РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.03.2026Справа № 910/8520/25

Господарський суд міста Києва у складі судді Чебикіної С.О., при секретарі судового засідання Котиші П.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до 1. Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" та 2. ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Міндель Ірина Валеріївна про визнання договору іпотеки недійсним, за участю представників: позивача - Боднарчука А.М., відповідача-1, 2 - не з`явився, третьої особи - не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідачів, у якому просив визнати недійсним Договір іпотеки № 21-72Z10001 від 23.02.2021 року (з усіма змінами та доповненнями) укладений між Публічним акціонерним товариством "Державний експортно-імпортний банк України" () та ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Міндель І.В. в реєстрі за № 109, а також виключити записи про обтяження, внесені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Міндель І.В. 23.02.2021 року з Державного реєстру іпотек та з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за № 245605911.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.07.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 20.08.2025 року, крім того залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Міндель Ірину Валеріївну.

14.08.2025 року відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив в задоволені позову відмовити.

20.08.2025 року позивачем до суду подано відповідь на відзив, в якій позивач просив позовні вимоги задовольнити.

20.08.2025 року відповідачем до суду подано заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач просив в задоволені позову відмовити.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.09.2025 року викликано представників сторін на 22.09.2025 року у зв`язку з тим, що судове засідання 20.08.2025 року не відбулось.

У підготовчому засіданні 22.09.2025 року судом оголошено перерву у справі на 15.10.2025 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.10.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 17.11.2025 року.

У судовому засіданні 17.11.2025 року судом оголошено перерву у справі на 17.12.2025 року.

У судовому засіданні 17.12.2025 року судом оголошено перерву у справі на 28.01.2026 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.02.2026 року викликано представників сторін на 16.03.2026 року у зв`язку з тим, що судове засідання 28.01.2026 року не відбулось.

У судове засідання 16.03.2026 року представники відповідача-1, відповідача-2 та третьої особи не з`явилися, про дату час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Предметом позову у даній справі є вимоги позивача про визнання недійсним Договору іпотеки № 21-72Z10001 від 23.02.2021 року (з усіма змінами та доповненнями) укладеного між Публічним акціонерним товариством "Державний експортно-імпортний банк України" та ОСОБА_2 , який зареєстровано приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Міндель І.В. в реєстрі за № 109, а також виключення запису про обтяження, внесені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Міндель І.В. 23.02.2021 року з Державного реєстру іпотек та з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за № 245605911 на підставі статті 203, 215, 369 Цивільного кодексу України та статті 65 Сімейного кодексу України у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не надавав згоду на укладання ОСОБА_2 його дружиною іпотечного договору, як і не надавав згоду на укладення нею договору про внесення істотних змін чи доповнень до договору іпотеки майна, що знаходиться у спільній власності, а також не надавав згоду на розпорядження ОСОБА_2 спільним майном (квартирою), оскільки внесення змін до договору іпотеки передбачає зміну його умов, а отже потрібно отримати згоду співвласника, тобто позивача на внесення відповідних змін до договору іпотеки.

Судом встановлено, що 19.02.2020 року між Публічним акціонерним товариством "Державний експортно-імпортний банк України" та Товариством з обмеженою "Аграрний дім "Геліос" укладено Генеральну кредитну угоду № 20-72KG0001.

24.09.101 року між Акціонерним товариством "Державний експортно-імпортний банк України" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Аграрний дім "Геліос" укладено Кредитний договір № 21-1KV0331 (Кредитний договір) у межах і на умовах Генеральної кредитної угоди № 20-72KG0001 від 19.02.2020 року.

23.02.2021 року між Акціонерним товариством "Державний експортно-імпортний банк України" (іпотекодержатель, відповідач-1) та ОСОБА_2 (іпотекодавець, відповідач-2) укладено Договір іпотеки № 21-72Z10001 (Іпотечний договір), відповідно до пункту 1.1 якого забезпечуються вимоги іпотекодержателя, що випливають з генеральної кредитної угоди від 19.02.2020 року № 20-72KG0001 (з усіма чинними договорами щодо здійснення кредитних операцій, укладеними у рамках вказаної генеральної кредитної угоди, у тому числі після набуття чинності цим Договором, які їй підпорядковуються, є додатками до неї, її невід`ємними частинами та складають з нею єдиний документ, а також з усіма чинними змінами, доповненнями, додатками та додатковими угодами до неї, у тому числі внесеними та укладеними після набуття чинності цим Договором, які є її невід`ємними частинами та складають з нею єдиний документ) (генеральна кредитна угода та договори, що є додатками до неї, далі разом Кредитний договір), укладеної між Товариством з обмеженою відповідальністю "Аграрний дім "Геліюс" (боржник) та іпотекодержателем, відповідно до якої іпотекодержатель та боржник проводять (здійснюють) кредитні операції (у тлумаченні Закону України "Про банки і банківську діяльність") у рамках ліміту вказаної генеральної кредитної угоди у розмірі 14 000 000,00 грн., зі строком користування кредитами (грошовими коштами, наданими банком у її межах) до 18.02.2025 року (включно), з нарахуванням процентів, комісій та інших плат у відповідності до умов Кредитного договору та чинного законодавства України, а також на інших встановлених Кредитним договором умовах, у тому числі визначених сторонами Кредитного договору після набуття чинності цим Договором.

Відповідно до пункту 1.3 Іпотечного договору предметом іпотеки, що є забезпеченням виконання зобов`язань боржника за кредитним договором, є нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_1 , до складу якої входять чотири кімнати (предмет іпотеки). Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві власності, яке підтверджується: Договором купівлі-продажу квартири, укладеним між ТОВ "Люксстрой Плюс" (продавець) та іпотекодавцем (покупець), посвідченим 12.03.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л.М., за реєстром № 435; витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 34840660, дата формування 12.03.2015 року; право власності на предмет іпотеки зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12.03.2015 року відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта від 23.02.2021 року за №245605911, за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 00, номер запису про право власності 9025275. Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва від 23.02.2021 року № 14311118, отриманим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Міндель І.В., у предметі іпотеки зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Згідно з пунктом 1.4 Іпотечного договору станом на дату укладення цього Договору заставна вартість предмета іпотеки становить 3 165 300,00 грн. (ринкова вартість предмета іпотеки, визначена у звіті про оцінку Предмета іпотеки, виконаному ТОВ "Консалтингова компанія "Бі.Еф.Сі." станом на 15.01.2021 року, помножена на розмір заставного дисконту, який становить 0,75).

Пунктом 2.2.11 Іпотечного договору визначено, що предмет іпотеки перебуває у спільній сумісній власності з ОСОБА_1 , який надав згоду у формі заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Міндель І.В. 23.02.2021 року за реєстровим № 107, на передачу предмета іпотеки в іпотеку на умовах цього Договору, а також на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься у цьому Договорі.

24.09.2021 року між Акціонерним товариством "Державний експортно-імпортний банк України" (іпотекодержатель, відповідач-1) та ОСОБА_2 (іпотекодавець, відповідач-2) укладено Договір про внесення змін № 21-01 (Договір про внесення змін) до Іпотечного договору № 21-22710001 від 23.02.2021 року (Договір), відповідно до умов якого сторони дійшли згоди викласти пункт 1.1. статті 1 "Предмет Договору" Договору у новій редакції, а саме: « 1.1. За цим Договором іпотекою забезпечуються вимоги іпотекодержателя, що випливають з генеральної кредитної угоди від 19.02.2020 року № 20-72KG0001 (з усіма чинними договорами щодо здійснення кредитних операцій, укладеними у рамках вказаної генеральної кредитної угоди, у тому числі після набуття чинності цим Договором, які їй підпорядковуються, є додатками до неї, її невід`ємними частинами та складають з нею єдиний документ, а також з усіма чинними змінами, доповненнями, додатками та додатковими угодами до неї, у тому числі внесеними та укладеними після набуття чинності цим Договором, які є її невід`ємними частинами та складають з нею єдиний документ) (генеральна кредитна угода та договори, що є додатками до неї, далі разом Кредитний договір), укладеної між Товариством з обмеженою відповідальністю "Аграрний дім "Гелюс" (боржник) та іпотекодержателем, відповідно до якої іпотекодержатель та боржник проводять (здійснюють) кредитні операції (у тлумаченні Закону України "Про банки і банківську діяльність") у рамках ліміту вказаної генеральної кредитної угоди у розмірі 23 000 000,00 грн., зі строком користування кредитами (грошовими коштами, наданими Банком у її межах) до 18.02.2025 року (включно), з нарахуванням процентів, комісій та інших плат у відповідності до умов Кредитного договору та чинного законодавства України, а також на інших встановлених Кредитним договором умовах, у тому числі визначених сторонами Кредитного договору після набуття чинності цим Договором.».

Відповідно до пункту 2 Договору про внесення змін даний Договір є невід`ємною частиною Договору та не змінює інших його положень.

Згідно з пунктом 3 Договору про внесення змін цей Договір про внесення змін набуває чинності з дати його підписання та скріплення печаткою повноважного представника іпотекодержателя та підписання іпотекодавцем та нотаріального посвідчення, залишається чинним до повного виконання сторонами зобов`язань за Договором та виконання боржником зобов`язань за Кредитним договором.

Відповідно до статті 575 Цивільного кодексу України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом.

Згідно зі статтею 3 Закону України "Про іпотеку" іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Статтею 7 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Якщо вимога за основним зобов`язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов`язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов`язання.

Відповідно до статті 19 Закону України "Про іпотеку" зміни і доповнення до іпотечного договору підлягають нотаріальному посвідченню. Відповідні відомості про зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою підлягають державній реєстрації у встановленому законом порядку. Після видачі заставної зміни і доповнення до іпотечного договору і договору, яким обумовлене основне зобов`язання, можуть вноситися лише після анулювання заставної і видачі нової заставної в порядку, встановленому частиною четвертою статті 20 цього Закону. Будь-яке збільшення основного зобов`язання або процентів за основним зобов`язанням, крім випадків, коли таке збільшення прямо передбачене іпотечним договором, може бути здійснене після державної реєстрації відповідних відомостей про зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою. Таке збільшення підпорядковується пріоритету вимоги за будь-яким іншим зобов`язанням, забезпеченим предметом іпотеки, яка була зареєстрована до реєстрації відповідної зміни умов обтяження нерухомого майна іпотекою. У разі коригування графіка виконання основного зобов`язання у зв`язку з його частковим достроковим погашенням анулювання заставної і видача нової заставної не є обов`язковими.

Положеннями статті 369 Цивільного кодексу України визначено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

За приписами статті 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Так, підстави недійсності договорів закріплені в статті 215 Цивільного кодексу України, згідно з якою, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частин 1-3, 5 та 6 статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

З матеріалів справи вбачається, що шлюб між позивачем та відповідачем-2 зареєстровано 28.04.2001 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (повторне) від 06.03.2018 року серії НОМЕР_2 .

Також судом встановлено, що пунктом 2.2.11 Іпотечного договору передбачено, що предмет іпотеки перебуває у спільній сумісній власності з ОСОБА_1 (позивач), який надав згоду у формі заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Міндель І.В. 23.02.2021 року за № 107.

Попри це, до матеріалів справи відповідачем долучено нотаріально посвідчену заяву позивача від 23.02.2021 року зареєстровану в реєстрі за № 107 про надання згоди відповідачу-2 на передачу в іпотеку АТ "Укрексімбанк" квартири АДРЕСА_2 та на укладання Договору іпотеки у забезпечення зобов`язань Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрний дім "Геліос" () перед Акціонерним товариством "Державний експортно-імпортний банк України" на суму основного зобов`язання за Генеральною кредитною угодою, а також на звернення стягнення на вищезазначене майно шляхом позасудового врегулювання згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя.

Окрім того, з нотаріально посвідченої заяви позивача від 23.02.2021 року зареєстрованої в реєстрі за № 107 також вбачається, що ОСОБА_1 підтверджує, що діяв вільно, цілеспрямовано, свідомо і добровільно, розумно та на власний розсуд, без будь-якого примусу, як фізичного, так і психічного, не порушуючи прав третіх осіб, бажаючи реального настання правових наслідків, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючи ними, не помиляючись щодо обставин за відсутності будь-яких заперечень щодо кожної з умов, розуміючи значення, умови та правові наслідки, чим підтвердив, що вищевказаний правочини укладається в інтересах сім`ї.

Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивач не надав суду доказів того, що оскаржуваний Іпотечний договір вчинено з порушенням приписів статті 369 Цивільного кодексу України, статті 65 Сімейного кодексу України та всупереч вимог статті 203 Цивільного кодексу України.

Таким чином, судом не встановлено тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, і тому його права, за захистом яких він звернувся до суду, не порушено відповідачами.

Отже, вимога позивача щодо визнання недійсним Договору іпотеки № 21-72Z10001 від 23.02.2021 року (з усіма змінами та доповненнями), який зареєстровано приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Міндель І.В. в реєстрі за № 109 не підлягає задоволенню.

У зв`язку з тим, що вимога про визнання недійсним Договору іпотеки № 21-72Z10001 від 23.02.2021 року (з усіма змінами та доповненнями), який зареєстровано приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Міндель І.В. в реєстрі за № 109 не підлягає задоволенню, то правові підстави для задоволення похідної вимоги позивача про виключення запису про обтяження, внесені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Міндель І.В. 23.02.2021 року з Державного реєстру іпотек та з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за № 245605911 також відсутні.

За таких обставин, у задоволенні вищезазначеної вимоги позивача також слід відмовити.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (частина 1 статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21.01.1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 року у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994 року, серія A, № 303-A, пункт 29).

Інші доводи, на які посилався позивач, залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги, як необґрунтовані та такі, що не спростовують висновків суду щодо відмови у задоволенні позову.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 86, 129, 232, 233, 236 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 241 ГПК України та підлягає оскарженню в порядку та у строк, які визначені розділом IV ГПК України.

Повний текст рішення складено 31.03.2026 у зв`язку з перебуванням судді у відрядженні.

Суддя С.О. Чебикіна