ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

23 березня 2026 року Справа № 926/3933/25

За позовом Чернівецької обласної прокуратура в інтересах держави в особі Чернівецької обласної військової (державної) адміністрації (позивач-1) та Державної екологічної інспекції Карпатського округу (позивач-2)

до Ставчанської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області

за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: 1) Басейнове управління водних ресурсів річок Прут та Сірет; 2) Державне підприємство Айфіш; 3) Товариство з додатковою відповідальністю "Чернівецький рибокомбінат"; 4) Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області; 5) Фонд державного майна України

про усунення перешкод у праві користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду та скасування державної реєстрації

Суддя Тинок О.С.

Секретар судових засідань Марущак Л.В.

Представники:

прокурор Козлова Ю.Г.

від позивача 1 Бельмега С.С.

від позивача 2 Книговський В.О.

від відповідача не з`явився

від третіх осіб не з`явились

ВСТАНОВИВ:

Чернівецька обласна прокуратура, діючи в інтересах держави в особі Чернівецької обласної військової (державної) адміністрації та Державної екологічної інспекції Карпатського округу звернулася до Господарського суду Чернівецької області з позовною заявою до Ставчанської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області у якій просить суд:

- усунути перешкоди Чернівецькій обласній військовій адміністрації у праві користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду шляхом зобов`язання Ставчанської сільської ради Чернівецького району повернути Чернівецькій обласній військовій адміністрації земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0306, площею 96,7668 гектарів.

- скасувати державну реєстрацію права комунальної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0306, площею 96,7668 гектарів, зареєстрованого за Ставчанською сільською радою на підставі рішення державного реєстратора Кіцманської міської ради Яруш Іванни Володимирівни від 02 серпня 2022 року, індексний номер 64369054.

Позов обгрунтований тим, що Ставчанською сільською радою Чернівецького району Чернівецької області зареєстровано право комунальної власності на земельну ділянку водного фонду з кадастровим номером :02:001:0306, площею 96,7668 га з цільовим призначенням - для ведення рибного господарства. Водночас на вказаній ділянці розміщені об`єкти державного нерухомого майна гідротехнічні споруди площею 11,0525 га, які на час реєстрації права комунальної власності обліковувалися на балансі Державного підприємства «Укрриба». Також на вказаній земельній ділянці розташована річка Совиця Ставчанська, яка є лівою притокою І порядку річки Прут, використовується і знаходиться на території більш ніж однієї області, тобто належить до водних об`єктів загальнодержавного значення.

Так, як на земельній ділянці з кадастровим номером :02:001:0306, площею 96,7668 га розташовані гідротехнічні споруди об`єкти нерухомого майна державної власності, а також ділянка зайнята водним об`єктом загальнодержавного значення, то Ставчанською сільською радою Чернівецького району всупереч вимогам законодавства, поза межами повноважень та поза волею власника прийнято з державної у комунальну власність спірну земельну ділянку.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 листопада 2025 року, справу №926/3933/25 передано на розгляд судді Тинок О.С.

Ухвалою суду від 21 листопада 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 03 грудня 2025 року.

28 листопада 2025 року відповідач через підсистему Електронний суд направив до суду заперечення (на відповідь на відзив) (вх. №4971), які за своїм змістом відповідають відзиву на позовну заяву.

Не погоджуючись із заявленим позовом відповідач вказав, що законодавцем чітко визначено перелік водних об`єктів загальнодержавного значення, які підлягають передачі з комунальної до державної власності. Ставок відсутній у переліку Водного кодексу України, який визначає водний об`єкт загальнодержавного значення. Спірний водний об`єкт - це штучно створені водойми кожна з яких проєктною місткістю не перевищує 190,0 тис. куб. м, які відповідно до статей 1, 5 Водного кодексу України є ставками, оскільки її місткість не перевищує 1 млн куб. м, та належить до водних об`єктів місцевого значення.

Чернівецька районна державна адміністрація Чернівецької області при реалізації положень Закону України від 28 квітня 2021 року № 1423-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» передала відповідачу 11 (одинадцять) договорів оренди землі (спірна земельна ділянка водного фонду) про що був складений та підписаний Акт приймання-передачі договорів оренди землі від 08 грудня 2021 року. У договорі, який було передано до Ставчанської сільської ради відсутні відомості про формування земельної ділянки, як об`єкта цивільних прав та визначення її площі, меж та наявність інформації про неї в Державному земельному кадастрі, на якій знаходиться інженерна споруда.

Відповідач зазначає, що при реєстрації права комунальної власності на земельну ділянку, площею 96,7668 га з кадастровим номером :02:001:0306, сільською радою було здійснено всю повноту необхідних дії визначених Земельним кодексом України та Законом України від 28 квітня 2021 року № 1423-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Позивачем не надано відомостей про формування земельних ділянок під інженерними об`єктами згідно переліку зазначеному в Акті приймання-передачі договорів оренди землі від 08 грудня 2021 року. Також не надано підтверджуючих документів, що Державним підприємством «Укрриба» чи Державним підприємством «АйФіш» чи Чернівецькою обласною прокуратурою вживалися заходи досудового врегулювання щодо звернення до органу самоврядування про виділення земельних ділянок, які знаходяться під інженерними спорудами. Крім того, вимоги позивача суперечать положенням статті 120 та 121 Земельного кодексу України в частині переходу права користування на земельний масив, а не на земельну ділянку, що знаходиться під інженерною спорудою.

Окрім того, відповідач вказав, що у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2024 року у справі №718/1707/22, де предметом розгляду було питання законності державної реєстрації речового права за Ставчанською сільською радою на земельну ділянку водного фонду за кадастровим номером :02:002:0232, державну реєстрацію права комунальної власності визнано законною.

02 грудня 2025 року представник позивача-1 через підсистему Електронний суд направила до суду письмові пояснення (вх. №5009).

Чернівецька обласна державна адміністрація (обласна військова адміністрація) вказала, серед іншого, що жодних розпорядчих документів про передачу з державної у комунальну власність земельної ділянки водного фонду за кадастровим номером :02:001:0306, загальною площею 96,7668 га не приймала та не видавала. Будь-яких погоджень чи позицій від імені держави на передачу спірної земельної ділянки у комунальну власність не надавалось.

Штучно створені водні об`єкти які розміщені на земельній ділянці водного фонду за кадастровим номером :02:001:0306, загальною площею 96,7668 га не внесено до переліку об`єктів загальнодержавного значення. Водночас, на частині спірної земельної ділянки розташовані інженерні споруди, які перебувають у власності державного підприємства «Айфіш» такі як: «Южинець № 1» площею 0,1535 га; «Южинець № 2» площею 0,666 га; «Южинець № 3» площею 0,0760 га.

У позивача-1 відсутні відомості про формування земельних ділянок, як об`єкта цивільних правовідносин, під річкою Совиця.

03 грудня 2025 року прокурор через підсистему Електронний суд направила до суду клопотання про долучення доказів до матеріалів справи (вх. №5051).

Ухвалою суду від 03 грудня 2025 року постановлено: відкласти підготовче засідання на 15 грудня 2025 року; позивачам надати суду письмові пояснення з викладеною позицією щодо підтримання/не підтримання поданого Чернівецькою обласною прокуратурою позову у справі №926/3933/25 до початку наступного судового засідання; відповідачу надати докази направлення копії відзиву на позовну заяву органу прокуратури та позивачам - до початку наступного судового засідання; позивачу-1 надати суду письмове клопотання з викладеною позицією щодо необхідності залучення у справу №926/3933/25 третіх осіб - до початку наступного судового засідання; явку відповідача у судове засідання 15 грудня 2025 року о 12 годині 30 хвилин визнати обов`язковою; клопотання про долучення доказів (вх. №5051 від 03 грудня 2025 року) - задовольнити.

08 грудня 2025 року від відповідача до суду надійшли заперечення на позовну заяву (вх. №5112), які подані останнім у письмові формі та є ідентичними по змісту раніше поданих заперечень від 28 листопада 2025 року.

10 грудня 2025 року представник позивача-1 через підсистему Електронний суд направила до суду клопотання про залучення третіх осіб (вх. №4229), а саме: Басейнове управління водних ресурсів річок Прут та Сірет; Державне підприємство АЙФІШ; Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області; ТзДВ Чернівецький рибокомбінат.

11 грудня 2025 року представник позивача-2 подав до суду письмові пояснення (вх. №5182) у яких Державна екологічна інспекція Карпатського округу підтримує у повному обсязі вимоги Чернівецької обласної прокуратури посилаючись, зокрема на наступне.

За інформацією Басейного управління водних ресурсів річок прут та Сірет від 30 липня 2025 року №1064/06/2025 на спірній земельній ділянці розташована річка Совиця Ставчанська, яка є лівою притокою І порядку річки Прут, використовується і знаходиться на території більше ніж однієї області (Івано-Франківської та Чернівецької) та відповідно до пункту 3 частини 5 Водного кодексу України належить до водних об`єктів загальнодержавного значення. Отже, водні об`єкти розміщені на спірній земельній ділянці є не замкненими водними об`єктами, через які протікає річка Совиця загальнодержавного значення.

Для забезпечення належного безпечного використання водних ресурсів, обслуговування ставків побудовані гідротехнічні споруди, які перебувають у державній власності.

Тому, перебування незамкненого водного об`єкту у комунальній власності, у той час як річки Совиця і Прут, і побудовані для їх належного функціонування гідротехнічні споруди, є державними, ускладнює забезпечення дотримання вимог природоохоронного та водного законодавства.

15 грудня 2025 року представник відповідача через підсистему Електронний суд направив до суду клопотання про відкладення розгляду справи (вх. №4270) у зв`язку із перебуванням сільського голови на лікарняному.

Ухвалою суду від 15 грудня 2025 року відкладено підготовче засідання на 14 січня 2026 року. Постановлено: повторно зобов`язати Чернівецьку обласну військову (державну) адміністрацію надати суду письмові пояснення з викладеною позицією щодо підтримання/не підтримання поданого Чернівецькою обласною прокуратурою позову у справі №926/3933/25 до початку наступного судового засідання; відповідачу надати суду належні, достовірні та допустимі докази, що підтверджують тимчасову непрацездатність представника на момент проведення судового засідання до наступного судового засідання; клопотання представника Чернівецької обласної військової (державної) адміністрації про залучення третіх осіб (вх. №4229 від 10 грудня 2025 року) відкласти до наступного судового засідання.

17 грудня 2025 року прокурор через підсистему Електронний суд направила до суду заперечення на клопотання про залучення третіх осіб (вх. №5259).

14 січня 2026 року представник позивача-1 через підсистему Електронний суд направила до суду письмові пояснення (вх. №146), у яких Чернівецька обласна військова (державна) адміністрація частково підтримує заявлені органом прокуратури позовні вимоги.

Позивач-1 вказував, що з інформації викладеної у позовній заяві органу прокуратуру на спірній земельній ділянки знаходяться штучно створені водойми кожна з яких проєктною місткістю, що не перевищує 1 млн куб. м, яка відповідно до статей 1, 5 Водного кодексу України є ставками, оскільки їхня місткість не перевищує 1 млн куб. м, та належить до водних об`єктів місцевого значення. З огляду на зазначене, штучно створені водні об`єкти які розміщені на земельній ділянці водного фонду за кадастровим номером :02:001:0306, загальною площею 96,7668 га не внесено до Переліку об`єктів загальнодержавного значення.

З огляду на викладене, Чернівецька обласна військова (державна) адміністрація у поданих поясненнях вважає обґрунтованими позовні вимоги у частині захисту права державної власності на річку та гідротехнічні споруди, водночас вважає передчасними та необґрунтованими вимоги в частині поширення такого правового режиму на ставок.

Так, Чернівецька обласна державна адміністрація (обласна військова адміністрація) частково підтримала позовні вимоги Чернівецької обласної прокуратури в частині визнання права держави на земельні ділянки площею 0,1535 га, 0,666 га, 0,0760 га, що розташовані під інженерними спорудами.

Також, 14 січня 2026 року представник відповідача подав до суду клопотання про долучення доказів (вх. №159), які подаються на виконання вимог ухвали суду від 15 грудня 2025 року.

Ухвалою суду від 14 січня 2026 року залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Басейнове управління водних ресурсів річок Прут та Сірет (58013, Чернівецька обл., м. Чернівці, вул.Героїв Майдану, буд. 194Б, код 34519322); третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Державне підприємство Айфіш (01042, Україна, м.Київ, вул. Іоанна Павла Іі, буд. 4/6 А, код 44880645); третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Товариство з додатковою відповідальністю "Чернівецький рибокомбінат" (59300, Україна, Кіцманський р-н, Чернівецька обл., м. Кіцмань, вул. Фоміна, буд. 2, код 00476837); третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області (58013, Україна, Чернівецький р-н, Чернівецька обл., місто Чернівці, вул.Героїв Майдану, буд.194а, код 39909396); третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Фонд державного майна України (01133, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, буд.18/9, код 00032945); продовжено строк проведення підготовчого провадження на тридцять днів; відкладено підготовче засідання на 05 лютого 2026 року; запропоновано третім особам на стороні позивача - у 15-ти денний строк з дня вручення копії позовної заяви та доданих до неї документів надати суду письмові пояснення по суті позовної заяви і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду).

21 січня 2026 року представник відповідача через підсистему Електронний суд направив до суду клопотання про долучення доказів (вх. №266).

23 січня 2026 року до суду надійшло клопотання представника відповідача про долучення доказів (вх. №302) у письмовій формі, яке ідентичне по змісту раніше поданому клопотанню від 21 січня 2026 року.

26 січня 2026 року прокурор через підсистему Електронний суд направила до суду клопотання про долучення доказів (вх. №313), які подаються на виконання вимог ухвали суду від 14 січня 2026 року.

03 лютого 2026 року представник Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області направив до суду письмові пояснення (вх. №459), які подаються третьою особою на виконання вимог ухвали суду від 14 січня 2026 року.

У поданих поясненнях вказано, що у державному земельному кадастрі обліковуються відомості про земельну ділянку за кадастровим номером :02:001:0306, загальною площею 96,7668 га, цільове призначення «10.07 Для рибогосподарських потреб», що розташована на території Южинецької сільської ради Кіцманського району Чернівецької області. Земельна ділянка сформована відповідно до Проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок від 20 лютого 2008 року та зареєстрована в державному реєстрі земель 07 липня 2008 року Кіцманським реєстраційним офісом ЧРФ ДП «Центр ДЗК». 28 липня 2022 року право власності на земельну ділянку зареєстровано за Ставчанською сільською радою Чернівецького району Чернівецької області. Реєстраційний номер земельної ділянки у Державному реєстрі прав 47488631.

05 лютого 2026 року представник Товариства з додатковою відповідальністю "Чернівецький рибокомбінат" через підсистему Електронний суд направив до суду заяву (вх. №530) про розгляд справи без участі товариства за наявними матеріалами.

Одночасно, 05 лютого 2026 року представник Басейнового управління водних ресурсів річок Прут та Сірет також подав до суду заяву (вх. №540) про розгляд справи без участі управління.

Ухвалою суду від 05 лютого 2026 року постановлено: закрити підготовче провадження; призначити справу до судового розгляду по суті на 18 лютого 2026 року; Басейновому управлінню водних ресурсів річок Прут та Сірет, Державному підприємству Айфіш, Товариству з додатковою відповідальністю "Чернівецький рибокомбінат" та Фонду державного майна України надати суду письмові пояснення по суті позовної заяви і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду) до початку наступного судового засідання.

18 лютого 2026 року представник Басейнового управління водних ресурсів річок Прут та Сірет через підсистему Електронний суд направив до суду письмові пояснення (вх. №743) у яких зазначено, що на земельній ділянці з кадастровим номером :02:001:0306 розташовані водні об`єкти (ставки) в руслі р. Совиця Ставчанська, яка є лівою притокою р. Прут. І р. Прут і її притока - р. Совиця Ставчанська проходять по території більш ніж однієї області. Водні об`єкти (ставки) надаються у користування на умовах оренди органами, що здійснюють розпорядження земельними ділянками під водою (водним простором), визначеними Земельним кодексом України, відповідно до договору оренди, погодженого центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері водного господарства.

Крім того, у вказаних поясненнях представник просив суд розгляд справи здійснювати за відсутності представника Басейнового управління водних ресурсів річок Прут та Сірет.

Ухвалою суду від 18 лютого 2026 року постановлено: відкласти розгляд справи по суті на 11 березня 2026 року; повторно зобов`язати Державне підприємство Айфіш, Товариство з додатковою відповідальністю "Чернівецький рибокомбінат" та Фонд державного майна України надати суду письмові пояснення по суті позовної заяви і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду) до початку наступного судового засідання; попередити Державне підприємство Айфіш, Товариство з додатковою відповідальністю "Чернівецький рибокомбінат" та Фонд державного майна України, що у випадку не виконання вимог суду до останніх може бути застосовано заходи процесуального примусу.

27 лютого 2026 року представник Фонду державного майна України через підсистему Електронний суд направив до суду письмові пояснення (вх. №926) у яких вказано, що відомості про майно за формою № 26, а також правовстановлюючі документи щодо майна, відповідно до вимог вищевказаних нормативно-правових актів суб`єктами управління до Фонду, як держателя реєстру об`єктів державної власності, не надаються. Державним агентством України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм до Фонду з метою внесення до реєстру надано відомості про окреме нерухоме державне майно, ідентифіковане за реєстровими номерами і назвами, які зазначені у позові, що перебуває на балансі Державного підприємства «Айфіш» (код за ; суб`єкт управління -Держрибагентство). Однак не надавалася інформація щодо площі забудови, розміру площі майна.

У той же час, в інформаційних системах, які Фонд використовує у своїй роботі, наявною є інформація стосовно об`єктів нерухомого майна, які обліковується за класифікаційним угрупуванням: 3101.2 «Землі зайняті водними об`єктами (водосховищем, ставком, каналом, іншими водоймами) відповідно до Класифікатора державного майна», затвердженого наказом Фонду від 15 березня 2006 року № 461, а саме: ставки нагульні: «Ставчани» № 1 та «Ставчани» № 2, ставки вирощувальні: «Ставчани» № 3, «Ставчани» № 4, розташовані у с. Ставчани, Кіцманського району, Чернівецької області, які у процесі приватизації не увійшли до статутного капіталу ВАТ «Чернівецький рибкомбінат», та щодо яких реалізовано управлінське рішення «Передано до сфери управління іншому органу державної влади». Також в інформаційних системах Департаменту, наявними є відомості щодо чинного на теперішній час Договору оренди нерухомого майна № 564 від 31 грудня 2016 року, яке обліковувалося на балансі Державного підприємства «Укрриба» та переданого у користування Товариству з додатковою відповідальністю «Чернівецький рибкомбінат».

11 березня 2026 року представник Басейнового управління водних ресурсів річок Прут та Сірет через підсистему Електронний суд направив до суду заяву про розгляд справи без участі управління (вх. №1127).

Одночасно, представник Товариства з додатковою відповідальністю "Чернівецький рибокомбінат" через підсистему Електронний суд направив до суду письмові пояснення (вх. №1124) у яких повідомив, що товариство є тільки орендатором нерухомого майна, а саме: об`єкта водного фонду та гідроспоруд. Вирішення даного спору впливає та права товариства виключно в межах визначення хто буде орендодавцем майна за договорами оренди, так як зміна власника нерухомого майна не припиняє чинних договорів оренди майна. Просив суд розгляд справи здійснювати без участі товариства.

У судовому засіданні 11 березня 2026 року оголошено перерву до 18 березня 2026 року.

Прокурор, представники позивача-2 та Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області у судовому засіданні 18 березня 2026 року підтримали позовні вимоги, просили суд їх задовольнити у повному обсязі.

Представник позивача-1 у судовому засіданні 18 березня 2026 року позов підтримав лише у частині визнання права держави на земельні ділянки площею 0,1535 га, 0,666 га, 0,0760 га, що розташовані під інженерними спорудами.

У судовому засіданні 18 березня 2026 року суд відклав ухвалення та проголошення судового рішення на 23 березня 2026 року.

Відповідач явку належного представника у судові засідання з розгляду справи по суті не забезпечив, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, причини неявку суд не відомі.

Частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, заслухавши пояснення прокурора та представникі учасників справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

У матеріалах справи міститься Державний акт на право постійного користування землею І-ЧВ №001072 від 15 травня 1998 року виданий Кіцманською районною державною адміністрацією Чернівецькому обласному виробничому рибокомбінату, що знаходиться у м. Кіцмань вул. Фоміна, 2. Земельну ділянку надано у користування у розмірі 78,79 га.

Згідно із планом зовнішніх меж землекористування водні об`єкти виміряні у наступних розмірах: 17.11 га, 44.82 га та 16.51 га.

04 квітня 2007 року Кіцманська районна державна адміністрація видала розпорядження №305, якою надала дозвіл Відкритому акціонерному товариству «Чернівецький рибокомбінат» на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання договору оренди земельних ділянок водного фонду під ставками: «Южинець №1», «Южинець №2», «Южинець №3» загальною площею 78.79 га для риборозведення та сінокосіння, що розміщені в адмінмежах Южинецької сільської ради (за межами населеного пункту).

У матеріалах справи наявна технічна документація із землеустрою щодо складання договору оренди земельної ділянки для риборозведення та сінокосіння Відкритому акціонерному товариству «Чернівецький рибокомбінат» розташованої в адмінмежах Южинецької сільської ради (за межами населеного пункту), Кіцманського району Чернівецької області №64 від 20 лютого 2008 року, затвердженої начальником відділу земельних ресурсів Я.Я. Цимбалюком 02 липня 2008 року

У технічній документації спірної земельної ділянки міститься документ «Інформація про об`єкт власності (земельна ділянка)» у якому вказано, що земельна ділянка з кадастровим номером :02:001:0306 перебуває у державній власності, власником є Кіцманська районна державна адміністрація, а користувачем є Відкрите акціонерне товариство «Чернівецький рибокомбінат». Функціональне використання: риборозведення та сінокосіння.

Також міститься документ «Відомості про землекористувача (юридична особа)» у якому вказано, що назва юридичної особи - Відкрите акціонерне товариство «Чернівецький рибокомбінат», податковий код 00476837, місцезнаходження м. Кіцмань, вул. Фоміна, 2.

27 червня 2008 року Кіцманська районна державна адміністрація видала розпорядження №493, якою було затверджено технічну документація із землеустрою щодо складання договору оренди земельної ділянки для риборозведення та сінокосіння Відкритому акціонерному товариству «Чернівецький рибокомбінат» розташованої в адмінмежах Южинецької сільської ради (за межами населеного пункту), Кіцманського району Чернівецької області та вирішено надати в оренду Відкритому акціонерному товариству «Чернівецький рибокомбінат» вказану земельну діялнку.

Згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-025 від 03 липня 2025 року, земельна ділянка з кадастровим номером :02:001:0306, площею 96,7668 га, яка розташована у Чернівецькій обл., Кіцманського р-ну, Южинецької сільської ради зареєстрована у державному реєстрі 07 липня 2008 року.

Категорія землі: землі водного фонду. Цільове призначення земельної ділянки: 10.07 для рибогосподарських потреб. Орган, який зареєстрував земельну ділянку: Кіцманський реєстраційний офіс ЧРФ ДП «Центр ДЗК».

Згідно з експлікації земельних угідь, який є додатком до вказаного витягу площа земельної ділянки становить 96.7668 га, з яких: під гідротехнічними спорудами 11.0525 га; під ставками 16.5039 га, 42.8779 га, 15.4518 га; сіножаті 7.6679 га та 3.0889 га; верхні заболочені землі 0.1239 га. Означені відомості дублюються у долучених до матеріалів справи документах: у поземельній книзі, у висновку Відділу земельних ресурсів у Кіцманському районі №04-11/223 від 14 лютого 2008 року, у висновку Відділу містобудування та архітектури №65 від 13 лютого 2008 року та у технічній документації із землеустрою щодо складання договору оренди земельної ділянки для риборозведення та сінокосіння №64 від 20 лютого 2008 року.

Також у матеріалах справи наявні Витяги з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-016 від 24 травня 2016 року та №НВ-019 від 30 серпня 2019 року, згідно з якими земельна ділянка з кадастровим номером :02:001:0306, площею 96,7668 га зареєстрована у державному реєстрі 07 липня 2008 року. Земельна ділянка перебувала у державній власності та була закріплена за Кіцманською районною державною адміністрацією, а за Відкритим акціонерним товариством «Чернівецький рибокомбінат» було закріплено право постійного користування.

01 липня 2008 року між Кіцманською районною державною адміністрацією Чернівецької області (далі - орендодавець) та Відкритим акціонерним товариством «Чернівецький рибокомбінат» (далі - орендар) було укладено Договір оренди землі ( далі Договір від 01 липня 2008 року).

Відповідно до пунктів 2 та 7 Договору від 01 липня 2008 року в оренду передається земельна ділянка водного фонду загальною площею 96,7668 га, у тому числі під водою 74.8336 га, сінокоси 10.4568 га, гідротехнічні споруди 11.0525 га, болота 0.1239 га. Договір укладено на 49 років.

Вказаний Договір від 01 липня 2008 року зареєстрований у Кіцманському кущовому реєстраційному офісі Чернівецької регіональної філії ДП «Центр ДЗК», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 07 липня 2008 року №01.

01 липня 2008 року сторони правочину підписали Акт приймання-передачі земельної ділянки.

Як вбачається із пункту 1 Статуту Відкритого акціонерного товариства «Чернівецький рибокомбінат» останній заснований згідно з рішенням регіонального відділення Фонду державного майна України по Чернівецькій області, наказ №674-АТ від 20 жовтня 1998 року шляхом перетворення Чернівецького обласного виробничого рибокомбінату у відкрите акціонерне товариство згідно з постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку перетворення в процесі реорганізації державних, орендних підприємств і підприємств із змішаною формою власності у відкриті товариства» від 11 вересня 1996 року №1099.

Відповідно до пункту 3.3 Статуту Відкритого акціонерного товариства «Чернівецький рибокомбінат» товариство є правонаступником Чернівецького обласного виробничого рибокомбінату.

Засновником товариства є Регіональне відділення Фонду державного майна України по Чернівецькій області (пункт 4.1. Статуту Відкритого акціонерного товариства «Чернівецький рибокомбінат»).

Як вбачається із даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань юридична особа Відкрите акціонерне товариство «Чернівецький рибокомбінат» за кодом 00476837 та місцезнаходженням у Чернівецькій обл., Кіцманському р-ні, м. Кіцмань, вул. Фоміна, 2 припинена 05 липня 2010 року номер запису: 3000027, підстава: рішення щодо реорганізації.

Одночасно у вказаному реєстрі вказано, що Товариство з додатковою відповідальністю «Чернівецький рибокомбінат» з ідентифікаційним кодом 00476837 та місцезнаходженням у Чернівецькій обл., Кіцманському р-ні, м. Кіцмань, вул. Фоміна, 2 є правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Чернівецький рибокомбінат».

Так, Товариство з додатковою відповідальністю "Чернівецький рибокомбінат" є правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Чернівецький рибокомбінат».

Поряд з цим у матеріалах справи відсутні докази того, що Регіональне відділення Фонду державного майна України досі є засновником Товариства з додатковою відповідальністю "Чернівецький рибокомбінат" після здійсненої реорганізації.

Верховний Суд неодноразова зауважував, що право постійного користування земельною ділянкою, набуте у встановленому законодавством порядку, відповідно до законодавства, що діяло на момент набуття права постійного користування, не втрачається та не припиняється навіть у тому разі, якщо особа, яка за чинним законом не може набути таке право, не здійснить переоформлення цього права в інший правовий титул. Право постійного користування зберігається і є чинним до приведення прав та обов`язків щодо такої земельної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства й переоформлення права постійного користування у право власності чи оренду (такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 15 листопада 2021 року у справі № 906/620/19, від 31 січня 2019 року у справі № 914/839/18, від 10 жовтня 2018 року у справі № 907/916/17, від 02 квітня 2019 року у справі № 921/710/17-г/6).

Отже, у зв`язку із переоформленням права постійного користування, право оренди (Договір оренди земельної ділянки від 01 липня 2008 року, який зареєстрований у Державному реєстрі земель за записом №01 від 07 липня 2008 року), державний акт на право постійного користування землею І-ЧВ №001072 від 15 травня 1998 року втратив свою чинність.

Так, матеріалами справи підтверджено, що у 1998 році спірний водний об`єкт отримав на праві постійного користування Чернівецький обласний виробничий рибокомбінат для введення рибного господарства, у подальшому Відкрите акціонерне товариство «Чернівецький рибокомбінат», як правонаступник Чернівецького обласного виробничого рибокомбінату з яким було укладено Договір оренди земельної ділянки 01 липня 2008 році для риборозведення та сінокосіння, а наразі Товариством з додатковою відповідальністю "Чернівецький рибокомбінат", який є правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Чернівецький рибокомбінат».

08 грудня 2021 року за Актом приймання-передачі договорів оренди землі Чернівецька районна обласна державна адміністрація у зв`язку із набранням сили Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» від 28 квітня 2021 року № 1423-IX передала, а Ставчанська сільська рада Чернівецького району Чернівецької області прийняла, зокрема зазначеним під пунктом 2 Договір оренди земельної ділянки укладений між Кіцманською районною державною адміністрацією та Відкритим акціонерним товариством «Чернівецький рибокомбінат» від 07 липня 2008 року №01.

28 липня 2022 року Ставчанською сільською радою Чернівецького району Чернівецької області зареєстровано право комунальної власності на земельну ділянку водного фонду з кадастровим номером :02:001:0306, площею 96,7668 га з цільовим призначенням 10.07 для рибогосподарських потреб, що підтверджується інформацією з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, а також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №306400191 від 02 серпня 2022 року.

Згідно із Поземельною книгою, у розділі 3 від 24 травня 2016 року №003 вказано, що спірна земельна ділянка перебувала у державній власності в особі Кіцманської районної державної адміністрації, оскільки саме їй було присвоєно код 04062110, а місцезнаходження - 59300, Чернівецька обл., Кіцманський р-н, м. Кіцмань, вул. Незалежності, буд. 83.

Відповідно до розділу 4 вказаної Поземельної книги за записом про виникнення права від 24 травня 2016 року №004 спірна земельна ділянка перебувала в оренді Відкритого акціонерного товариства «Чернівецький рибокомбінат» строком дії речового права 49 років.

03 серпня 2022 року було внесено зміни до розділу 3 Поземельної книги, де було вказано, що земельна ділянка перебуває у комунальній формі власності Ставчанської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області, дата державної реєстрації речового права на нерухоме майно 28 липня 2022 року за реєстраційним номером земельної ділянки у Державному реєстрі прав 47488631.

Як вказувала Ставчанська сільська рада Чернівецького району Чернівецької області у листах-відповідях №576 від 22 серпня 2025 року на запит Чернівецької обласної прокуратури №12-3276ВИХ-25 від 11 серпня 2025 року, остання зереєструвала право комунальної власності на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» від 28 квітня 2021 року № 1423-IX та Акту приймання-передачі договорів оренди землі від 08 грудня 2021 року.

У відповідності до статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Статтею 14 Конституції України визначено, що земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом статей 317, 321, 328 Цивільного кодексу України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. У державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

За змістом статті 58 Земельного кодексу України до земель водного фонду належать землі, зайняті: а) морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; б) прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; в) гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; г) береговими смугами водних шляхів; ґ) штучно створеними земельними ділянками в межах акваторій морських портів.

Згідно зі статтею 4 Водного кодексу України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності (частина 1 статті 59 Земельного кодексу України).

Згідно з положеннями частини 2 статті 117 Земельного кодексу України до земель державної власності, які не можуть передаватися у комунальну власність, окрім іншого, земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна державної власності, а також земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, крім випадків передачі таких об`єктів у комунальну власність.

Відповідно до вимог статті 25 та пунктів 31, 54 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин; надання згоди на передачу об`єктів з державної у комунальну власність та прийняття рішень про передачу об`єктів з комунальної у державну власність, а також щодо придбання об`єктів державної власності.

Як випливає з положень статей 83, 84 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам, є комунальною власністю.

У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону.

Територіальні громади набувають землю у комунальну власність у разі, зокрема, передачі їм земель державної власності.

У державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

За вимогами частини 1 статті 117 Земельного кодексу України передача земельних ділянок державної власності у комунальну власність чи навпаки здійснюється за рішеннями відповідних органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, які здійснюють розпорядження землями державної чи комунальної власності відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

У рішенні органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність зазначаються кадастровий номер земельної ділянки, її місце розташування, площа, цільове призначення, відомості про обтяження речових прав на земельну ділянку, обмеження у її використанні.

На підставі рішення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність складається акт приймання-передачі такої земельної ділянки.

Рішення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність разом з актом приймання-передачі такої земельної ділянки є підставою для державної реєстрації права власності держави, територіальної громади на неї.

У матеріалах справи відсутнє прийняте відповідачем рішення про прийняття земельної ділянки водного фонду у комунальну власність.

У письмових поясненнях (вх. №5009 від 02 грудня 2025 року) Чернівецька обласна військова (державна) адміністрація вказала, що жодних розпорядчих документів про передачу з державної у комунальну власність земельної ділянки водного фонду за кадастровим номером :02:001:0306, площею 96,7668 га не приймала та не видавала.

Водночас у матеріалах справи міститься складений і підписаний позивачем-1 та відповідачем акт приймання-передачі договорів оренди землі від 08 грудня 2021 року.

У прийнятому відповідачем Договорі оренди земельної ділянки від 01 липня 2008 року, який зареєстрований у Державному реєстрі земель за записом №01 від 07 липня 2008 року, зокрема у пункті 2 вказано, що в оренду передається земельна ділянка водного фонду загальною площею 96,7668 га, у тому числі під водою 74,8336 га, сінокоси 10,4568 га, гідротехнічні споруди 11,0525 га, болота 0,1239 га. Також у віддані відповідача був затверджений кадастровий план земельної ділянки (експлікація земель згідно форми 6-зем) у якому вказується і картографічно/схематично ілюструється, що вдовж водного об`єкта розміщені гідротехнічні споруди на 11,0525 га.

Отже, відповідач міг та повинен був бути обізнаний про наявність на спірній земельній ділянці гідротехнічних споруд.

На підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» від 28 квітня 2021 року № 1423-ІХ Ставчанською сільською радою було здійснено державну реєстрацію права комунальної власності спірної земельної ділянки .

Статтею 85 Водного кодексу України передбачено, що порядок надання земель водного фонду в користування та припинення права користування ними встановлюється земельним законодавством.

Згідно з вимогами пункту «а» статті 17 Земельного кодексу України до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» від 28 квітня 2021 року № 1423-ІХ остаточно розмежовані землі державної та комунальної власності.

Зазначеним законом Розділ X «Перехідні положення» Земельного кодексу України доповнено пунктом 24, за нормами якого з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад.

При цьому земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки. Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом.

Проте, цим же пунктом законодавець визначив ряд виключень, зокрема підпунктом «ґ» пункту 24 Розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України установлено виключення щодо земель під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна державної власності.

Відповідно до вимог частини 2 статті 117 Земельного кодексу України до земель державної власності, які не можуть передаватися у комунальну власність, належать земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна державної власності.

Отже, землі державної власності, що розташовані за межами населених пунктів, зокрема водного фонду, переходять у комунальну власність, крім земель під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна державної власності.

Як вбачається із матеріалів справи на спірній земельній ділянці водного фонду розміщені гідротехнічні споруди рибогосподарської технологічної водойми.

Орган прокуратури стверджував, що відповідач протиправно зареєстрував право комунальної власності земельної ділянки водного фонду за кадастровим номером :02:001:0306, площею 96,7668 га, оскільки на останній знаходяться гідтротехнічні споруди державної власності.

Згідно із матеріалами справи, гідротехнічні споруди рибогосподарської технологічної водойми розміщені на спірному водному об`єкті не увійшли до статутного фонду Відкритого акціонерного товариства «Чернівецький рибокомбінат». Водночас, останні зареєстровані в Єдиному реєстрі об`єктів державної власності щодо державного майна.

30 грудня 2016 року Регіональне відділення Фонду державного майна України по Чернівецькій області (далі - орендодавець) та Товариство з додатковою відповідальністю «Чернівецький рибокомбінат» (далі - орендар) уклали Договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №564 (далі - договір).

Згідно з пунктом 1.1. Договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно (нерухоме майно) гідротехнічні споруди рибогосподарських технологічних водойм в кількості 24 одиниці, загальною площею 8,8097 га, зокрема:

- гідротехнічні споруди нагульного ставка «Южинець №1» (0,1535 га) (реєстровий номер 25592421.87.ААЕЖАЖ879):);

- гідротехнічні споруди нагульного ставка «Южинець №2» (0.0666 га) (реєстровий номер 25592421.87.ААЕЖАЖ880):;

- гідротехнічні споруди нагульного ставка «Южинець №3» (0.0760 га) (реєстровий номер 25592421.87.ААЕЖАЖ881);

- гідротехнічні споруди нагульного ставка «Южинець №4» (0.0708 га) (реєстровий номер 25592421.87.ААЕЖАЖ882).

Майно розміщене на території, зокрема Ставчанської сільської ради, що перебуває на балансі ДП „Укрриба" (далі - Балансоутримувач).

Відповідно до пункту 2.2. Договору передача майна в оренду не тягне за собою виникнення в орендаря права власності на це майно. Власником майна залишається держава, а орендар користується ним протягом строку оренди.

Цей Договір укладено строком на 2 роки 11 місяців, що діє з « 30» грудня 2016 року по « 29» листопада 2019 року включно (пункт 10.1. Договору).

У звіті здійсненої незалежної оцінки майна, який є додатком до вказаного договору деталізовано назву майна:

- Гідротехнічні споруди нагульного ставка «Южинець №1» (у т.ч. підпірна гребля ґрунтова насипна довжиною 0,307 км, водоскидні та водонапускні споруди) площею 0,1535 га, які розташовані у Чернівецькій обл., Кіцманського р-ну, Южинецької сільської ради;

- Гідротехнічні споруди нагульного ставка «Южинець №2» (у т.ч. підпірна гребля ґрунтова насипна довжиною 0,1665 км, водоскидні споруди) площею 0,0666 га, які розташовані у Чернівецькій обл., Кіцманського р-ну, Южинецької сільської ради;

- Гідротехнічні споруди нагульного ставка «Южинець №3» (у т.ч. підпірна гребля ґрунтова насипна довжиною 0,152 км, водоскидні та водонапускні споруди) площею 0,0760 га, які розташовані у Чернівецькій обл., Кіцманського р-ну, Южинецької сільської ради;

- Гідротехнічні споруди нагульного ставка «Южинець №4» (у т.ч. підпірна гребля ґрунтова насипна довжиною 0,177 км, водоскидні споруди) площею 0,0708 га, які розташовані у Чернівецькій обл., Кіцманського р-ну, Южинецької сільської ради.

30 грудня 2016 року Регіональне відділення Фонду державного майна України по Чернівецькій області, як орендодавець, та Державне підприємство «Укрриба», як балансоутримувач передало за актом приймання-передачі, а Товариство з додатковою відповідальністю «Чернівецький рибокомбінат», як орендар прийняли в строкове платне користування гідротехнічні споруди.

01 листопада 2019 року Регіональне відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях та Товариство з додатковою відповідальністю «Чернівецький рибокомбінат» уклали Договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №564 від 30 грудня 2016 року (викладений в новій редакції). Сторони узгодили пункт 10.1. Договору, де вказали, що цей Договір укладено строком на 2 роки 11 місяців, що діє з «30» грудня 2016 року по « 29» листопада 2019 року включно. Сторони договору оренди №564 від 30.12.2016 (що викладається в новій редакції) погодились продовжити його термін на 2 роки 11 місяців, а саме: з « 30» листопада 2019 року по « 29» жовтня 2022 року включно.

03 жовтня 2022 року Регіональним відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях видано Наказ №162, яким наказано продовжити договір договір оренди державного майна №564 від 30 грудня 2016 року (нова редакція від 01 листопада 2019 року) на строк, визначений пунктом 5 Постанови КМ України від 27 травня 2022 року№634, а саме: на період воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану. Наказано про прийняте органом приватизації рішення повідомити орендаря (Товариство з додатковою відповідальністю «Чернівецький рибокомбінат») та балансоутримувача (Державне підприємство «Укрриба»).

13 вересня 2023 року Державне агентство меліорації та рибного господарства України видало Наказ №338, яким наказано: передати з балансу Державного підприємства «Укрриба» на баланс Державного підприємства «АйФіш» державне майно згідно з переліком, що додається; закріпити на праві господарського відання за Державним підприємством «АйФіш» передане державне майно.

Згідно із Актом приймання-передачі державного майна - гідротехнічних споруд рибогосподарських технологічних водойм та іншого майна з балансу Державного підприємства «Укрриба» на баланс Державного підприємства «АйФіш» від 10 жовтня 2023 року відбулась передача гідротехнічних споруди «Южинець №1», «Южинець №2», «Южинець №3», «Южинець №4». До акту приймання-передачі додавались діючі договори оренди державного майна, яке передалось на баланс Державного підприємства «АйФіш» та матеріали до них, зокрема визначений підпунктом 70 Договір оренди з Товариством з додатковою відповідальністю «Чернівецький рибокомбінат» №564 від 30 грудня 2016 року.

23 листопада 2023 року Регіональне відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях та Товариство з додатковою відповідальністю «Чернівецький рибокомбінат» уклали Додатковий договір про внесення змін до Договору оренди державного окремого індивідуально визначеного майна (нерухомого майна) № 564 від 30 грудня 2016 року, викладеного в новій редакції від 01 листопада 2019 року. За взаємною згодою сторони внесли зміни до основного правочину про наступне:

- Враховуючи наказ Державного агентства меліорації та рибного господарства України №338 від 13 вересня 2023 року «Про приймання-передачу державного майна до Державного підприємства «АйФіш» та Акт №2 приймання-передачі державного майна - гідротехнічних споруд рибогосподарських технологічних водойм та іншого майна з балансу Державного підприємства «Укрриба» на баланс Державного підприємства «АйФіш» від 10 жовтня 2023 року, сторони домовились визначити особу Балансоутримувача за Договором оренди, а саме: замінити Державне підприємство «Укрриба» на Державне підприємство «АйФіш».

Фонд державного майна України до листа-відповіді №26407-25 від 27 листопада 2025 року на запит Чернівецької обласної прокуратури №12-938-25 від 06 листопада 2025 року долучила Витяг з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна, згідно з яким за Державним підприємством «АйФіш», як балансоутримувача державного майна закріплено майно, яке не увійшло до статутного фонду ВАТ «Чернівецький рибокомбінат»: «Южинець №1» (2152.5 дамби, греблі, загати та інші водозахисні насипні споруди), «Южинець №2» (2152.5 дамби, греблі, загати та інші водозахисні насипні споруди), «Южинець №3» (2152.5 дамби, греблі, загати та інші водозахисні насипні споруди). Суб`єктом управління, який здійснює управління майном є Державне агентство України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм.

Отже, на спірній земельній ділянці водного фонду розміщені споруди державної власності, які на праві постійного користування перебувають в управлінні Державного агентства України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм, а балансоутримувачем є Державне підприємство «АйФіш».

На момент виникнення спірних правовідносин балансоутримувачем було Державне підприємство «Укрриба».

Буква закону, а саме положень підпункту «ґ» пункту 24 Розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України та частини 2 статті 117 Земельного кодексу України чітко визначає, які землі не можуть перебувати у комунальній власності: під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна державної власності.

Якщо керуватись буквою закону, то землі під спорудою державної власності не можуть бути зареєстровані на праві комунальної власності.

Однак у даних спірних правовідносин у державній власності перебувають гідротехнічні споруди рибогосподарської технологічної водойми.

У відповідності до статті 1 Закону України "Про аквакультуру" гідротехнічні споруди рибогосподарської технологічної водойми - об`єкти нерухомого майна державної власності (земляні греблі та дамби, водозабірні споруди, повеневі водоскиди, донні водовипуски, водопостачальні, скидні та рибозбірно-осушувальні канали, рибовловлювачі, камери облову, причали, водоскиди, бистротоки, перепади, перегороджувальні рибозахисні та інші споруди), що є інженерними спорудами, які призначені для управління водними ресурсами (підготовка, постачання, збереження, транспортування води та водовідведення), а також для запобігання шкідливій дії вод.

Відповідно до додатку А до ДБН В.2.4-3:2010 "Гідротехнічні, енергетичні та меліоративні системи і споруди, підземні гірничі виробки. Гідротехнічні споруди. Основні положення", гідротехнічні споруди - це споруди, що підпадають під вплив водного середовища, призначені для використання і охорони водних ресурсів, а також для захисту від шкідливого впливу вод.

Пунктом 1.9.18 Методики обстеження та паспортизації гідротехнічних споруд систем гідравлічного вилучення та складування промислових відходів та хвостів, затвердженим наказом Державного комітету України у справах містобудування і архітектури №252 від 19 грудня 1995 року (із змінами, внесеними згідно з Наказом Держкоммістобудування № 165 (z0625-96) від 10 вересня 1996), встановлено, що гідротехнічні споруди - це споруди для використання водних ресурсів, а також для боротьби з шкідливим впливом вод: греблі й дамби різного призначення та їхні конструктивні елементи; водоскиди, водовипуски, споруди водовідведення: тунелі, канали, труби, лотки; регуляційні споруди, накопичувачі промислових відходів, ставки, відкриті водозабори, гідромеханічне та механічне обладнання, призначене для нормального функціонування споруд.

Власниками споруд є підприємство, об`єднання чи організація, яка є юридичним власником споруди чи комплексу споруд і відповідає за її нормальну експлуатацію (пункт 1.9.16 Методики).

Водночас, відповідно до частини 1 статті 181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Таким чином, наведене у Цивільному кодексі України визначення характеризує нерухоме майно за трьома основними ознаками, які повинні бути притаманні тому чи іншому об`єкту при визначенні його належності до нерухомого майна, а саме розташування на земельній ділянці; переміщення неможливе без його знецінення; переміщення неможливе без зміни його призначення.

Тобто, незалежно від цільового призначення гідротехнічна споруда - це інженерна споруда, розташована на водному об`єкті та призначена для керування ним, а також для запобігання шкідливій дії вод. Використання гідротехнічної споруди без втрати її правового статусу з іншою метою аніж обслуговування водного об`єкта є неможливим, тобто вона є приналежністю до водного об`єкта.

У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 903/906/16 вказано, що водний об`єкт не може бути відокремлений від земельної ділянки та бути самостійним (окремо від земельної ділянки, на якій він розташований) об`єктом прав та обов`язків, а право розпоряджатись водним об`єктом належить власнику земельної ділянки, на якій розташований цей водний об`єкт.

Згідно зі статтею 186 Цивільного кодексу України річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відтак, оскільки гідроспоруда забезпечує функціонування водного об`єкта, забезпечує введення господарської діяльності яка полягає у риборозведенні, складає собою цілісний майновий комплект, не може існувати окремо від нього, а використання гідротехнічної споруди без втрати її правового статусу з іншою метою аніж обслуговування водного об`єкта є неможливим, тому вона є приналежністю до водного об`єкта та слідує за головною річчю із врахуванням статті 186 Цивільного кодексу України (аналогічна правова позиція, викладена в постановах Верховного Суду від 17 серпня 2023 у справі №911/30/22 (пункт 42), від 24 вересня 2024 року у справі №902/1123/23 (пункт 5.3.).

Отже, виходячи зі змісту статей 181, 186 Цивільного кодексу України правова конструкція об`єкту нерухомого майна як головної речі може включати поєднання з іншим об`єктом нерухомого майна як приналежністю до цієї головної речі.

У висновках Верховного Суду, зокрема, у постанові від 05 червня 2024 року у справі № 125/1277/22 зазначено, що «… незалежно від цільового призначення будь-яка гідротехнічна споруда - це інженерна споруда, розташована на водному об`єкті та призначена для керування ним, а також для запобігання шкідливій дії вод. Використання гідротехнічної споруди без втрати її правового статусу з іншою метою аніж обслуговування водного об`єкту є неможливим, тобто вона є приналежністю до водного об`єкту.». В іншій постанові від 05 червня 2024 року у справі № 128/1243/22 Верховний Суд зазначив, що «…незважаючи на те, що ГТС є нерухомою річчю, вони нерозривно пов`язані з об`єктом водного фонду та не можуть бути відокремлені від нього. Існування ставків на земельній ділянці водного фонду забезпечується ГТС, у силу статей 187, 188 Цивільного кодексу України вони є приналежністю та складовою головної речі - водного об`єкта (ставка)…». У постанові від 17 липня 2024 року у справі № 918/791/23 Верховний Суд вказав, що «…отже, гідротехнічна споруда є річчю, призначеною для обслуговування іншої (головної) речі (земельної ділянки) і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю (частина перша статті 186 Цивільного кодексу України). Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 2 статті 186 Цивільного кодексу України).».

Так, у спірних правовідносинах головною річчю є земельна ділянка водного фонду, яка відповідно до статті 181 Цивільного кодексу України є об`єктом нерухомого майна. На цій земельній ділянці розташований інший об`єкт нерухомого майна, оскільки він характеризується ознаками визначеними статті 181 Цивільного кодексу України та відповідає визначенню, передбаченому статті 1 Закону України "Про аквакультуру", що є приналежністю до головної речі гідротехнічних споруд.

Органом, уповноваженим управляти вказаними гідротехнічними спорудами, наразі є Державне агентство України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм, а балансоутримувачем Державне підприємство «АйФіш».

Розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування розміщеного на ній майна, не є безмежним, оскільки в будь-якому випадку обумовлюється наявною у власника необхідністю використовувати майно за цільовим призначенням.

У даному випадку існує цілісний об`єкт водного фонду, який може функціонувати у вже визначеному розмірі та складі. Тобто саме гідроспоруди визначених розмірів та технічних характеристик, що перебувають у власності держави забезпечують ефективне функціонування водного об`єкта, що, в свою чергу, розміщений на земельній ділянці, яка вміщує гідротехнічні споруди, водне дзеркало та прибережну захисну смугу розміром визначеним статті 60 Земельного кодексу України.

Будь - яке відокремлення зазначених елементів: гідроспоруди, водного дзеркала та земельної ділянки та передачі окремих земельних ділянок під ними у користування різним користувачам призведе до неможливості використання цілісного об`єкту водного фонду.

Означене позбавляє можливості вилучити лише землю під гідроспорудами які просив задовольнити позивач-1.

У разі, якщо гідротехнічні споруди не є об`єктом державної реєстрації прав, оскільки є приналежністю (складовою частиною водойми) та слідує за головною річчю. Приналежність до головної речі самостійно не реєструється як окремий об`єкт нерухомого майна. При цьому водний об`єкт не може бути відокремлений від земельної ділянки та бути самостійним (окремо від земельної ділянки, на якій він розташований) об`єктом прав та обов`язків, а право розпоряджатись водним об`єктом належить власнику земельної ділянки, то у даному випадку реєструючи право комунальної власності, Ставчанська сільська рада примусово вилучила у держави гідротехнічні споруди, які у момент викинених спірних правовідносин перебували на балансі Державного підприємства «Укрриба».

Поряд з цим, як вказано учасниками справи, спірний водний об`єкт є ставками - штучно створені водойми кожна з яких проєктною місткістю не перевищує 190,0 тис. куб. м.

Як вказує відповідач спірний водний об`єкт у відповідно до статей 1, 5 Водного кодексу України є ставками, оскільки її місткість не перевищує 1 млн куб. м, та належить до водних об`єктів місцевого значення.

За змістом частини 1 статті 58 Земельного кодексу України, статті 4 Водного кодексу України до земель водного фонду належать, зокрема, землі, зайняті морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами.

Усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд, до якого належать: 1) поверхневі води: природні водойми (озера); водотоки (річки, струмки); штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об`єкти; 2) підземні води та джерела; 3) внутрішні морські води та територіальне море (стаття 3 Водного кодексу України).

Згідно зі статтею 5 Водного кодексу України до водних об`єктів загальнодержавного значення належать:

1) внутрішні морські води, територіальне море та акваторії морських портів;

2) підземні води, які є джерелом централізованого водопостачання;

3) поверхневі води (озера, водосховища, річки, канали), що знаходяться і використовуються на території більш як однієї області, а також їх притоки всіх порядків;

4) водні об`єкти в межах територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, а також віднесені до категорії лікувальних.

До водних об`єктів місцевого значення належать:

1) поверхневі води, що знаходяться і використовуються в межах однієї області і які не віднесені до водних об`єктів загальнодержавного значення;

2) підземні води, які не можуть бути джерелом централізованого водопостачання.

Як вбачається із листа Басейного управління водних ресурсів річок прут та Сірет від 30 липня 2025 року №1064/06/2025 на спірній земельній ділянці розташована річка Совиця Ставчанська, яка є лівою притокою І порядку річки Прут, використовується і знаходиться на території більше ніж однієї області (Івано-Франківської та Чернівецької) та відповідно до пункту 3 частини 5 Водного кодексу України належить до водних об`єктів загальнодержавного значення. Отже, водні об`єкти розміщені на спірній земельній ділянці є не замкненими водними об`єктами, через які протікає річка Совиця загальнодержавного значення.

До вказаного листа було долучено фрагмент інвентаризації ставків, розташованих на території Ставчанської громади (земельна ділянка кад. :02:001:0306) з якого вбачається: категорія - ставки, тип русловий, річка Совиця Ставчанська, суббасейн річка Прут, басейн річка Дунай.

Відповідачем до матеріалів справи було долучено витяг з кадастрової карти України у кольоровій паперовій формі з якої вбачається, що спірний водний об`єкт з урахуванням даних Басейного управління водних ресурсів річок прут та Сірет не являє собою відокремлені, закриті чи обмежено розміщені водні об`єкти, акумульовані від протяжності всієї течії річки, яка за допомогою гідротехнічних споруд лише наповнюється водою задля використання її для рибогосподарських потреб. Сама річка Совиця Ставчанська не просто протікає на спірній земельній ділянці, а земельна ділянка з кадастровим номером :02:001:0306 і водні об`єкти являють собою розширене русло цієї річки, яка протікає як до сформованої земельної ділянки, так і у подальшому руслі перетікає у наступні.

Учасниками справи не долучено до матеріалів справи будь які належні, допустимі та достатні докази, які б підтверджували, що без гідротехнічних споруд річка Совиця Ставчанська не протікала б на спірний земельній ділянці і водні об`єкти були штучно створені задля наповнення ставків для рибогосподарської діяльністі.

У наказі Міністерства екології та природних ресурсів України від 14 січня 2019 року № 4 «Про затвердження Методики визначення масивів поверхневих та підземних вод» вказується наступна абревіатура: штучних масивів поверхневих вод (далі - ШМПВ) та істотно змінених масивів поверхневих вод (далі - ІЗМПВ).

Пунктом 10 вказаного наказу визначено, що масив поверхневих вод можна віднести до категорії ШМПВ, якщо його створено на тому місці, де раніше не було поверхневих вод природного походження, та якщо він не є результатом зміни, перенесення або реконструкції поверхневого водного об`єкта.

Відповідно до пункту 9 вказаного наказу ІЗМПВ вважаються водосховища, ставки і канали, створені на тому місці, де раніше були поверхневі води природного походження, та які є результатом зміни, перенесення або реконструкції поверхневого водного об`єкта.

З урахуванням вказаних визначень, спірні водні об`єкти, які розміщені на земельній ділянці з кадастровим номером :02:001:0306 являють собою істотно змінений масив поверхневих вод річки Совиця Ставчанська, яка є лівою притокою І порядку річки Прут, використовується і знаходиться на території більше ніж однієї області (Івано-Франківської та Чернівецької).

Згідно зі статями 3, 4 Водного кодексу України усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд. До водного фонду України належать: поверхневі води природні водойми (озера); водотоки (річки, струмки); штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об`єкти; підземні води та джерела; внутрішні морські води та територіальне море.

До земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Із аналізу зазначених статей випливає, що водні об`єкти та землі водного фонду є національним багатством держави і за своїм призначенням та місце розташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно - гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в водних ресурсах.

Усі водні об`єкти та землі водного фонду на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони протікають, та незалежно від права власності на них, становлять водний фонд та землі водного фонду України і перебувають під охороною держави. Водні об`єкти та землі водного фонду, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на землі водного фонду здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.

Як було згадано вище, положеннями статті 5 Водного кодексу України унормовано, що до водних об`єктів загальнодержавного значення належать: поверхневі води (озера, водосховища, річки, канали), що знаходяться і використовуються на території більш як однієї області, а також їх притоки всіх порядків.

З огляду на те, що річка Совиця Ставчанська є притокою річки Прут, яка знаходиться і використовується на території більш як однієї області і останні віднесені до об`єктів загальнодержавного значення, а самі водні об`єкти у силу своїх модифікованих властивостей є істотно зміненим масивом русла річки Совиця Ставчанська яка є лівою притокою І порядку річки Прут, то означені водні об`єкти відносяться до загальнодержавного значення.

Відповідно до пункту 24-1 Перехідних положень Земельного кодексу України всі землі, зайняті водними об`єктами загальнодержавного значення, вважаються землями державної власності.

Згідно з вимогами пункту «а» статті 17 Земельного кодексу України до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Відповідно до частини 5 статті 122 Земельного кодексу України розпорядником земель державної форми власності за межами населених пунктів є обласні державні адміністрації

Отже, земельна ділянка водного фонду з кадастровим номером :02:001:0306, площею 96,7668 гектарів вважається землею державної власності, розпорядником якої є Чернівецької обласної військової (державної) адміністрації.

Так, як власником спірного водного об`єкту є держава, то і гідротехнічні спору, які є приналежністю (складовою частиною водойми) та слідує за головною річчю залишаються у віданні держави.

З викладеного слідує, що Ставчанською сільською радою Чернівецького району Чернівецької області всупереч вимогам статті 19 Конституції України, статтям 25, 26 Закону України «Про місцеве самоврядування», статтям 83, 84, 117, пункту 24-1 Перехідних положень Земельного кодексу України поза межами повноважень та поза волею власника прийнято з державної у комунальну власність земельну ділянку водного фонду з кадастровим номером :02:001:0306, площею 96,7668 гектарів. Отже, право комунальної власності на спірну земельну ділянку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно неправомірно.

Посилання відповідача на преюдиційність справи №718/1707/22 не розглядається судом у даній справі, оскільки у справі №926/3933/25 інший склад учасників справи, предмет позову та вимоги, а постановою Верховного Суду від 03 квітня 2024 року залишено без змін рішення місцевого суду і постанови апеляційної інстанції в силу того, що заявником не було доведено наявність орендних правовідносин та порушеного права унаслідок прийнятого державним реєстратором рішення про державну реєстрацію права комунальної власності на спірну земельну ділянку Ставчанською сільською радою Чернівецького району Чернівецької області. Окрім того, у суду відсутні можливості встановити, чи досліджувались у справі №718/1707/22 ті обставини та докази, які були встановлені судом із матеріалів ь даної справи і які є важливими для вирішення саме цього предмету спору з урахуванням відмінної від тієї справи земельної ділянки.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у спосіб визначений частиною другою цієї статті.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Так, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 у справі № 925/1265/16).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні за змістом висновки викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц).

Відповідно до частини 1 статті 167 Цивільного кодексу України визначено, що держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (частина 1 статті 170 Цивільного кодексу України).

Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади (частина 2 статті 326 Цивільного кодексу України).

За приписами статті 317 Цивільного кодексу України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

Відповідно до статті 326 цього ж Кодексу у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.

Держава, маючи у власності гідроспоруди, які знаходяться на земельній ділянці водного фонду із кадастровим номером :02:001:0306, наділена повноваженнями щодо володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду загальнодержавного значення, яка істотно змінена та функціонує за допомогою таких гідротехнічних споруд.

Разом із тим, держава позбавлена можливості належним чином здійснювати повноваження власника спірної земельної ділянки водного фонду, оскільки за відповідачем зареєстровано право комунальної власності на цю земельну ділянку.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (статті 387 Цивільного кодексу України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (статті 391 Цивільного кодексу України, частини 2 статті 152 Земельного кодексу України. Указані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Означене відповідає правовому висновку вкладеному у постанові Верховного Суду від 20 серпня 2024 року у справі №911/1602/22.

Відповідно до частини 2 статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 Цивільного кодексу України).

Звернутися з негаторним позовом може власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ, щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем повинна бути лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.

Таким чином, усунення перешкод власнику (землекористувачу) у користуванні своїм майном як спосіб захисту цивільного права чи інтересу фактично передбачає покладення на відповідача обов`язку припинити дію, яка порушує право.

Умовами для задоволення негаторного позову є сукупність таких обставин: майно знаходиться у власника або титульного володільця; інша особа заважає користуванню, розпорядженню цим майном; для створення таких перешкод немає правомірних підстав (припису закону, договору між власником та іншою особою тощо); у позові має бути чітко та конкретно визначено дії, які повинен здійснити відповідач щодо усунення порушень права власника (володільця).

Негаторний позов подається у випадках, коли власник має своє майно у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно його використовувати або розпоряджатися ним. Характерною ознакою негаторного позову є його спрямованість на захист права від порушень, не пов`язаних з позбавленням володіння майном, а саме у разі протиправного вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном. Отже, предмет негаторного позову становить вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення (позиція Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладена в пункті 47 постанови від 15 жовтня 2019 року у справі №902/1003/17).

Однією з умов подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Якщо ж на час подання позову порушення припинилися, то й відпадає підстава для пред`явлення негаторного позову.

Предмет негаторного позову становить вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом.

Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення (постанова Вищого господарського суду України від 07 червня 2016 ркоу у справі №907/810/15).

Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15, у якій зазначено, що передбачений статтею 391 Цивільного кодексу України спосіб захисту - усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядження своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем.

Державна реєстрація права комунальної власності на земельній ділянці з кадастровим номером :02:001:0306 перешкоджає державі в особі обласної державної адміністрації реалізовувати своє право на користування та розпорядження земельною ділянкою.

Таким чином, ефективним способом захисту у даному випадку є саме негаторний позов про усунення перешкод власнику у користуванні та розпорядженні майном, що йому належить.

Окрім того, за статтею 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Згідно зі статтею 1213 Цивільного кодексу України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19), від 7 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19).

Крім того, правовідносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі державна реєстрація прав) це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Аналогічні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, а також у постановах Верховного Суду від 24 січня 2020 року № 910/10987/18, від 27 лютого 2018 року у справі № 925/1121/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 916/675/15.

У Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці (частина 1 статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав (частина 1 статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (частина 2 статті 18 цього Закону).

Згідно з частиною 1 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав, вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав.

Відповідно до частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Зміст цієї правової норми свідчить про те, що допускаються такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи:

1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав;

2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав;

3) судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

Водночас, позовні вимоги про скасування державної реєстрації речового права не можуть бути звернені до державного реєстратора (приватного нотаріуса). Державний реєстратор (приватний нотаріус) зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі, чи не був залучений.

Спір про скасування рішення запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно. Дана правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц (пункт 72), від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункт 36), від 16 січня 2019 року у справі № 755/9555/18 (пункт 25), від 21 серпня 2019 року у справі № 805/2857/17-а, від 22 січня 2020 року у справі № 587/2326/16-ц (пункт 24).

Даний спір має приватно-правовий характер, оскільки оскарження рішення про державну реєстрацію права власності земельної ділянки безпосередньо пов`язане із захистом органом прокуратури, який діє в інтересах держави в особі позивачів свого цивільного права у спорі щодо земельної ділянки з особою, який не заперечує законності дій державного реєстратора з реєстрації права власності цієї ж земельної ділянки. З огляду на суб`єктний склад сторін спору він має вирішуватися за правилами господарського судочинства.

На час пред`явлення даного позову згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28 липня 2022 року земельна ділянка площею 96,7668 га з кадастровим номером :02:001:0306 зареєстрована на праві комунальної власності за Ставчанською сільською радою.

Державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0306 проведена на підставі рішення державного реєстратора Кіцманської міської ради Яруш Іванни Володимирівни від 02 серпня 2022 року, індексний номер 64369054.

Оскільки державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, відповідний запис формально наділяє відповідача певними юридичними правами щодо земельних ділянок і одночасно позбавляє відповідних прав законного власника державу в особі Чернівецької обласної військової (державної) адміністрації.

З огляду на викладене порушені права та законні інтереси держави підлягають захисту шляхом скасування державної реєстрації права комунальної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0306, площею 96,7668 гектарів, зареєстрованого за Ставчанською сільською радою.

Відповідно до статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

За приписами частин третьої та четвертої статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

Прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Положення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру».

Відповідно до частини третьої статті 23 цього Закону, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Підстави представництва прокурором інтересів держави з`ясовуються насамперед судом першої інстанції, який має досить широкий розсуд (дискрецію) в оцінці підстав звернення прокурора.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави.

Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».

З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом.

Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17.

Аналіз частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді у випадках: - якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; - у разі відсутності такого органу.

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак, підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно. «Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. «Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною. «Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Відповідно до статей 5, 7 Конституції України носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування. В Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування.

Згідно зі статтями 13, 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля та її надра є об`єктами права власності Українського народу, від імені якого право власності здійснюють органи державної влади і місцевого самоврядування у межах, визначених Конституцією України і законами України.

Згідно з частиною п`ятою статті 162 ГПК України у разі пред`явлення позову особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, в заяві повинні бути зазначені підстави такого звернення.

Близька за змістом вимога застосовується згідно з абзацами першим і другим частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»: прокурор має обґрунтувати наявність підстав для представництва.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц зазначила, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 зазначила, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного суду від 12 жовтня 2020 року у справі № 916/1033/20, від 08 жовтня 2020 року у справі № 904/5912/18.

Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Частина 5 статті 122 Земельного кодексу України передбачає, що обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

Таким чином, на даний час Чернівецька обласна державна адміністрація є розпорядником земель державної власності які розташовані за межами населених пунктів.

Відповідно до частин 1, 2, 8, 9 ст. 4 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» на територіях, на яких введено воєнний стан, для забезпечення дії Конституції та законів України, забезпечення разом із військовим командуванням запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, оборони, цивільного захисту, громадської безпеки і порядку, захисту критичної інфраструктури, охорони прав, свобод і законних інтересів громадян можуть утворюватися тимчасові державні органи - військові адміністрації. Рішення про утворення військових адміністрацій приймається Президентом України за поданням обласних державних адміністрацій або військового командування. Військові адміністрації населених пунктів, районні, обласні військові адміністрації здійснюють свої повноваження протягом дії воєнного стану та 30 днів після його припинення чи скасування. У разі утворення районних, обласних військових адміністрацій у день набрання чинності актом Президента України про їх утворення припиняються повноваження відповідних районних, обласних військово-цивільних адміністрацій.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №68/2022 на базі існуючих обласних державних адміністрацій утворено обласні військові адміністрації.

З урахуванням зазначеного, дану позовну заяву подано у відповідності до норм чинного законодавства в інтересах Чернівецької обласної військової адміністрації, як уповноваженого органу на розпорядження спірними земельними ділянками.

Як вбачається із матеріалів справи, Чернівецька обласна військова адміністрація проти подання прокурором позову в його інтересах на момент подання позову не заперечувала та не висловлювала ініціативи щодо звернення до суду (лист від 20 серпня 2025 року вих.№ 03-03/405), про наміри самостійно звернутися з позовом чи ініціювати проведення перевірки щодо виявлених прокуратурою фактів не заявила. Натомість, Чернівецька обласна військова (державна) адміністрація вказувала, що сприятиме у вирішення спірного питання шляхом підготовки необхідних процесуальних документів.

Окрім того, під час розгляду справи Чернівецька обласна прокуратура в інтересах держави в особі Чернівецької обласної військової (державної) адміністрації відмовилась від підтримання частково заявлених органом прокуратури позовних вимог, тобто самоусунулась від захисту земелі державної форми власності якою остання розпоряджається в силу закону.

Окрім цього, ураховуючи виявлені порушення природоохоронного законодавства про них орган прокуратури проінформовав Державну екологічну інспекцію Карпатського округу листом від 10 жовтня 2025 року № 12-342ВИХ-25.

Державна екологічна інспекція Карпатського округу листом від 21 жовтня 2025 року вих. №01-03/4285 проінформувала орган прокуратури, що не проводила заходи державного екологічного нагляду (контролю) з питань наведених у лісті прокурора, а також не здійснювала заходи в судовому порядку з метою повернення у державну власність земельної ділянки, на якій розташовані гідротехнічні споруди державної власнсоті та через яку протікає водний об`єкт загальнодержавного значення.

Згідно з Положенням про Державну екологічну інспекцію України, до завдань Держекоінспекції належить здійснення у межах повноважень, передбачених законом, державного нагляду (контролю) за додержанням вимог законодавства, зокрема щодо охорони та раціонального використання водних об`єктів.

Окрім цього згідно пункту 4 Положення Держекоінспекції здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування в частині здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності і господарювання законодавства про охорону, раціональне використання вод та відтворення водних ресурсів, у тому числі щодо права державної власності на води; здійснення погоджених у встановленому порядку технологічних, гідротехнічних та інших заходів щодо охорони вод від вичерпання, поліпшення їх стану, а також припинення скидання забруднених зворотних вод; дотримання екологічних вимог під час проектування, розміщення, будівництва нових і реконструкції діючих підприємств, споруд та інших об`єктів; дотримання встановленого режиму господарської діяльності у зонах санітарної охорони джерел питного та господарсько-побутового водопостачання, водоохоронних зонах, прибережних захисних смугах, смугах відведення та берегових смугах водних шляхів, очисних та інших водогосподарських споруд і технічних пристроїв.

Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанови від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19, від 05 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 та №922/1830/19).

Тобто під час розгляду справи в суді фактично стороною у спорі є держава, навіть якщо прокурор визначив стороною у справі певний орган (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 05 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19).

З матеріалів справи вбачається, що органом прокуратури доведено наявність підстав для представництва інтересів держави в особі Чернівецької обласної військової (державної) адміністрації та Державної екологічної інспекції Карпатського округу в суді та виконано приписи статті 23 Закону України «Про прокуратуру» шляхом повідомлення, зокрема про встановлені порушення та надання строку для вжиття заходів до поновлення порушених інтересів держави. Крім того, матеріалами справи підтверджено позицію Чернівецької обласної військової (державної) адміністрації та Державної екологічної інспекції Карпатського округу щодо відсутності наміру звертатись із відповідним позовом самостійно.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

Згідно з статтею 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Як визначено статтею 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 1 статті 75 Господарського процесуального Кодексу України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як слідує з положень статей 77, 78 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 86 Господарського процесуального Кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд також зазначає, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішенні справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).

У пунктах 1-3 частини 1 статті 237 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Згідно з частиною 1 статті 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд зазначає, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з урахуванням юридичної сили правового акта в ієрархії національного законодавства та з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини при дотриманні норм процесуального права.

Згідно з статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Суд вважає за необхідне вказати, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. У справі Руїз Торіха проти Іспанії Європейський суд з прав людини вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Отже, на підставі викладеного, приймаючи до уваги наведене вище у сукупності, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, беручи до уваги встановлені обставини, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявленого позову.

Решта доводів учасників справи, поданих до матеріалів справи документів та наданих усних пояснень були ретельно досліджені судом, і наведених вище висновків суду не спростовують.

Відповідно до норм статті 123 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справ.

Відшкодування витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається у повному обсязі на відповідача, з вини якого виник спір.

Керуючись статтями 2, 4, 5, 12, 13, 73, 74, 86, 129, 232, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

2. Усунути перешкоди Чернівецькій обласній військовій (державній) адміністрації у праві користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду шляхом зобов`язання Ставчанської сільської ради Чернівецького району (59316, Україна, Чернівецька обл., Чернівецького р-ну, с. Ставчани, вул. Головна, буд. 52, код 04417547) повернути Чернівецькій обласній військовій (державній) адміністрації (58700, Україна, Чернівецька обл., Чернівецького р-ну, м. Чернівці, вул. М.Грушевського, буд. 1, код 00022680) земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0306, площею 96,7668 гектарів.

3. Скасувати державну реєстрацію права комунальної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0306, площею 96,7668 гектарів, зареєстрованого за Ставчанською сільською радою на підставі рішення державного реєстратора Кіцманської міської ради Яруш Іванни Володимирівни від 02 серпня 2022 року, індексний номер 64369054.

4. Стягнути з Ставчанської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області (59316, Україна, Чернівецька обл., Чернівецького р-ну, с. Ставчани, вул. Головна, буд. 52, код 04417547) на користь Чернівецької обласної прокуратури (58001, Україна, Чернівецької обл., Чернівецького р-ну, м. Чернівці, вул. Мирона Кордуби, буд. 21, код 02910120) 4844,80 грн витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви.

У судовому засіданні 23 березня 2026 року було проголошено скорочене рішення (вступну та резолютивну частини).

Повне судове рішення складено та підписано 31 березня 2026 року.

Строк і порядок набрання рішенням законної сили та його оскарження.

Відповідно до ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст. 257 ГПК України).

Суддя Олександр ТИНОК