ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2026 року

м. Київ

cправа № 910/13499/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Кролевець О.А. - головуючий, Баранець О.М., Мамалуй О.О.,

за участю секретаря судового засідання - Грабовського Д.А.

та представників

Позивача : Нестерова І.Г.

Відповідача: Нечай О.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства ?Національна енергетична компанія ?Укренерго?

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.12.2025

(головуючий - Євсіков О.О., судді Корсак В.А., Алданова С.О.)

та рішення Господарського суду міста Києва від 20.05.2025

(суддя - Васильченко Т.В.)

у справі №910/13499/24

за позовом Приватного акціонерного товариства ?Національна енергетична компанія?Укренерго?

до Товариства з обмеженою відповідальністю ?Вітряний парк Причорноморський?

про стягнення 2 218 715,68 грн,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

1. Приватне акціонерне товариство ?Національна енергетична компанія ?Укренерго? (далі - ПрАТ?"Укренерго?, позивач) звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю ?Вітряний парк Причорноморський? (далі - ТОВ ?Вітряний парк Причорноморський?, відповідач) про стягнення 2 218 715,68 грн, з яких 90 697,04 грн 3% річних та 2 128 018,64 грн інфляційних нарахувань.

2. Позов обґрунтовано неналежним виконання зобов`язань за договором про надання послуг з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління №085-03015 від 16.05.2019 щодо своєчасної оплати отриманих послуг.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

3. Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.05.2025 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з відповідача до позивача 3% річних у розмірі 90 697,04 грн, інфляційні втрати у розмірі 125 658,69 грн та судовий збір у розмірі 2 596,27 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

4. Суд виснував, що позивач як кредитор вправі вимагати стягнення з боржника в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання. Щодо інфляційних втрат судом першої інстанції встановлено, що такий розрахунок виконано позивачем невірно, а тому виконавши правильний розрахунок судом першої інстанції вказано про стягнення з відповідача на користь позивача 125 658,69 грн інфляційних втрат.

5. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 15.12.2025 пункт 2 резолютивної частини рішення Господарського суду міста Києва від 20.05.2025 змінено, викладено в такій редакції:

?Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Вітряний парк Причорноморський" (04070, м. Київ, вул. Паркова Дорога, буд. 16-А, нежитлове приміщення №28; ідентифікаційний код 39535883) на користь Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго» (01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, буд. 25; ідентифікаційний код 00100227) 3% річних у розмірі 90 697,04 грн, інфляційні втрати у розмірі 195 774,41 грн та судовий збір у розмірі 3 437,66 грн.? В решті рішення Господарського суду міста Києва від 20.05.2025 залишено без змін.

6. Судове рішення мотивовано тим, що наданий позивачем розрахунок є неправильним, апеляційний судом виконано перерахунок інфляційних втрат, за допомогою інструменту "Калькулятори" системи інформаційно-правового забезпечення "ЛІГА:ЗАКОН" та встановлено, що правильним розміром інфляційних втрат є 195 774,41 грн, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині змінено.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

7. Не погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій, позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просить скасувати прийняті у справі судові рішення та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

8. Скаржник зазначає, що касаційна скарга подається на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, та вказує на неврахування правового висновку, викладеного Верховним Судом у постанові від 27.05.2019 у справі № 910/20107/17, в якому зазначено: "З огляду на вимоги статей 79, 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем)."

9. Аналогічні правові висновки викладені також в постановах Верховного Суду від 21.05.2019 по справі №916/2889/13, від 16.04.2019 по справам №922/744/18 та №905/1315/18, від 05.03.2019 по справі №910/1389/18, від 14.02.2019 по справі №922/1019/18, від 22.01.2019 по справі №905/305/18, від 21.05.2018 по справі №904/10198/15, від 02.03.2018 по справі № 927/467/17.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи та розгляд заяв, клопотань

10.Відповідач у відзиві на касаційну скаргу вважає, доводи позивача, викладені у касаційній скарзі безпідставними і необґрунтованими, в свою чергу відповідач вказує на законність судових рішень у справі, а тому, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

11. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, 16.05.2019 ДП "Національна енергетична компанія "Укренерго", яке в процесі реорганізації перетворено у Компанію (виконавець), та Товариство (користувач) уклали договір про надання послуг з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління №0825-03015 (далі - договір), за умовами п. 1.1 якого виконавець зобов`язується надавати послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління, а саме управління режимами роботи ОЕС України з виробництва, передачі, забезпечення планових перетоків електричної енергії по міждержавних лініях зв`язку ОЕС України з енергосистемами суміжних країн, розподілу та споживання електричної енергії для забезпечення здатності енергосистеми задовольняти сумарний попит на електричну енергію та потужність у кожний момент часу з дотриманням вимог енергетичної, техногенної та екологічної безпеки (далі - послуга).

12. У свою чергу користувач зобов`язується здійснювати оплату за надану послугу відповідно до умов цього договору (п. 1.2 договору).

13. На виконання умов договору позивач надав відповідачу обумовлені умовами договору послуги, проте відповідач зобов`язань з оплати їх вартості в повному обсязі не виконав, у зв`язку з чим виникла заборгованість за договором.

14. Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.03.2024 справі №910/13564/23, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 03.07.2024, позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 265 147,11 грн 3% річних, 1 000 337,12 грн інфляційних втрат та 190 626,94 грн судового збору. Провадження в частині позовних вимог про стягнення 11 442 978,12 грн основного боргу закрито. В іншій частині позову відмовлено.

15. Під час розгляду справи №910/13564/23 суд встановив, що наявні в матеріалах справи документи підтверджують факт належного виконання позивачем своїх зобов`язань щодо надання узгоджених послуг та факт неналежного виконання відповідачем свого обов`язку за договором щодо повної та своєчасної їх оплати, у зв`язку з чим виник борг у розмірі 11 442 978,12 грн.

16. У ході розгляду судом справи №910/13564/23 відповідачем сплачено наявну заборгованість за отримані послуги за договором про надання послуг з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління №0825-03015 від 16.05.2019, що підтверджується платіжними інструкціями.

17. Оскільки, відповідачем у повному обсязі сплатило заборгованість за послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління, суд на підставі ст. 231 ГПК України, закрив провадження у справі №910/13564/23 в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 11 442 978,12 грн.

18. Звертаючись з позовом у справі, що розглядається, позивач просить стягнути з відповідача 2 218 715,68 грн, з яких 90 697,04 грн 3% річних та 2 128 018,64 грн. Відповідачем здійснювалось погашення заборгованості з 17.08.2023 по 28.12.2023, оскільки, відповідачем несвоєчасно погашалась заборгованість, позивач нарахував інфляційні втрати та відсотки річні за вказаний період оплати.

Позиція Верховного Суду

19. Перевіривши повноту встановлення судами попередніх інстанцій обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та заперечення, наведені у відзиві, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, виходячи з наступного.

20. Відповідно до статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (1). Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (2). У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається (3). Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (4).

21. Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

22. При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктами 1 частини 2 статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

23. Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судами норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

24. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

25. Відповідно до положень вказаної норми, касаційний перегляд з указаних підстав може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

26. Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

27. Так, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).

28. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 визначила критерії подібності правовідносин у розумінні норм процесуального законодавства.

29. У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

30. Здійснена Великою Палатою Верховного Суду конкретизація подібності правовідносин полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

31. При цьому, необхідно виходити також з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

32. Відповідно, неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини.

33. Разом з тим, Суд звертає увагу на те, що Верховний Суд у своїй діяльності висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи. Такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.

34. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування таких правових висновків у кожній конкретній справі.

35. Проаналізувавши доводи скаржника в обґрунтування п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, касаційний суд зазначає, що доводи касаційної скарги є безпідставними, з огляду на наступе.

36. Як вбачається з доводів касаційної скарги позивач не погоджується з висновками судів щодо часткової відмови у позові про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних.

37. Згідно із частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

38. Аналізуючи зміст частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, Верховний Суд неодноразово виснував, що:

- за змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання, за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду від 04.10.2019 у справі №915/880/18, від 26.09.2019 у справі №912/48/19, від 18.09.2019 у справі №908/1379/17);

- вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (постанови Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18, від 18.06.2024 у справі № 905/1791/21);

- інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19).

39. Як уже зазначалося вище, передбачене частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника.

40. Водночас Велика Палата Верховного Суду, зокрема, у постановах від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19, від 03.10.2023 у справі № 366/203/21, від 09.11.2023 у справі № 420/2411/19 виснувала, що інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання, тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги.

41. Судами встановлено прострочення виконання зобов`язань за договором, що, зокрема, підтверджується і судовим рішеннями у справі № 910/13564/23, а тому суди вказали на наявність підстав для нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних.

42. Як зазначалось, заперечення позивача фактично зводяться до незгоди зі здійсненим судами перерахунком вказаних складових заборгованості, зокрема з порядком розрахунку, обґрунтовуючи свої заперечення, скаржник у межах визначеної ним підставі касаційного оскарження наголошує на тому, що суди попередніх інстанцій не здійснили належної перевірки розрахунку позивача, не надали жодної правової оцінки арифметичному порядку нарахування інфляційних втрат та 3% річних.

43. У контексті цих доводів скаржник стверджує про неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків, викладених у наведених скаржником постановах Верховного Суду, стосовно порядку розрахунку інфляційних втрат у разі проведення часткового погашення заборгованості та обов`язку суду перевірити правильність здійснення позивачем розрахунку.

44. Проаналізувавши доводи скаржника щодо неврахування судами правових висновків Верховного Суду. Викладених у вказаних скаржником постановах, Суд вважає такі доводи необґрунтованими, з огляду на наступне.

45. Як вбачається з судових рішень у справі № 922/744/18 предметом спору у справі були вимоги про стягнення 207 346,84 грн безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за використання земельної ділянки, у справі № 905/1315/18 предметом спору були вимоги про стягнення заборгованості з орендної плати у сумі 144594,84 грн., розірвання договору оренди та зобов`язання повернути майно, предметом спору у справі № 922/1019/18 були вимоги про стягнення безпідставно збережених коштів в розмірі орендної плати, у справі № 904/10198/15 предметом касаційного оскарження у справі про банкрутство була ухвала апеляційного суду про призначення експертизи та зупинення провадження у справі.

46. У вказаних справах касаційним судом не викладались правові висновки щодо застосування положень, якими врегульовано питання нарахування інфляційних втрат, а тому, касаційний суд вважає безпідставним посилання на правові висновки Верховного суду у вказаних справах.

47. Як вбачається із змісту судових рішень у справі № 910/20107/17, на яку вказує скаржник, предметом спору у справі були вимоги про стягнення заборгованості, предметом касаційного оскарження була ухвала суду першої інстанції про повернення зустрічного позову, залишена без змін постановою апеляційного суду. У справі № 910/20107/17 Судом зазначено, що в силу положень ч. 1 ст. 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників. Комплексний аналіз ст.ст. 42, 75, 161, 165, 167, 208 ГПК України свідчить, що про визнання обставин учасниками справи має, в першу чергу, бути зазначене в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників або іншим чином визнано ці обставини саме під час розгляду спору у суді, а не поза його межами.

48. У справі № 910/1389/18 предметом спору у справі були вимоги про стягнення заборгованості з оплати поставки нафтопродуктів, інфляційних втрат та 3 % річних. Судами частково задоволено позов. Суд касаційної інстанції скасовуючи судові рішення в частині стягнення інфляційних втрат та 3 % річних та направляючи справу в цій частині на новий розгляд, вказав на те, що суди не встановили з достовірністю початок перебігу строку позовної давності за зобов`язанням відповідача оплатити товар за зазначеним видатковими накладними та рахунками-фактурами згідно з умовами договору-1, не надали належну оцінку розрахунку інфляційних втрат та трьох відсотків річних по частково неоплаченим видатковим накладним за договором-1, доданому позивачем до заяви про збільшення позовних вимог. Суди не перевірили за який період позивач здійснює розрахунок інфляційних втрат та трьох відсотків річних та не з`ясували, чи виходить визначений позивачем період за межі встановленого законом трирічного строку загальної позовної давності, про що правильно зазначив відповідач в касаційній скарзі.

49. У справі № 905/305/18 предметом спору були вимоги про стягнення заборгованості з оплати вартості поставки природного газу, інфляційних втрат, 3 % річних та пені. Суд касаційної інстанції погодився з висновками часткового задоволення інфляційних втрат, оскільки судами перевірено та встановлено, що розрахунок виконано позивачем невірно, тому, суди перевірили розрахунок та встановили правильний розмір інфляційних втрат.

50. У справі № 927/467/17 предметом спору були вимоги про стягнення заборгованості з оплати наданих послуг, інфляційних втрат, 3 % річних і пені. Касаційний суд погодився з висновками про задоволення позову, при цьому, касаційний суд вказав, що суди з урахуванням положень ст. 625 Цивільного кодексу України, перевірили та встановили правильність заявленого розрахунку.

51. Отже, проаналізувавши судові рішення у справах, на які вказує скаржник, Суд вважає такі доводи скаржника з посиланням на вищенаведені висновки Верховного Суду безпідставними та необґрунтованими, зокрема, з огляду на те, що фактично позиція скаржника за текстом касаційної скарги в частині незгоди зі здійсненим судами розрахунком зводиться лише до цитування наведеного висновку Верховного Суду та не містить жодного належного обґрунтування, яке б доводило, що розрахунок судом апеляційної інстанції, в межах якого суд задовольнив позовні вимогли, здійснений без урахування вказаних позицій, в тому числі в частині застосування механізму розрахунку інфляційних втрат.

52. Посилання скаржника на те, що суди попередніх інстанцій не здійснили перевірки розрахунку позивача, не надали жодної правової оцінки арифметичному порядку нарахування інфляційних втрат, Суд також вважає необґрунтованими, так як лише відсутність прямої вказівки в рішенні суду про базу та/або арифметичний порядок нарахування жодним чином не свідчить про те, що суди не здійснили перевірки такого розрахунку. Зокрема з огляду на те що, суд апеляційної інстанції зазначив, що перевірив розрахунок позивача та встановив, що він є неправильним.

53. При цьому, апеляційний суд зазначив, що з використанням калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій (https://ips.ligazakon.net/calculator/ff) здійснив власну перевірку розрахунку інфляційних нарахувань, який долучено до матеріалів справи позивачем. У зв`язку з чим, апеляційним судом встановлено, що наданий позивачем розрахунок є помилковим, отже, апеляційний суд не погодився з висновком місцевого суду про задоволення вимог позивача про стягнення інфляційних нарахувань у розмірі 125 658,69 грн, оскільки за розрахунком апеляційного суду, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають 195 774,41 грн.

54. Касаційний суд зауважує, що суд апеляційної інстанції здійснив власний перерахунок заявлених позивачем нарахувань, у межах заявленого періоду, дати платежу за договором та дат, коли така оплата була здійснена відповідачем фактично, і за допомогою інструменту "Калькулятори" системи інформаційно-правового забезпечення "ЛІГА:ЗАКОН", що є усталеною практикою, зокрема, викладеною у постановах Верховного Суду від 25.11.2025 у справі № 910/11325/23, від 01.07.2025 у справі № 910/18308/21, визначив правильну суму інфляційних втрат, що належать до стягнення. Тобто, доводи касаційної скарги про те, що апеляційним судом не було здійснено перевірки заявлених позивачем нарахувань, не знайшли свого підтвердження.

55. Тоді як, перевірка такого розрахунку не є завданням Верховного Суду, встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

56. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. Перевірка правильності здійснених судами розрахунків не є завданням та компетенцією Верховного Суду, який перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального права, а також дотримання норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, якщо це унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Такі аргументовані доводи в касаційній скарзі відсутні.

57 До того, ж посилання скаржника на неврахування судами попередніх інстанцій правової позиції, викладеної у наведених скаржником постановах Верховного Суду у справах № 910/20107/17, № 910/1389/18, № 905/305/18, № 927/467/17, стосовно того, що: "З огляду на вимоги статей 79, 86 ГПК України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).", Суд вважає необгрунтованими, з огляду на те, що скаржник фактично обмежується лише цитуванням цієї правової позиції в аспекті визначеної ним підстави касаційного оскарження (пункт перший частини другої статті 287 ГПК), не зазначаючи, які саме обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, не з`ясували суди попередніх інстанцій, та яким саме доказам, на яких цей розрахунок ґрунтується, не надали оцінки.

58. З огляду на зазначене Суд вважає безпідставними та необґрунтованими вимоги скаржника про скасування рішень судів про часткову відмову у позові, так як скаржник за текстом касаційної скарги в аспекті визначеної ним підстави касаційного оскарження не довів неправомірність здійсненого судом апеляційної інстанції перерахунку інфляційних втрат, який був встановлений судом першої інстанції.

59. У контексті зазначеного Суд звертає увагу скаржника на те, що для касаційного перегляду судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК (визначена скаржником у цій справі) з подальшим ухваленням Судом рішення про скасування рішення судів попередніх інстанцій, про що просить скаржник, недостатнім є лише посилання на наявність висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі, необхідною передумовою для скасування рішень судів у межах визначеної скаржником підстави касаційного оскарження, наведених ним доводів і вимог касаційної скарги є доведення неправильного застосування судами норм матеріального чи порушення норм процесуального права, зокрема в аспекті незастосування висновків Верховного Суду, чого скаржник за текстом касаційної скарги у цій справі не зробив.

60. Враховуючи наведені положення законодавства та обставини, встановлені судами попередніх інстанцій, зважаючи на межі перегляду справи судом касаційної інстанції, передбачені статтею 300 ГПК України, колегія суддів зазначає, що підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримали підтвердження після відкриття касаційного провадження, в даному випадку, колегія суддів не вважає за необхідне закрити касаційне провадження на підставі пункту 5 частини 1 статті 296 ГПК України, щодо підстав касаційного оскарження передбачених п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, отже, касаційна скарга є необґрунтованою, а тому, постанову апеляційного суду необхідно залишити без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

61. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

62. Згідно із статтею 309 ГПК суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

63. За результатами касаційного перегляду Верховний Суд не встановив неправильного застосування судами норм матеріального чи порушення норм процесуального права. Оскаржувана постанова апеляційної інстанцій прийнята за результатами повного, всебічного та об`єктивного дослідження обставин справи і підстав для її зміни чи скасування, за мотивів наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд не вбачає.

Розподіл судових витрат

64. За загальним правилом статті 129 ГПК у зв`язку із відмовою у задоволенні касаційної скарги, судовий збір за її подання покладається на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства ?Національна енергетична компанія ?Укренерго? залишити без задоволення.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.12.2025 у справі №910/13499/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О.А. Кролевець

Судді О.М. Баранець

О.О. Мамалуй