ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" лютого 2026 р. Справа№ 910/7422/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Суліма В.В.

Ткаченка Б.О.

за участю секретаря судового засідання: Ніконенко Є.С.

за участю представників сторін:

від позивача: Мезінов О.Г. (поза межами приміщення суду);

від відповідача: Ленько М.М. (в залі суду);

за апеляційною скаргою Фонду державного майна України

на рішення Господарського суду міста Києва від 15.10.2025, повний текст складено 27.10.2025

у справі № 910/7422/25 (суддя Ломака В.С.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївський глиноземний завод»

до Фонду державного майна України

про звільнення від орендної плати та визнання зобов`язань припиненими

За результатами розгляду апеляційної скарги Північний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскаржуваного рішення

Товариство з обмеженою відповідальністю «Миколаївський глиноземний завод» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Фонду державного майна, в із проханням:

- зобов`язати Фонд звільнити позивача від орендної плати за договором оренди від 09.06.1999 року № 572 на підставі частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України за період з 01.01.2023 року до моменту скасування заборони руху всіх суден та плавзасобів річками Південний Буг та Інгул, руху всіх суден та плавзасобів від 1 коліна БДЛК до 3 коліна Спаського каналу, відшвартовування всіх суден, буксирів та інших плавзасобів, які перебувають біля причалів та терміналів Миколаївського регіону;

- визнати припиненими зобов`язання Товариства щодо сплати орендної плати за договором за період з 01.01.2023 року по дату ухвалення судового рішення за цим позовом.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.10.2025 у справі № 910/7422/25 позов задоволено частково. Визнано припиненими зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївський глиноземний завод» перед Фондом державного майна України щодо сплати орендної плати за договором оренди від 09.06.1999 року № 572 за період з 01.01.2023 року по дату ухвалення судового рішення у справі № 910/7422/25 (15.10.2025). Стягнуто з Фонду державного майна України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївський глиноземний завод» 2 422 грн. 40 коп. витрат по сплаті судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Узагальнені доводи апеляційної скарги

Не погоджуючись із ухваленим рішенням, Фонд державного майна України звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить апеляційну скаргу Фонду державного майна України задовольнити. Рішення Господарського суду м. Києва від 15.10.2025 у справі № 910/7422/25 скасувати в частині задоволення позовних вимог, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовної заяви відмовити в повному обсязі.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

Скаржник вказує на те, що відповідно до ч. 1 та 4 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендна плата встановлюється у грошовій формі і вноситься у строки, визначені договором. Орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків провадження господарської діяльності. Пунктом 5.2 договору визначено, що орендар зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендодавцеві (до бюджету) орендну плату. Враховуючи норми права та умови договору оренди орендар зобов`язаний сплачувати орендну плату.

Скаржник зазначає про те, що відповідно до постанови № 634, позивач був звільнений від сплати орендної плати за договором до 31.12.2022, у подальшому орендна плата нараховувалась у повному обсязі.

Скаржник вказує на те, що алгоритм звільнення від сплати орендної плати відповідно до вимог пункту 41 Постанови № 634 передбачає, що таке звільнення надається окремим рішенням орендодавця, а підставою для його прийняття є довідка балансоутримувача відповідного орендованого державного майна за встановленою Фондом формою про те, що орендар такого майна протягом звітного місяця не використовував таке майно в своїй діяльності. На думку скаржника, судом першої інстанції не враховано, що ця підстава є обов`язковою вимогою до виконання, і не має вибіркового чи рекомендованого характеру. Орендар неодноразово порушував питання щодо звільнення від сплати орендної плати за Договором оренди на підставі Постанови № 634 як портовому оператору. ТОВ «МГЗ» у своїх листах постійно наголошувало на невикористанні орендованого майна (причали №№ 1- 5), однак цей факт жодного разу не був підтверджений балансоутримувачем. Позивачем не було надано до відповідачу довідки балансоутримувача орендованого державного майна, що унеможливлює прийняття рішення про звільнення від сплати орендної плати за договором оренди.

Також скаржник зазначає про те, що питання щодо наявності/відсутність підстав звільнення ТОВ «МГЗ» від орендної плати було предметом розгляду у справі № 915/790/23.

На думку скаржника, Господарським судом м. Києва не враховано, що із Звіту з перевірки використання нерухомого майна, що належить до державної власності і орендується ТОВ «Миколаївський глиноземний завод», та виконання орендарем умов договору оренди від 09.06.1999 № 572, вбачається, що за результатом проведеної перевірки за період 2022 - 2023 станом на 02.10.2023 робоча група дійшла висновку, що Орендар ТОВ «МГЗ» - використовує орендоване майно - групу інвентарних об`єктів у вигляді причалів № № 1,2,3,4,5, що обліковується на відокремленому балансі Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України (адміністрація Миколаївського морського порту) у відповідності до його призначення та умов договору від 09.06.1999 № 572 (зі змінами). Загальний стан орендованого майна задовільний. Пришвартовано три іноземних судна (інформація про судовласників відсутня) та судна портфлоту орендаря. На причалах також розміщено портальні крани та упаковані біг-беги з сировиною, що належить орендарю.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, позивач у відзиві на апеляційну скаргу вказав на те, що доводи скаржника про не надання позивачем довідки балансоутримувача орендованого державного майна за встановленою Фондом державного майна формою про те, що орендар такого майна протягом звітного місяця не використовував це майно в своїй діяльності, є безпідставні, оскільки позивач не обґрунтовував свої позовні вимоги посиланням на положення постанови № 634, водночас, як на правову підставу своїх позовних вимог позивач посилався на ч. 6 ст. 762 ЦК України, якою встановлено, що наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Позивач щодо доводів відповідача про неправильно обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, зазначає про те, вони не можуть прийматися до уваги, оскільки суд першої інстанції захистив порушене право позивача не у спосіб зобов`язання відповідача звільнити позивача від орендної плати, а способом визнання припиненими на підставі ст. 599 ЦК України зобов`язань позивача щодо сплати орендної плати, тому доводи скаржника про неправильно обраний позивачем спосіб захисту порушеного права є неактуальними.

Позивач вважає, що висновок суду у справі № 915/790/23 про неправильно обраний спосіб захисту позивачем порушеного права стосується не встановлення певних обставин, а їх правової оцінки, тому висновок скаржника про преюдиційність вказаного висновку для справи № 910/7422/25 є помилковим.

Позивач зазначає про те, що у зв`язку з початком бойових дій з 24.02.2022 (що є загальновідомою обставиною) вищевказані три морські судна не встигли безпечно залишити акваторію ДБМП після 24.02.2022. Цей факт підтверджує зміст відповіді ТОВ «Термінал Укрхарчозбутсировина» від 25.08.2023 року № 25/08 на адвокатський запит, а також довідки ДБМП від 28.08.2023 № НГЗ-Исх-10157-23-004. Швартування вищевказаних морських суден та суден власного портового флоту позивача біля орендованих причалів після 24.02.2022 року ніяким чином не пов`язано з діяльністю позивача та з використанням орендованих причалів. Оскільки портальні крани, безпосередньо встановлені на рейках та рухаються по ним, які в свою чергу є частиною об`єкта нерухомого майна в складі комплексу ДБМП, власником якого є ТОВ «МГЗ», то вказані портальні крани ніяким чином не можуть розміщуватися на причалах № №1-5 , позаяк ТОВ «МГЗ» не є їх власником. Так само, не відповідає дійсності доводи відповідача про розміщення саме на орендованих причалах біг-бегів з сировиною, що належить ТОВ «МГЗ», оскільки насправді ці біг-беги знаходилися на території ДБМП поза межами орендованих причалів. При проведенні перевірки робочою групою детально не з`ясовувались питання щодо того, де саме розміщувалися біг-беги з сировиною, де саме закінчуються межі орендованих причалів та розпочинаються межі земельної ділянки та об`єктів нерухомого майна власності позивача, в результаті чого у Звіт, на який посилається відповідач у відзиві, були внесені відомості, які не відповідають дійсності, а зауваження позивача до вказаного Звіту відповідачем спростовані не були.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 910/7422/25 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Гаврилюк О.М., судді: Коротун О.М., Майданевич А.Г.

21.11.2025 від скаржника до суду надійшло клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи, а саме платіжної інструкції № 317724317 від 14.11.2025 у розмірі 9 084,00 грн.

У зв`язку із підготовкою для підтримання кваліфікації у НШСУ суддів Гаврилюка О.М., Коротун О.М., Майданевича А.Г., процесуальні дії не здійснювались.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 24.11.2025, у зв`язку з перебування судді Коротун О.М., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відрядженні, призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Згідно з протоколом повторного розподілу судової справи між суддями від 24.11.2025, для розгляду справи № 910/7422/25 визначено колегію суддів у складі: Гаврилюк О.М. - головуючий суддя, судді: Майданевич А.Г, Сулім В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.11.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фонду державного майна України на рішення Господарського суду міста Києва від 15.10.2025 на рішення Господарського суду міста Києва від 15.10.2025 у справі № 910/7422/25. Призначено справу № 910/7422/25 до розгляду у судовому засіданні 13.01.2026.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.12.2025 задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївський глиноземний завод» про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 13.01.2026, у зв`язку із перебуванням судді Майданевича А.Г., який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), на лікарняному, призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Згідно з протоколом повторного розподілу справи між суддями від 13.01.2026, для розгляду справи № 910/7422/25 визначено колегію суддів у складі: Гаврилюк О.М. - головуючий суддя, судді: Сулім В.В.,Ткаченко Б.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.01.2026 прийнято справу № 910/7422/25 до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя - Гаврилюк О.М., судді: Сулім В.В., Ткаченко Б.О.

Судове засідання, призначене на 13.01.2026 об 11:40 в режимі відеоконференції, не відбулося через відсутність доступу до системи «Електронний суд», що в свою чергу призвело до неможливості проведення технічної фіксації судових засідань.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.01.2026 розгляд апеляційної скарги Фонду державного майна України на рішення Господарського суду міста Києва від 15.10.2025 у справі № 910/7422/25 призначити на 10.02.2026.

Враховуючи викладене, воєнний стан в Україні та обмеження, спричинені цим станом, систематичні оголошення сигналу повітряної тривоги, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, справа № 910/7422/25 розглядалась протягом розумного строку.

Позиції учасників справи

Представник відповідача у судовому засіданні 10.02.2026 підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду міста Києва від 15.10.2025 у справі № 910/7422/25 скасувати в частині задоволення позовних вимог, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовної заяви відмовити в повному обсязі.

Представник позивача у судовому засіданні 10.02.2026 (в режимі відеоконференції) заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду міста Києва від 15.10.2025 у справі № 910/7422/25 залишити без змін, вимоги апеляційної скарги без задоволення.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як вбачається із матеріалів справи, 09.06.1999 між відповідачем, як орендодавцем, та позивачем, як орендарем, укладено договір, за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає державне майно Дніпро-Бузького морського порту (групу інвентарних об`єктів), яке тимчасово знаходиться на балансі ВАТ «Миколаївський глиноземний завод», у строкове платне користування за вартістю, що визначена на 10.03.1999 року відповідно до висновків експерта про вартість об`єкта експертної оцінки (майна Дніпро-Бузького морського порту, що передається в оренду ВАТ «Миколаївський глиноземний завод») і становить 59 815 000 грн.

З метою уточнення переліку орендованого майна, зміни вартості майна та орендної плати, приведення умов договору у відповідність до законодавства, позивач та відповідач вносили зміни до договору шляхом укладення додаткових угод, зокрема від 10.04.2000 № 585/174/1, від 21.04.2003 № 259, від 22.04.2003 № 624, від 31.05.2007 № 339, від 27.06.2007 № 411, які підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені відбитками печаток вказаних юридичних осіб.

Відповідно до п. 2.1 договору вступ позивача у користування майном настає одночасно із підписанням сторонами договору та акта прийому-передачі.

За умовами п. 3.1, 3.2 договору (в редакції додаткової угоди від 27.06.2007 № 411) орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 року № 786, і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку січень 2007 року - 547 185,57грн. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць. Орендна плата перераховується позивачем щомісячно не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним.

Відповідно до п. 3.4 договору орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, стягується на користь відповідача (до бюджету) відповідно до чинного законодавства з урахуванням пені у розмірі 120% річних від облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення (включаючи день оплати).

Пунктом 10.1 договору (в редакції додаткової угоди від 21.04.2003 № 259) сторони погодили, що останній діє з 01.04.1999 року до 01.04.2004 року строком на 15 (п`ятнадцять) років.

Також, 09.06.1999 між позивачем та відповідачем підписано відповідний акт прийому-передачі державного майна Дніпро-Бузького морського порту.

Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Господарського суду міста Києва від 19.08.2014 в справі № 910/11171/14 договір визнано продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим правочином з урахуванням змін, внесених додатковими угодами, до 01.04.2029.

Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначив про те, до 24.02.2022 вищевказане орендоване майно використовувалось позивачем в його господарській діяльності. Проте, у зв`язку з військовою агресією рф проти України та блокуванням останньою торгового судноплавства у Чорному морі, господарська діяльність позивача була зупинена, а використання Товариством орендованого майна після 24.02.2022 стало неможливим.

Також позивач послався на розпорядження Капітана Миколаївського морського порту від 09.03.2022 № 15 та № 15/1, якими заборонено рух всіх суден та плавзасобів річками Південний Буг та Інгул; заборонено відшвартовування всіх суден, буксирів та інших плавзасобів, які перебувають біля причалів та терміналів Миколаївського регіону; заборонено рух всіх суден та плавзасобів від 1 коліна БДЛК до 3 коліна Спаського каналу; заборонено відшвартовування всіх суден, буксирів та інших плавзасобів, які перебувають біля причалів та терміналів Миколаївського регіону.

З огляду на зазначені, позивач, з посиланням на положення ч. 6 ст. 762 ЦК України, зазначив, що останнє звільняється від сплати орендних платежів за весь час, протягом якого відповідне майно не могло бути використане позивачем через обставини, за які він не відповідає, однак, незважаючи на неодноразове порушення орендарем питання щодо звільнення його від сплати орендної плати, відповідач не приймав будь-яких рішень з вказаного приводу.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає на наступне.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні чи скасуванню, виходячи з наступних підстав.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що рішення Господарського суду міста Києва від 15.10.2025 у справі № 910/7422/25 оскаржується в частині задоволених позовних вимог, а саме: визнання припиненими зобов`язання позивача з обмеженою відповідальністю «Миколаївський глиноземний завод» перед відповідачем щодо сплати орендної плати за договором оренди від 09.06.1999 № 572 за період з 01.01.2023 по дату ухвалення судового рішення у справі № 910/7422/25 (15.10.2025), а тому враховуючи вимоги частини 1 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За умовами ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що укладений сторонами у справі договір за своїм змістом відповідає визначенню договору найму (оренди), за яким наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

В силу положень ч. 1 ст. 762 ЦК України за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Закон України «Про оренду державного та комунального майна» врегульовує правові, економічні та організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна, що перебуває в державній та комунальній власності, а також передачею права на експлуатацію такого майна.

Абзацом 4 п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про оренду державного та комунального майна» врегульовано, що договори оренди державного та комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, зберігають свою чинність та продовжують діяти до моменту закінчення строку, на який вони були укладені.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 17 цього ж Закону орендна плата встановлюється у грошовій формі і вноситься у строки, визначені договором. Орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків провадження господарської діяльності.

Стаття 14 ЦК України унормовує, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Виконання цивільних обов`язків забезпечується як засобами заохочення, так і відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства.

Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.

Частиною 6 ст. 762 ЦК України передбачено, що наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Водночас, для застосування ч. 6 ст. 762 ЦК України до спірних правовідносин та звільнення наймача від плати за користування орендованим майном, визначальною умовою такого звільнення є наявність обставин, за які орендар не відповідає. Тобто він повинен довести обставини, які свідчать про те, що майно не використовувалося або не могло бути використане ним, і він не відповідає за ці обставини.

Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.02.2024 у справі № 916/599/23.

При оцінці таких обставин презюмується незмінність умов господарювання (користування майном) чи стану об`єкта оренди, а орендар повинен подати докази наявності тих обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, а також довести, що ці обставини виникли з незалежних від нього причин, зокрема, внаслідок зміни кон`юнктури на ринку товарів, робіт, послуг, з вини орендодавця, через дію непереборної сили чи у зв`язку з природними властивостями майна, що є об`єктом оренди тощо.

Якщо орендар з незалежних від нього обставин протягом певного часу був повністю позбавлений можливості користуватися орендованим майном, то на підставі цієї ж норми Закону він вправі порушувати питання і про повне звільнення його від внесення орендної плати.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду в справах № 914/1248/18, № 914/2264/17, № 910/13158/20, № 911/3067/20, № 911/654/21, № 916/599/23.

Звільнення від сплати орендної плати є істотним втручанням у правовідносини сторін договору, а тому може застосовуватись за виключних або надзвичайних обставин.

Надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості. Ознаками таких обставин є наступні елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за таких умов здійснення господарської діяльності. При цьому сторона зобов`язання, яка його не виконує, повинна довести, що в кожному окремому випадку саме ці конкретні обставини мали непереборний характер саме для цієї конкретної особи при виконання нею конкретних договірних зобов`язань.

При цьому сторона зобов`язання, яка його не виконує, повинна довести, що саме в цьому випадку саме ці конкретні обставини мали непереборний характер саме для цієї конкретної особи при виконанні нею конкретних договірних зобов`язань.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що загальновідомим є факт того, що приміщення та території Державного підприємства «Миколаївський морський торгівельний порт» (Дніпро-Бузький морський торговельний порт), спеціалізованого морського порту «Ольвія», Державного підприємства «Дельта-лоцман» відносяться до об`єктів стратегічної інфраструктури, відносно яких в силу введеного воєнного стану запроваджено певні обмеження у використанні, з метою посилення обороноздатності країни.

Також загальновідомим є факт, що у зв`язку з військовою агресією рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року, який продовжує діяти станом на дату ухвалення рішення у даній справі.

В подальшому, розпорядженням Капітана Миколаївського морського порту від 09.03.2022 № 15 та № 15/1 заборонено рух всіх суден та плавзасобів річками Південний Буг та Інгул; заборонено відшвартовування всіх суден, буксирів та інших плавзасобів, які перебувають біля причалів та терміналів Миколаївського регіону; заборонено рух всіх суден та плавзасобів від 1 коліна БДЛК до 3 коліна Спаського каналу; заборонено відшвартовування всіх суден, буксирів та інших плавзасобів, які перебувають біля причалів та терміналів Миколаївського регіону.

Згідно зі ст. 79 Кодексу торговельного мореплавства України та Закону України «Про морські порти України», розпорядження капітана порту з питань безпеки мореплавства та порядку в порту є обов`язковими для всіх суден, юридичних і фізичних осіб.

Оскільки місцезнаходженням орендованого Товариством державного майна є: Миколаївська область, Миколаївський район, село Галицинове, виконання вищевказаних розпоряджень Капітана Миколаївського морського порту від 09.03.2022 № 15 та № 15/1 є обов`язковими для позивача.

Тобто, Розпорядження Капітана Миколаївського морського порту є актом органу владних повноважень, виданим у межах компетенції, визначеної ст. 13 Закону «Про морські порти України» і вказаний владний припис встановив заборону на (рух суден/експлуатацію причалів), що унеможливило використання об`єкта оренди за цільовим призначенням з незалежних від позивача причин.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що у зв`язку із запровадженням воєнного стану на території України фактично зупинено здійснення морських та річкових перевезень в акваторії морського порту Миколаїв, що є загальновідомим фактом, який не заперечується відповідачем.

Водночас, у листі Капітана Миколаївського морського порту від 28.04.2025 № 17, зазначено, що рух суден Бузько-Дніпровським Лиманським каналом починаючи з 25.02.2022 не здійснювався, у зв`язку з початком військової агресії рф проти України, тому цивільні вантажні перевезення по БДЛК та захід вантажних суден з Чорного моря до Дніпро-Бузького морського порту в період з 25.02.2022 не здійснювались, як і не виконувались на дату надіслання вказаного листа.

Крім того, як вбачається із відповіді Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 08.05.2025 № 1405/10-11-01/вих, у період з 01 березня 2022 року по дату складання цієї відповіді (08.05.2025) захід будь-яких суден в акваторію морського порту Миколаїв з метою їх швартування біля причалів Дніпро-Бузького морського торговельного порту не здійснювався. Також, Товариство з 01 березня 2022 року не сплачувало лоцманський збір за послуги лоцманського проведення суден до ДБМТП.

Відповідач, заперечуючи проти звільнення позивача від сплати орендної плати, вказав на те, що позивач неодноразово порушував питання щодо звільнення останнього від орендної плати, проте таке рішення прийнято не було. Крім того, у відзиві на позовну заяву відповідач зазначав, що позивач використовував орендоване майно - групу інвентарних об`єктів у вигляді причалів № № 1, № 2, № 3, № 4 та № 5 відповідно до його призначення та умов договору. Також, відповідач зазначив, що на території, що використовується позивачем, пришвартовано три іноземних судна та судна портфлоту позивача, на причалах розміщені портальні крани та упаковані біг-беги із сировиною, що належить позивачу. На підтвердження означених обставин відповідач надав суду копію Звіту з перевірки використання нерухомого майна, що належить до державної власності і орендується Товариством, та виконання орендарем умов Договору, складеного 02.10.2023 в с. Галицинове, Миколаївський р-н, Миколаївська обл., ТОВ «МГЗ».

Водночас, відповідно до довідки виконуючого обов`язки начальника Дніпро-Бузького морського порту від 28.08.2023 № НГЗ-Исх-10157-23-004, вказано про те, що біля причалу № 4 ДБМП ТОВ «МГЗ» наразі перебуває іноземне морське судно т/х «Anna-Sophia» (назва на час вивантаження - т/х «Chariana L») без вантажу. Вказане морське судно в лютому 2022 року прямувало до позивача з вантажем «боксит» та після розвантаження не змогло покинути акваторію Миколаївського морського порту в зв`язку із небезпекою для судноплавства у Дніпро-Бузькому лимані через військову агресію рф проти України, розпочату з 24.02.2022, заборону на вхід/вихід (від швартування від причалів) морських суден з морських портів. Портовий флот позивача складається з чотирьох буксирів, водолазного катера та нафто-сміттєзбирача, які використовуються з метою забезпечення виконання швартових робіт та ліквідації можливого забруднення акваторії ДБМП. Порт приписки власного портового флоту ДБМП - Миколаїв, тому вказані судна швартуються біля причалів № 1-5 ДБМП.

Також зі змісту листа генерального директора ТОВ Миколаївське підприємство «Термінал-Укрхарчозбутсировина» від 25.08.2023 № 25/08 вбачається, що т/х «Dongfushan» (причал № 2) IMO: 9185853 (прапор Hongkong) прибув під завантаження олії соняшникової до ТОВ МП «Термінал-УХЗС» 23-24 лютого 2022 року, т/х «МТМ CHASCAIS» - ІМО: 9774707 (прапор CAIMAN ISLANDS), прибув під завантаження соняшникової олії до ТОВ МП «Термінал-УХЗС» 23-24 лютого 2022 року. У зв`язку з військовою агресією рф проти України, розпочатою 24.02.2022, та забороною на вхід/вихід морських суден з морських портів, вказані вище судна не змогли покинути акваторію Миколаївського морського порту.

З огляду на викладене, доводи відповідача про використання позивачем орендованого майна є безпідставним та спростовуються наявними у матеріалах справи доказами, які свідчать про вимушене перебування морських суден на орендованих позивачем причалах, оскільки вказані морські судна позбавлені можливості покинути акваторію Миколаївського морського порту, у зв`язку із забороною на відшвартування, вхід/вихід морських суден з морських портів.

Встановлена Розпорядженнями Капітана Миколаївського морського порту від 09.03.2022 № 15 та № 15/1 тотальна заборона на рух суден та їх відшвартовування від причалів є об`єктивною юридичною перешкодою. Це свідчить про абсолютну неможливість використання об`єкта оренди, а не просто про складність його експлуатації.

Встановлені Розпорядженнями Капітана Миколаївського морського порту № 15 та № 15/1 обмеження мають характер загальнообов`язкових владних приписів, виданих у межах особливого правового режиму воєнного стану. Оскільки вказані акти є чинними та не скасованими, юридична неможливість використання орендованого майна (причалів/суден/терміналів) у м. Миколаєві є встановленою.

Як вказано у позовній заяві, позивачем обрано спосіб захисту у вигляді визнання судом припиненими всіх зобов`язань позивача перед відповідачем щодо сплати орендної плати за договором за період з 01.01.2023 по дату ухвалення судового рішення за цим позовом.

Таким чином, правильним є висновок господарського суду першої інстанції про те, що позивач, у період, зокрема з 01.01.2023 по дату ухвалення оскаржуваного рішення, був та лишається позбавленим можливості використовувати орендоване майно через обставини, за які останнє не відповідає, натомість відповідачем не доведено належними та допустимими доказами факту провадження позивачем з 01.01.2023 по сьогоднішній день господарської діяльності із використанням орендованого за договором майна.

Як вказує позивач та не заперечується відповідачем, з метою реалізації встановленого Постановою № 634 права на звільнення від орендної плати, позивач звертався до відповідача з листами про звільнення останнього від сплати орендної плати, однак, відповідач повідомляв позивача про нарахування заборгованості з орендної плати за договором та зазначав про відсутність підстав для звільнення позивача від сплати орендної плати за таким договором, вказуючи на необхідність надання довідки балансоутрамувача - Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на підтвердження невикористання орендованого майна.

При цьому, відповідно до підпункту 4-1 пункту 1 Постанови № 634 звільнення від орендної плати надається окремим рішенням орендодавця (у даному випадку відповідача) за зверненням орендаря, тобто, саме рішення відповідача, а не видана балансоутримувачем довідка, є підставою для звільнення позивача від сплати орендної плати за орендоване державне майно.

Отже, відповідач, не приймаючи протягом тривалого часу відповідного рішення щодо звільнення позивача від орендної плати та зазначаючи про наявність підстав для її нарахування (та при цьому не ініціюючи спір щодо стягнення заборгованості), створив для позивача правову невизначеність щодо наявності в останнього обов`язку зі сплати орендної плати.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що позовна вимога про визнання припиненими на підставі ст. 599 ЦК України зобов`язань позивача щодо сплати орендної плати за договором за період з 01.01.2023 по дату ухвалення судового рішення у справі є такою, що спрямована на захист охоронюваного законом інтересу позивача у правовій визначеності як превентивний спосіб захисту в правовідносинах між сторонами, який має забезпечити, щоб обидві сторони могли знати свої права та обов`язки за договором (зокрема щодо наявності у позивача обов`язку зі сплати орендної плати з 01.01.2023, а також можливості стягнення на користь відповідача штрафних санкцій та компенсаційних виплат у випадку ініціювання відповідачем у майбутньому спору про стягнення з позивача заборгованості з орендної плати).

Колегія суддів апеляційної інстанції також погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимоги про зобов`язання відповідача звільнити позивача від орендної плати за договором на підставі ч. 6 ст. 762 ЦК України за період з 01.01.2023 до моменту скасування заборони руху всіх суден та плавзасобів річками Південний Буг та Інгул, руху всіх суден та плавзасобів від 1 коліна БДЛК до 3 коліна Спаського каналу, відшвартовування всіх суден, буксирів та інших плавзасобів, які перебувають біля причалів та терміналів Миколаївського регіону, оскільки така вимога не є належним способом захисту та може розглядатися господарським судом лише при існуванні та розгляді спору між сторонами щодо виконання зобов`язання в частині нарахування та сплати орендної плати за договором, зокрема за позовом відповідача про стягнення з позивача заборгованості з орендної плати за відповідний період.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-79 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів апеляційного господарського суду, з огляду на встановлені під час розгляду справи підстави для звільнення позивача від орендної плати на підставі ч. 6 ст. 762 ЦК України, погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовної вимоги про визнання припиненими зобов`язань позивача перед відповідачем за договором за період з 01.01.2023 по дату ухвалення судового рішення за цим позовом, у зв`язку із чим, підстави для зміни чи скасування рішення Господарського суду міста Києва від 15.10.2025 у справі № 910/7422/25, відсутні.

Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується із доводами апеляційної скарги, враховуючи викладене та наступне.

Так, колегія суддів наголошує на тому, що ст. 762 ЦК України є самостійною підставою, яка не залежить від положень Постанов КМУ, якщо доведено факт неможливості експлуатації, водночас, з 01.01.2023 та протягом усього періоду до моменту скасування обмежень, встановлених Розпорядженнями Капітана Миколаївського морського порту, позивач перебуває у стані триваючої неможливості використання майна. Оскільки заборона на рух суден та роботу терміналів безпосередньо випливає з владних приписів держави, Позивач не несе відповідальності за невиконання договору в частині оплати. Обов`язок сплати орендної плати припинився в силу закону (ч. 6 ст. 762 ЦК України), що також кореспондується з державною політикою підтримки орендарів у зонах бойових дій, зафіксованою у Постанові КМУ № 634.

Доводи скаржника про обов`язковість наявності довідки балансоутримувача відповідного орендованого державного майна за встановленою Фондом державного майна формою про те, що орендар такого майна протягом звітного місяця не використовував таке майно в своїй діяльності, оцінюються колегією суддів критично, оскільки ч. 6 ст. 762 ЦК України - це норма прямої дії та не містить вимоги про наявність такої довідки, водночас, Розпорядження № 15 та № 15/1 є актами державної влади, які мають вищу доказову силу, ніж внутрішня довідка балансоутримувача, оскільки встановлюють публічну заборону на діяльність.

Посилання скаржника на справу № 915/790/23 є безпідставним, оскільки у справі № 915/790/23 розглядалось питання щодо наявності/відсутність підстав звільнення ТОВ «МГЗ» від орендної плати, що є відмінним від предмету спору у справі № 910/7422/25.

Також безпідставними є посилання скаржника на Звіт, оскільки він містить виключно особисті припущення та не підтверджені документально висновки та не може вважатися достовірним та вірогідним доказом.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції, враховуючи викладене вище, дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених у рішенні Господарського суду міста Києва від 15.10.2025 у справі № 910/7422/25, наведене місцевим судом мотивування є достатнім для обґрунтування свого рішення за аргументами та доказами, які наявні у матеріалах справи. При цьому, рівень деталізації судом своїх доводів в будь-якому разі не призвів до неправильного вирішення справи, тому підстави для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 15.10.2025 у справі № 910/7422/25, відсутні.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає інші посилання скаржника, викладені ним у апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.

Колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, скаржником не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення прийняте відповідно до вимог процесуального та матеріального права, підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга Фонду державного майна України на рішення Господарського суду міста Києва від 15.10.2025 у справі № 910/7422/25 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.10.2025 у справі № 910/7422/25 слід залишити без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на скаржника в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. 269, 270, 275, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Фонду державного майна України на рішення Господарського суду міста Києва від 15.10.2025 у справі № 910/7422/25 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.10.2025 у справі № 910/7422/25 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

4. Матеріали справи № 910/7422/25 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Постанова підписана 01.04.2026.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді В.В. Сулім

Б.О. Ткаченко