ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"16" березня 2026 р.м. Одеса Справа № 916/4989/25

Господарський суд Одеської області у складі: суддя Волков Р. В.,

при секретарі судового засідання Чолак Ю. В.,

розглянувши справу

за позовом Одеської міської ради (65026, Одеська обл., м. Одеса, площа Думська (Біржова), буд. 1; )

до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Готель Лондонський» (65026, Одеська обл., м. Одеса, Приморський бульвар, буд. 11; ),

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Департамент архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради (65011, Одеська обл., м. Одеса, вул. Успенська, буд. 83/85; )

про стягнення 1 285 919,78 грн;

представники сторін:

від позивача - Каланжова А. О.,

від відповідача - Данілов А. І.,

від третьої особи - Буцан С. В.,

ВСТАНОВИВ:

Одеська міська рада (далі - позивач, Рада) звернулась до Господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Готель Лондонський» (далі - відповідач, Товариство) про стягнення 1 285 919,78 грн, з яких: 1 057 303,64 грн заборгованості по орендній платі за землю; 157 851,69 грн інфляційних втрат; 47 319,69 грн 3% річних; 23 444,76 грн пені.

В обґрунтування позову Рада посилається на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором оренди землі від 19.12.2014, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н. Ю. 19.12.2014 та зареєстрованим в реєстрі за № 5957, та за договором оренди землі від 15.07.2020, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н. Ю. 15.07.2020 та зареєстрованим в реєстрі за № 1585.

Позивач вказує, що з 01.05.2022 по 31.08.2025 відповідач не виконує обов`язки за договорами від 19.12.2014 та від 15.07.2020 щодо своєчасного внесення орендної плати за землю, у зв`язку із чим утворилась заявлена до стягнення сума заборгованості.

Разом із позовною заявою Рада подала заяву про забезпечення позову, в якій просила суд:

1) накласти арешт на грошові кошти, що належать Товариству, як в національній валюті (гривня), так і в іноземній валюті, що містяться на відкритих рахунках у банківських або інших фінансово-кредитних установах, у тому числі інших держав, а також на грошові кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення ухвали про забезпечення позову та належать Товариству, у межах розміру позовних вимог на загальну суму 1 285 919,78 грн;

2) накласти арешт на нерухоме майно, яке належить Товариству, у межах розміру позовних вимог 1 285 919,78 грн, лише в межах різниці між сумою ціни позову та арештованих грошових коштів у разі їх недостатності.

Ухвалою від 15.12.2025 суд задовольнив заяву Ради про забезпечення позову.

Ухвалою від 17.12.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 916/4989/25, справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 19.01.2026, запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву.

Цією ж ухвалою суд залучив до участі у справі Департамент архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача (далі - третя особа, Департамент).

Протокольною ухвалою від 19.01.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 16.02.2026.

20.01.2026 від третьої особи до суду надійшли письмові пояснення по справі, згідно з якими Департамент підтримує позовні вимоги Ради та просить їх задовольнити.

22.01.2026 до суду надійшла заява представника відповідача про надання доступу до матеріалів справи у підсистемі ЄСІТС «Електронний суд». Вказану заяву було задоволено шляхом надання представнику відповідача - адвокату Данілову А. І. доступу до електронної справи у відповідній підсистемі ЄСІТС з 23.01.2026.

У судовому засіданні, яке відбулось 16.02.2026, представник відповідача повідомив про фактичне визнання позову та, водночас, просив надати час для оформлення та подання до суду клопотання про розстрочення виконання рішення.

Протокольною ухвалою від 16.02.2026 суд оголосив перерву в засіданні до 23.02.2026.

19.02.2026 від представника відповідача надійшла заява із письмовими поясненнями по справі, яка за своєю процесуальною природою фактично є відзивом на позовну заяву. В цій заяві представник відповідача частково заперечував проти задоволення позову, просив повернутися до стадії підготовчого провадження та надати відповідачу можливість подати додаткові докази, що підтверджують неможливість використання земельних ділянок протягом певного періоду.

Того ж дня від представника відповідача надійшла заява про відстрочення виконання рішення на 12 місяців з дня набрання ним законної сили.

Протокольною ухвалою від 23.02.2026 суд відмовив у задоволенні клопотань представника відповідача про повернення до стадії підготовчого провадження та продовження строку для подання доказів. При цьому суд керувався наступними мотивами.

Відповідно до ч. 1 ст. 185 Господарського процесуального кодексу України у підготовчому засіданні суд постановляє ухвалу (ухвали) про процесуальні дії, що необхідно вчинити до закінчення підготовчого провадження та початку судового розгляду справи по суті. За результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про: 1) залишення позовної заяви без розгляду; 2) закриття провадження у справі; 3) закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Статтею 194 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

Стадія підготовчого провадження, з огляду на її мету, є не формальною, а реальною запорукою здійснення ефективного правосуддя на стадії розгляду справи по суті, тож належне та добросовісне ставлення до стадії підготовчого провадження як з боку суду, так і з боку всіх учасників справи, є таким, що у повній мірі відповідає засадам справедливого правосуддя та завданням господарського судочинства.

На важливість дотримання строку на подання доказів звертав свою увагу Верховний Суд й раніше у постановах від 06.02.2019 у справі № 916/3130/17, від 03.04.2019 № 913/317/18, від 03.10.2019 у справі № 902/271/18.

Суд зазначає, що у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16.12.2021 у справі № 910/7103/21 зроблено висновок, що суди першої інстанції за наявності певних обставин можуть прийняти рішення про повернення до стадії підготовчого провадження після його закриття для вчинення тих чи інших процесуальних дій, які можуть бути реалізовані лише на стадії підготовчого провадження. Разом з тим такі обставини мають бути вагомими, оскільки можливість повернення до стадії підготовчого провадження з будь-яких підстав нівелює саме значення стадій господарського процесу: як підготовчого провадження, так і стадії розгляду справи по суті.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 902/271/18, після закінчення підготовчого засідання не виключається можливість подання суду відповідних клопотань, спрямованих на додаткове збирання доказів у силу статті 207 Господарського процесуального кодекс України, натомість подібні клопотання не лише мають бути обґрунтовані особою, яка подає відповідне клопотання, а й судом мають бути заслухані думки інших присутніх у судовому засіданні учасників справи. У цьому виявляється принцип "має не лише здійснюватися правосуддя - ще має бути видно, що воно здійснюється" (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Олександр Волков проти України" від 27.05.2013, пункт 106).

Як вже було зазначено, протокольною ухвалою від 19.01.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 16.02.2026. При закритті підготовчого провадження суд врахував, що відповідач отримав ухвалу про відкриття провадження у справі у своєму електронному кабінеті 17.12.2025 о 13:43 год. Втім, у встановлений судом строк (15 днів з моменту вручення ухвали про відкриття провадження у справі), а саме до 01.01.2026 включно, відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався та не забезпечив явку свого представника у підготовче засідання.

Дії щодо збирання доказів відповідач почав вчиняти вже на стадії розгляду справи по суті. Це підтверджується тим, що адвокатські запити, відповіді на які представник відповідача мав намір долучити до матеріалів справи, були надіслані 18.02.2026, тобто через день, після того як відбулось перше судове засідання з розгляду справи по суті.

Разом з тим, представник відповідача взагалі не навів обставин, які б унеможливлювали звернення до суду з клопотанням про продовження строку для подання доказів на стадії підготовчого провадження. Тому, повернення до такої стадії, на переконання суду, суперечить завданням господарського судочинства, принципам рівності і змагальності сторін, та нівелює саме значення стадій господарського процесу. Саме з таких підстав клопотання представника відповідача про повернення до стадії підготовчого провадження та надання додаткового строку на подачу доказів були відхилені.

У судовому засіданні, яке відбулось 23.02.2026, представник позивача просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача частково заперечував проти задоволення позову, просив відмовити у задоволенні позовних вимог, заявлених за період, протягом якого відповідач не міг користуватися земельними ділянками.

Представник третьої особи підтримала позицію позивача.

23.02.2026, після стадії судових дебатів, суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та, в порядку ст. 219 Господарського процесуального кодексу України, відклав його проголошення на 02.03.2026.

Проголошення судового рішення неодноразово відкладалося у зв`язку з повітряними тривогами, про що учасники справи повідомлялися в порядку ст. 120 Господарського процесуального кодексу України.

16.03.2026 суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача та третьої особи, суд встановив наступне.

Територіальній громаді міста Одеси в особі Ради на праві комунальної власності належить земельна ділянка з кадастровим номером :14:001:0008, загальною площею 0,3947 га, що розташована на Приморському бульварі, 11 у м. Одесі, цільове призначення - для експлуатації комплексу будівель готелю, дата державної реєстрації земельної ділянки - 14.07.2006.

Також, у комунальній власності територіальної громади міста Одеси в особі Ради перебуває земельна ділянка з кадастровим номером :14:001:0015, загальною площею 0,1204 га, що розташована на Приморському бульварі, 12 у м. Одесі, цільове призначення - для іншого історико-культурного призначення, дата державної реєстрації земельної ділянки - 05.02.2020.

19.12.2014 між Радою (орендодавець) та Товариством (орендар) укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 0,3947 га, з кадастровим номером :14:001:0008, що розташована за адресою: м. Одеса, Приморський бульвар, 11, для експлуатації комплексу будівель готелю, терміном до 14.07.2056 (далі - Договір від 19.12.2014).

Договір від 19.12.2014 посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н. Ю. 19.12.2014 та зареєстровано в реєстрі за № 5957.

Згідно з п. 2.1 Договору від 19.12.2014 в оренду передається земельна ділянка загальною площею 0,3947 га, у тому числі по угіддях: під капітальною одноповерховою забудовою - 0,0583 га; під капітальною трьох і більше поверховою забудовою - 0,2270 га; під проїздами, проходами та площадками - 0,1094 га.

На земельній ділянці розташована нежила будівля, що належить ТОВ «Готель Лондонський» на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 06.09.2013 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бєлостоцькою М. Л., зареєстрованого в реєстрі за № 1717, право власності на яку зареєстровано 06.09.2013 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бєлостоцькою М. Л. за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 01 (п. 2.2. Договору від 19.12.2014).

Належність відповідачу на праві власності нежилої будівлі загальною площею 6701,8 кв.м за адресою: м. Одеса, Приморський бульвар, 11 підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 24.10.2025 № 449271285.

На дату укладення Договору від 19.12.2014 нормативна грошова оцінка земельної ділянки становила 15 881 030,79 грн, згідно з витягом із технічної документації про нормативну грошову оцінку від 25.07.2014 № 103/П (п. 2.3. Договору від 19.12.2014).

Земельну ділянку з кадастровим номером :14:001:0008, загальною площею 0,3947 га, що розташована на Приморському бульварі, 11 у м. Одесі, Рада передала Товариству за Актом приймання-передачі земельної ділянки від 19.12.2014.

Право оренди Товариства на земельну ділянку з кадастровим номером :14:001:0008 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 19.12.2014.

15.07.2020 між Радою (орендодавець) та Товариством (орендар) укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 0,1204 га, з кадастровим номером :14:001:0015, що розташована за адресою: м. Одеса, Приморський бульвар, 12, (далі - Договір від 15.07.2020).

Договір від 15.07.2020 укладено на 49 років, земельну ділянку надано для експлуатації комплексу будівель готелю, бізнес-центру, апартаментів.

Договір від 15.07.2020 посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н. Ю. 15.07.2020 та зареєстровано в реєстрі за № 1585.

Згідно з п. 2.1 Договору від 15.07.2020 в оренду передається земельна ділянка загальною площею 0,1204 га, у тому числі по угіддях: землі під громадськими спорудами, які мають історико-культурну цінність - 0,1204 га.

Відповідно до п. 2.2 Договору від 15.07.2020 на земельній ділянці розташований об`єкт нерухомого майна, а саме: нежила будівля, що належить ТОВ «Готель Лондонський» на підставі договору купівлі-продажу майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ та міст області шляхом продажу на аукціоні, посвідченого 12.10.2011 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Машкіною Н. О., зареєстрованого в реєстрі за № 1294, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 16.04.2014 реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, номер запису про право власності на нерухоме майно: 5551509.

Належність відповідачу на праві власності нежилої будівлі загальною площею 2458,5 кв.м за адресою: м. Одеса, Приморський бульвар, 12 підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 24.10.2025 № 449271064.

На дату укладення Договору від 15.07.2020 нормативна грошова оцінка земельної ділянки становила 1 366 973,32 грн, згідно з витягом із технічної документації про нормативну грошову оцінку від 13.02.2020 № 619 (п. 2.3. Договору від 15.07.2020).

Право оренди Товариства на земельну ділянку з кадастровим номером :14:001:0015 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 15.07.2020.

Пунктом 4.1. Договору від 19.12.2014 визначено, що орендна плата за земельну ділянку площею 0,3947 га розрахована у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки цієї земельної ділянки та складає 476 430,92 грн на рік.

Пунктом 4.1. Договору від 15.07.2020 визначено, що орендна плата за земельну ділянку площею 0,1204 га розрахована у розмірі 5% від нормативної грошової оцінки цієї земельної ділянки та складає 68 348,67 грн на рік.

Разом з тим, згідно з п.п. 4.2, 4.5 договорів від 19.12.2014 та від 15.07.2020 розмір орендної плати встановлюється згідно рішень Одеської міської ради у відповідності до розрахунку розміру орендної плати та може збільшуватися Одеською міською радою в межах, передбачених законодавством. Обчислення розміру орендної плати за земельну ділянку здійснюється з урахуванням коефіцієнтів індексації у порядку, визначеному законодавством. Розмір орендної плати переглядається, зокрема у разі зміни нормативної грошової оцінки земельної ділянки, у тому числі у разі введення в дію нової нормативної грошової оцінки земель м. Одеси, яка затверджується рішеннями Одеської міської ради. У цих випадках розмір орендної плати змінюється за ініціативою орендодавця.

Положеннями п. 4.3. обох договорів встановлено, що орендна плата сплачується орендарем рівними частками за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця.

Згідно з п. 4.4 договорів орендар не звільняється від орендної плати і сплачує її незалежно від результатів його господарської діяльності .

Відповідно до п. 4.7. договорів, у разі невнесення орендної плати у встановлені договором строки, справляється пеня, розмір якої визначається Податковим кодексом України.

Згідно з витягом із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки м. Одеси від 19.01.2017 № 151/86-17, виданим Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області, нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером :14:001:0008, площею 3947,0 кв.м, становить 6 273 771,75 грн.

Згідно з витягом із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 27.07.2023 № НВ-023, нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером :14:001:0008 становить 7 936 321,27 грн.

Згідно з витягом із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 29.01.2024 № НВ-024, нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером :14:001:0008 становить 8 341 157,10 грн.

Згідно з витягом із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки м. Одеси від 13.02.2020 № 619, виданим Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області, нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером :14:001:0015 становить 1 366 973,32 грн.

Згідно з витягом із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 29.01.2024 № НВ-024, нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером :14:001:0015 становить 1 817 429,72 грн.

Згідно з наявним у матеріалах справи розрахунком заборгованості, у Товариства існує борг по орендній платі за договорами від 19.12.2014 та від 15.07.2020 у загальному розмірі 1 057 303,64 грн. Крім основної заборгованості, за порушення строків внесення орендної плати Товариству нараховано 157 851,69 грн інфляційних втрат, 47 319,69 грн 3% річних та 23 444,76 грн пені.

Вимоги про стягнення з відповідача 1 057 303,64 грн заборгованості по орендній платі за землю, 157 851,69 грн інфляційних втрат, 47 319,69 грн 3% річних та 23 444,76 грн пені є предметом позову у даній справі.

Здійснюючи аналіз обґрунтованості позовних вимог, господарський суд виходить з такого.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.

Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (ст. 13 Закону України "Про оренду землі).

Суд встановив, що 19.12.2014 між Радою (орендодавець) та Товариством (орендар) укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 0,3947 га, з кадастровим номером :14:001:0008, що розташована за адресою: м. Одеса, Приморський бульвар, 11, для експлуатації комплексу будівель готелю, терміном до 14.07.2056.

Також, 15.07.2020 між Радою (орендодавець) та Товариством (орендар) укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 0,1204 га, з кадастровим номером :14:001:0015, що розташована за адресою: м. Одеса, Приморський бульвар, 12. Строк оренди за вказаним договором - 49 років.

Статтею 206 Земельного кодексу України визначено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Відповідно до ст. ст. 11, 626 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків, які мають виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до договору (ст. 526 Цивільного кодексу України), а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 15 Закону України "Про оренду землі" істотними умовами договору оренди землі є, зокрема, орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату

Статтею 21 Закону України "Про оренду землі" визначено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Отже, укладені між сторонами договори оренди землі від 19.12.2014 та від 15.07.2020 є підставою для виникнення у відповідача обов`язку сплачувати орендну плату.

Згідно з підпунктом 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України плата за землю - це обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Положеннями статті 288 Податкового кодексу України визначено, зокрема, що підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем. Розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою розміру земельного податку, встановленого для відповідної категорії земельних ділянок на відповідній території; не може перевищувати 12 % нормативної грошової оцінки, але може перевищувати 12 % нормативної грошової оцінки, у разі визначення орендаря на конкурентних засадах.

За змістом п. 289.1 ст. 289 Податкового кодексу України та ч. 1 ст. 13 Закону України "Про оцінку земель" для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності обов`язково проводиться та використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок, яка являє собою капіталізований рентний дохід (дохід, який можна отримати із землі як фактора виробництва залежно від якості та місця розташування земельної ділянки), визначений за встановленими і затвердженими нормативами (ст. 1 Закону України "Про оцінку земель").

Нормативна грошова оцінка земельних ділянок розташованих у межах населених пунктів, незалежно від їх цільового призначення, проводиться не рідше ніж один раз на 5-7 років (ч. 2 ст. 18 Закону України "Про оцінку земель").

Технічна документація з нормативної грошової оцінки земельних ділянок у межах населених пунктів затверджується відповідною сільською, селищною, міською радою (ч. 1 ст. 23 Закону України "Про оцінку земель").

Слід зазначити, що відповідач не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, оскільки земельні ділянки перебувають у нього в оренді, а не у власності чи в постійному користуванні. Так, у зв`язку з тим, що відповідач є орендарем земельних ділянок, єдино можливою формою здійснення плати за землю для нього є орендна плата.

Пунктом 4.1. Договору від 19.12.2014 визначено, що орендна плата за земельну ділянку площею 0,3947 га розрахована у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки цієї земельної ділянки та складає 476 430,92 грн на рік.

Пунктом 4.1. Договору від 15.07.2020 визначено, що орендна плата за земельну ділянку площею 0,1204 га розрахована у розмірі 5% від нормативної грошової оцінки цієї земельної ділянки та складає 68 348,67 грн на рік.

Разом з тим, згідно з п.п. 4.2, 4.5 договорів від 19.12.2014 та від 15.07.2020 розмір орендної плати встановлюється згідно рішень Одеської міської ради у відповідності до розрахунку розміру орендної плати та може збільшуватися Одеською міською радою в межах, передбачених законодавством. Обчислення розміру орендної плати за земельну ділянку здійснюється з урахуванням коефіцієнтів індексації у порядку, визначеному законодавством. Розмір орендної плати переглядається, зокрема у разі зміни нормативної грошової оцінки земельної ділянки, у тому числі у разі введення в дію нової нормативної грошової оцінки земель м. Одеси, яка затверджується рішеннями Одеської міської ради. У цих випадках розмір орендної плати змінюється за ініціативою орендодавця.

Суд зазначає, що нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати за землі державної і комунальної власності, а її зміна є підставою для перегляду розміру орендної плати, який у будь-якому разі не може бути меншим, ніж установлено підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 ПК України (постанова Верховного Суду від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20). Джерелом інформації про нормативну грошову оцінку конкретної земельної ділянки є технічна документація, виготовлена відповідно до статті 20 Закону України "Про оцінку земель", а також довідки та витяги з Державного земельного кадастру.

При цьому нормативна грошова оцінка проводиться раз у 5-7 років, а для визначення поточних податкових зобов`язань та орендної плати вона підлягає щорічній індексації із кумулятивним (накопичувальним) застосуванням коефіцієнтів, що дозволяє актуалізувати базу оподаткування з урахуванням інфляційних процесів (постанова Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 804/937/16).

Згідно з витягом із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки м. Одеси від 19.01.2017 № 151/86-17, виданим Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області, нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером :14:001:0008, площею 3947,0 кв.м, становить 6 273 771,75 грн.

Згідно з витягом із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 27.07.2023 № НВ-023, нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером :14:001:0008 становить 7 936 321,27 грн.

Згідно з витягом із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 29.01.2024 № НВ-024, нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером :14:001:0008 становить 8 341 157,10 грн.

Згідно з витягом із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки м. Одеси від 13.02.2020 № 619, виданим Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області, нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером :14:001:0015 становить 1 366 973,32 грн.

Згідно з витягом із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 29.01.2024 № НВ-024, нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером :14:001:0015 становить 1 817 429,72 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд також звертає увагу на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначає, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно він не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відмінну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Зміст цієї статті свідчить, що нею на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були. У рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи є вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Дослідивши наданий позивачем розрахунок заборгованості з орендної плати (а.с. 49-50), суд встановив, що він є правильним та обґрунтованим, оскільки здійснений з дотриманням умов договорів від 19.12.2014 та від 15.07.2020, а також приписів чинного законодавства.

Наявність спірної заборгованості відповідач не спростував, доказів її сплати на користь позивача до матеріалів справи не надав, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 1 057 303,64 грн основної заборгованості підлягають задоволенню.

Доводи представника відповідача щодо неможливості користування Товариством орендованими земельними ділянками протягом частини спірного періоду не знайшли свого підтвердження, адже у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б дозволяли суду встановити наведені представником відповідача обставини.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Положеннями ст. 611 Цивільного кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Так, згідно з положеннями п. 4.3. обох договорів орендна плата сплачується орендарем рівними частками за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця.

Згідно зі ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За порушення відповідачем строків внесення орендної плати позивач, крім основної заборгованості, нарахував та заявив до стягнення у даній справі 157 851,69 грн інфляційних втрат, 47 319,69 грн 3% річних, 23 444,76 грн пені.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат та 3 відсотки річних, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням унаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат та 3 % річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц).

Визначені частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України право стягнення інфляційних втрат та 3% річних є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які, через інфляційні процеси, матимуть іншу цінність, порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані (у тому числі у вигляді прострочення оплати відповідних товарів та послуг).

Перевіривши розрахунок 157 851,69 грн інфляційних втрат, 47 319,69 грн 3% річних, суд встановив його правильність та обґрунтованість, у зв`язку з чим позовні вимоги у відповідній частині підлягають задоволенню.

В силу частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (штраф, пеня).

В статті 549 Цивільного кодексу України надано визначення неустойки (штрафу, пені), під якою слід розуміти грошову суму або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з п. 4.7 договорів від 19.12.2014 та від 15.07.2020 у разі невнесення орендної плати у визначені договором строки, справляється пеня, розмір якої визначається Податковим кодексом України.

Податкове законодавство визначає порядок обчислення та сплати податків, включаючи орендну плату за землю, а також відповідальність за порушення податкових зобов`язань.

За приписами п. 129.4. статті 129 Податкового кодексу України нарахування пені передбачається за кожний календарний день прострочення сплати грошового зобов`язання, включаючи день погашення, з розрахунку 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, діючої на кожний такий день.

Однією із засад цивільного законодавства є свобода договору (п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Суд зазначає, що положення пункту 4.7. обох договорів, згідно з яким пеня нараховується у розмірі, визначеному Податковим кодексом України, не позбавляє орендодавця (Раду) права звертатися до суду з позовом про стягнення цієї пені, оскільки така домовленість сторін прямо відсилає до розміру, визначеного Податковим кодексом України, як до критерію для розрахунку розміру санкції і не змінює суті зобов`язання як господарського.

Тобто, така домовленість сторін у договорі означає застосування відповідного критерію ставки пені, визначеної податковим законодавством, до договірного зобов`язання. Вона не означає перетворення самого зобов`язання на публічно-правове і не позбавляє орендодавця, як сторони договору, права самостійно звертатися до суду з вимогою про стягнення відповідних сум.

Отже, сторони узгодили, що пеня підлягає нарахуванню у розмірі, передбаченому Податковим кодексом України. Така умова Договору свідчить про волевиявлення сторін застосувати розмір пені, визначений податковим законодавством, як договірну ставку відповідальності за порушення зобов`язання. Відтак, приписи статті 129 Податкового кодексу України у цій частині підлягають застосовуванню до таких договірних правовідносин, оскільки саме на них відсилає положення укладеного між сторонами Договору.

Перевіривши запропонований позивачем розрахунок 23 444,76 грн пені, суд встановив його відповідність умовам договорів та приписам чинного законодавства, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, оцінивши докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі як обґрунтовані, підтверджені належними доказами та наявними матеріалами справи.

Щодо клопотання відповідача про відстрочення виконання рішення.

Так, у разі ухвалення рішення про задоволення позову (повністю або частково), відповідач просить відстрочити виконання рішення на 12 місяців з дня набрання ним законної сили та застосувати відстрочку до всієї суми, яка підлягатиме стягненню відповідно до рішення суду, незалежно від обсягу задоволених позовних вимог.

В обґрунтування вказаного клопотання відповідач покликається на таке:

- наявність чинних заходів забезпечення позову свідчить про те, що інтереси Ради додатково захищені, а ризик невиконання рішення суду мінімізований; арешт активів Товариства фактично є додатковою гарантією невідворотності виконання рішення суду після спливу строку відстрочки, оскільки відповідач обмежений у розпорядженні майном та коштами і не має можливості створити ризик неплатоспроможності шляхом відчуження активів;

- банківські рахунки Товариства заблоковані протягом останніх двох років; рух грошових коштів по рахунках відсутній, надходження не здійснюються, залишок коштів є відсутнім або номінальним;

- господарська діяльність Товариством фактично не ведеться, операційні доходи відсутні;

- фінансова звітність за 2023, 2024 та 2025 роки, подана до органів державної статистики, свідчить про відсутність прибутку та збитковість діяльності Товариства протягом останніх трьох років;

- відповідно до штатного розкладу Товариства на 2026 рік, у штаті перебуває лише одна особа - директор, що підтверджує фактичну відсутність операційної діяльності та персоналу, необхідного для функціонування готелю;

- негайне виконання рішення суду є об`єктивно неможливим не з огляду на небажання відповідача, а з огляду на відсутність фінансових ресурсів та економічної діяльності як такої;

- починаючи з лютого 2022 року, після введення воєнного стану Указом Президента України № 64/2022 та його подальших продовжень, територія Приморського бульвару, де знаходиться нерухоме майно Товариства, фактично перебувала у режимі обмеженого доступу, під посиленим режимом охорони та обмежень; локація безпосередньо навпроти Одеського морського порту піддавалася систематичним ракетним та безпілотним обстрілам; такі обставини створювали постійну загрозу життю та безпеці осіб, що унеможливлювало: прийом гостей, функціонування готелю, використання об`єктів нерухомості відповідно до їх цільового призначення, отримання доходів від господарської діяльності;

- господарська діяльність Товариства фактично припинена з 2022 року та станом на момент розгляду справи не відновлена, що підтверджується відсутністю руху коштів по банківських рахунках протягом останніх двох років, відсутністю доходів, мінімальною організаційною структурою Товариства (у штаті лише директор), збитковістю діяльності протягом 2023-2025 років;

- основним активом відповідача є будівлі готельного комплексу, що мають характер необоротних активів; зазначене майно не є ліквідним у короткостроковій перспективі, не може бути використане як джерело негайного виконання грошового зобов`язання без фактичного припинення діяльності Товариства, є єдиною матеріальною базою для потенційного відновлення господарської діяльності після стабілізації безпекової ситуації; примусове стягнення за рахунок основного майнового комплексу фактично означало б втрату єдиного активу Товариства та остаточну втрату можливості відновлення діяльності.

- відновлення операційної діяльності готельного комплексу можливе лише за умови стабілізації безпекової ситуації, зняття обмежень, пов`язаних із воєнним станом, формування хоча б мінімального грошового потоку, відновлення штату працівників; такі процеси не можуть відбутися миттєво, для відновлення діяльності, стабілізації фінансового стану та формування джерел доходу необхідний часовий проміжок.

- запропонований строк у 12 місяців є мінімально необхідним періодом для відновлення господарської діяльності, формування грошового потоку, забезпечення можливості реального виконання судового рішення без ризику повної фінансової дестабілізації Товариства.

Відповідно до частини першої статті 331 ГПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 237 ГПК України у разі необхідності у резолютивній частині також вказується про надання відстрочки або розстрочки виконання рішення.

Суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні (частина перша статті 239 ГПК України).

Відповідно до частини третьої та четвертої статті 331 ГПК України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

За частиною п`ятою статті 331 ГПК України розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Відстрочення виконання рішення - це відтермінування у часі належного строку виконання рішення суду в цілому. Надання відстрочки судом полягає у визначенні нової конкретної, більш пізньої ніж первинна, дати, з настанням якої й після завершення строку відстрочки рішення має бути виконано повністю.

Підставою для відстрочення можуть бути конкретні існуючі, об`єктивні, виключні обставини, що ускладнюють виконання судового рішення у встановлений строк або фактично унеможливлюють таке.

При розгляді заяв щодо відстрочення виконання судового рішення необхідно виходити з міркувань доцільності та об`єктивної необхідності надання саме таких строків відтермінування виконання рішення в цілому. Наявність підстав для відтермінування має бути доведена боржником. Строки відтермінування знаходяться у прямій залежності від обставин, що викликають необхідність надання додаткового строку для повного виконання рішення суду. Надання такого не може створювати занадто або безпідставно привілейовані умови для боржника, натомість повинне базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувачів і боржників.

Оцінюючи доводи заяв про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, суди повинні враховувати, що ці заходи не повинні створювати боржнику можливість ухилятися від виконання судового рішення. До уваги повинні братися не лише реальний майновий стан боржника, але й його наміри, що свідчать про бажання виконати рішення.

Отже, відстрочення виконання рішення суду є таким законодавчо врегульованим механізмом відтермінування поновлення порушеного права стягувача, який ґрунтується на об`єктивних, виняткових обставинах, застосування яких не призводить до шкоди сутності права на суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

При вирішенні питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, враховуються, зокрема, матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо (вказаний висновок викладений в постанові КГС ВС від 07.12.2022 у справі № 910/11949/21).

В той же час, суд враховує, що в силу закріплених в пункті 1 ст. 6 Конвенції принципів на державі лежить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як у теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 у справі "Чижов проти України", заява № 6962/02).

Однак, за практикою Європейського суду з прав людини в окремих справах проти України було встановлено, що короткі затримки, менші ніж один рік, не вважаються настільки надмірними, щоб піднімати питання про порушення п. 1 ст. 6 Конвенції ("Корнілов та інші проти України", заява № 36575/02, ухвала від 07.10.2003).

Суд дослідив представлену відповідачем фінансову звітність за 2023 - 2025 роки, яка свідчить про збитковість Товариства протягом останніх декількох років.

Також суд враховує загальновідомі обставини, такі як введення з 24.02.20222 воєнного стану на території України, який наразі триває, військову агресію РФ проти України, постійні обстріли критичної, у тому числі й портової інфраструктури у м. Одесі, котра знаходиться у безпосередній близькості з Приморським бульваром, де відповідач здійснює свою господарську діяльність, пов`язану із готельними послугами. Очевидно, що військові дії не могли не вплинути негативно на діяльність відповідача, адже така діяльність напряму пов`язана із туристичною привабливістю як міста в цілому, так і конкретного району, де відповідач надає послуги у сфері готельного бізнесу, котрий, як уже було зазначено, знаходиться поряд із портовою інфраструктурою міста, що зазнає постійних ворожих обстрілів.

Отже, зважаючи на доведення відповідачем своєї збитковості протягом останніх декількох років, з огляду на наслідки військової агресії РФ проти України, військові дії, постійні ворожі обстріли міста Одеси, котрі вочевидь позначились на господарській діяльності Товариства, з метою надання відповідачу можливості відновити свою діяльність, без доведення підприємства до банкрутства, враховуючи водночас необхідність дотримання балансу інтересів сторін, реалізуючи свої дискреційні повноваження, суд вважає за можливе частково задовольнити клопотання відповідача та надати останньому відстрочку виконання рішення суду в частині стягнення з Товариства 1 057 303,64 грн заборгованості по орендній платі за землю, 157 851,69 грн інфляційних втрат, 47 319,69 грн 3% річних та 23 444,76 грн пені на 7 місяців.

При цьому суд звертає увагу відповідача, що відповідно до частини п`ятої статті 331 ГПК України відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення рішення, а не з дня набрання ним законної сили.

Саме тому суд надає відстрочку на 7 місяців з дня ухвалення рішення, тобто до 16.10.2026.

Розподіл судових витрат.

За приписами ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку із задоволенням позову у повному обсязі, суд покладає на відповідача 16 642,24 грн витрат зі сплати судового збору.

З приводу покладення на відповідача саме такої суми судових витрат суд зазначає, що 15 431,04 грн Рада сплатила за подання позову, а 1 514,00 грн - за подання заяви про забезпечення позову.

Разом з тим, як позов, так і заяву про забезпечення позову було подано до суду в електронній формі, у зв`язку з чим при сплаті судового збору підлягав застосуванню коефіцієнт 0,8, передбачений частиною третьою статті 4 Закону України «Про судовий збір».

Втім, коефіцієнт 0,8 Рада застосувала лише при сплаті судового збору за подання позову, а за заяву про забезпечення позову було сплачено 1 514,00 грн, тобто без застосування коефіцієнту.

Саме тому, суд покладає на відповідача 16 642,24 грн (15 431,04 + 1 211,20) судового збору, а решта 302,80 грн є надмірно сплаченими.

Керуючись ст. 73, 74, 76-80, 86, 123, 124, 129, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Готель Лондонський» (65026, Одеська обл., м. Одеса, Приморський бульвар, буд. 11; ) на користь Одеської міської ради (65026, Одеська обл., м. Одеса, площа Думська (Біржова), буд. 1; ) 1 057 303,64 грн заборгованості по орендній платі за землю, 157 851,69 грн інфляційних втрат, 47 319,69 грн 3% річних та 23 444,76 грн пені за наступними реквізитами: Одеська міська ТГ, отримувач - ГУК в Одеської області /м. Одесі/, код отримувача (ЄДРПОУ) 37607526, банк отримувача - Казначейство України (ЕАП), номер рахунку UA 468 9999 8033 4 15744, код класифікації доходів бюджету - 18010600 «орендна плата з юридичних осіб».

3. Клопотання відповідача про відстрочення виконання рішення - задовольнити частково.

4. Відстрочити виконання рішення Господарського суду Одеської області від 16.03.2026 у справі № 916/4989/25 в частині стягнення з відповідача 1 057 303,64 грн заборгованості по орендній платі за землю, 157 851,69 грн інфляційних втрат, 47 319,69 грн 3% річних та 23 444,76 грн пені на 7 місяців з дня ухвалення рішення, тобто до 16.10.2026.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Готель Лондонський» (65026, Одеська обл., м. Одеса, Приморський бульвар, буд. 11; ) на користь Одеської міської ради (65026, Одеська обл., м. Одеса, площа Думська (Біржова), буд. 1; ) 16 642,24 грн витрат зі сплати судового збору за такими реквізитами: отримувач - Юридичний департамент Одеської міської ради; код ЄДРПОУ отримувача 26302537; р/р UA 198 2017 2034 4290 2130 0003 4995, ДКСУ м. Київ, МФО 820172.

6. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом двадцяти днів з моменту складення повного тексту.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Вступну та резолютивну частини рішення оголошено 16 березня 2026 р. Повне рішення складено та підписано 26 березня 2026 р.

Суддя Р.В. Волков