналіз вказаних норм матеріального права свідчить про те, що пеня може бути нарахована лише за кожен повний день прострочення виконання зобов`язання, а день фактичної поставки товару не включається до періоду часу, за який може здійснюватися стягнення наведеної неустойки.

Проте, з наданого позивачем розрахунку вбачається, що нарахування пені було здійснено останнім всупереч вимог частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України та із допущенням методологічних помилок при визначенні дат періодів прострочення та кількості днів за відповідні періоди прострочення, а також без урахування дат здійснених відповідачем поставок товару, що призвело до заявлення суми пені у завищеному розмірі.

Зважаючи на викладене, обґрунтованою сумою пені, що на час звернення Товариства з даним позовом до суду підлягала стягненню з Підприємства на користь позивача, за розрахунком суду є 2 425,90 грн., з яких: 144,96 грн. - пеня, нарахована у період з 16.03.2025 року по 16.03.2025 року на суму вартості несвоєчасно поставленого товару за актом приймання-передачі партії вугільної продукції від 17.03.2025 року № 200-УВ/11 у розмірі 341 355,06 грн.; 2 280,94 грн. - пеня, нарахована у період з 16.03.2025 року по 30.03.2025 року на суму вартості несвоєчасно поставленого товару за актом приймання-передачі партії вугільної продукції від 31.03.2025 року № 220-УВ/11 в розмірі 358 083,06 грн..

Відтак, у задоволенні вимоги Товариства про стягнення з Підприємства 297,02 грн. пені, нарахованої внаслідок несвоєчасної поставки товару за Специфікацією № 17, слід відмовити за необґрунтованістю.

У той же час, як було зазначено вище, у відзиві на позовну заяву Підприємство наголосило, що сума пені у розмірі 2 577,96 грн., нарахованої внаслідок несвоєчасної поставки товару за Специфікацією № 17, була добровільно погашена відповідачем на підставі платіжної інструкції від 29.12.2025 року № 1537. На підтвердження означених обставин Підприємство надало суду копію вищенаведеного платіжного документа.

З огляду на викладене, суд зазначає, що статтею 231 Господарського процесуального кодексу України визначено підстави для закриття провадження у справі.

Пунктом 2 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми Господарського процесуального кодексу України можливе також у разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина зумовлює відмову в позові, а не закриття провадження у справі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року в справі № 13/51-04 (провадження № 12-67гс19).

З матеріалів справи вбачається, що з означеним позовом Товариство звернулося до господарського суду міста Києва 11.12.2025 року (позовна заява Товариства сформована в системі "Електронний суд" 11.12.2025 року).

За таких обставин, предмет спору в частині стягнення з відповідача суми пені, нарахованої внаслідок несвоєчасної поставки товару за Специфікацією № 17 до Договору, у розмірі 2 425,90 грн., існував на момент виникнення останнього (на час звернення Товариства до суду з позовною заявою) та припинив існування в процесі розгляду справи, у зв`язку з погашенням відповідачем цієї суми заборгованості відповідно до платіжної інструкції кредитового переказу коштів від 29.12.2025 року № 1537 на суму 2 577,96 грн. (з призначенням платежу: "Оплата пені за порушення строків поставки вугільної продукції згідно умов Специфікації № 17 від 07.02.2025р. до Договору № 111/11 від 29.12.2023р. без ПДВ").

Отже, суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі в частині вимог Товариства про стягнення з відповідача пені у розмірі 2 425,90 грн., нарахованої внаслідок несвоєчасної поставки товару за Специфікацією № 17 до Договору, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 3 статті 13 та частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно з частиною 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

Відповідно до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано належних доказів на підтвердження вчасної поставки всього обсягу товару за Специфікаціями № 10 та № 17 до Договору, наявності правових підстав для звільнення Підприємства від відповідальності за неналежне виконання обов`язків за Договором чи добровільного погашення усієї заявленої до стягнення суми пені, нарахованої за Специфікацією № 10.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що відповідач неналежним чином виконував взяті на себе обов`язки за Договором, позовні вимоги Товариства, з урахуванням вищенаведених обставин, підлягають частковому задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 231, 232, 233, 236-238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства "Укрвугілля" (01001, місто Київ, вулиця Трьохсвятительска, будинок 11, офіс 19; ) на користь Публічного акціонерного товариства "Центренерго" (08711, Київська область, Обухівський район, селище міського типу Козин, вулиця Рудиківська, будинок 49; ) 522 855 (п`ятсот двадцять дві тисячі вісімсот п`ятдесят п`ять) грн. 74 грн. пені та 7 842 (сім тисяч вісімсот сорок дві) грн. 84 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

4. Провадження у справі в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Центренерго" до Державного підприємства "Укрвугілля" про стягнення 2 425 (дві тисячі чотириста двадцять п`ять) грн. 90 коп. пені закрити, у зв`язку з відсутністю предмета спору.

5. У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Центренерго" до Державного підприємства "Укрвугілля" про стягнення 297 (двісті дев`яносто сім) грн. 02 коп. пені відмовити.

6. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

7. Згідно з частиною 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 06.04.2026 року.

Суддя В.С. Ломака