СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2026 року м. Харків Справа № 922/3067/25

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Россолов В.В., суддя Склярук О.І. , суддя Хачатрян В.С.

за участю секретаря судового засідання Бессонової О.В.

за участю представника Харківської міської ради та представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАРКІВСЬКИЙ БІЗНЕС-ЦЕНТР «ЮЖНИЙ»

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Харківської міської ради (вх. №131Х) на рішення Господарського суду Харківської області від 22.12.2025 (повне рішення від 30.12.2025) у справі № 922/3067/25

за позовом Харківської міської ради (м-н Конституції, 7, м. Харків, 61003)

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАРКІВСЬКИЙ БІЗНЕС-ЦЕНТР «ЮЖНИЙ» (вул. Олександра Кониського, 38, м. Київ, 01054)

про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

Харківська міська рада звернулась до Господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАРКІВСЬКИЙ БІЗНЕС-ЦЕНТР «ЮЖНИЙ», в якому просить:

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАРКІВСЬКИЙ БІЗНЕС-ЦЕНТР «ЮЖНИЙ» на користь Харківської міської ради безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати у сумі 424 561 грн 18 коп за використання земельної ділянки по пров. Сімферопольському, 6 у м. Харкові з кадастровим номером :02:016:0043 за період з 01.12.2020 по 11.03.2021.

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАРКІВСЬКИЙ БІЗНЕС-ЦЕНТР «ЮЖНИЙ» на користь Харківської міської ради, витрати зі сплати судового збору у сумі 6 368 грн 42 коп.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 22.12.2025 у справі №922/3067/25 у задоволені позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що заявлені вимоги про стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати не відповідають правовій природі спірних правовідносин та не підтверджені належними і допустимими доказами.

Суд установив, що у спірний період сторони перебували не у відносинах оренди земельної ділянки, а у процедурі її викупу відповідачем як власником розташованого на ній нерухомого майна. На підтвердження цього встановлено, що відповідачем вчинено всі необхідні та залежні від нього дії для набуття права власності на земельну ділянку: отримано дозвіл на розроблення проєкту землеустрою, забезпечено його розроблення та погодження, зареєстровано земельну ділянку в Державному земельному кадастрі, укладено договір про внесення авансового внеску, сплачено авансовий внесок у рахунок ціни земельної ділянки, прийнято рішення органу місцевого самоврядування про продаж земельної ділянки, а згодом укладено договір купівлі-продажу, на підставі якого право власності було зареєстровано.

За таких обставин суд дійшов висновку, що користування відповідачем земельною ділянкою до моменту державної реєстрації права власності було зумовлене реалізацією процедури її придбання, а не ухиленням від оформлення орендних правовідносин чи безпідставним використанням земельної ділянки. Доказів зволікання або зловживання відповідачем своїми правами матеріали справи не містять.

Крім того, суд зазначив, що між сторонами не виникали правовідносини щодо укладення договору оренди земельної ділянки, а відтак відсутні правові підстави вважати, що відповідач зобов`язаний був сплачувати саме орендну плату. Сам по собі факт відсутності зареєстрованого права на земельну ділянку у спірний період, за наявності триваючої процедури її викупу, не свідчить про безпідставне набуття або збереження коштів у розумінні статті 1212 Цивільного кодексу України.

Окремо суд врахував преюдиційні обставини, встановлені у справі між тими ж сторонами щодо цієї ж земельної ділянки за попередній період, де судами трьох інстанцій вже зроблено висновок про відсутність підстав для застосування статей 1212 1214 ЦК України у зв`язку з перебуванням сторін у процедурі купівлі-продажу земельної ділянки.

Харківська міська рада з рішенням суду першої інстанції не погодилась, звернулась до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 22.12.2025 у справі №922/3067/25, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Харківської міської ради до ТОВ «ХАРКІВСЬКИЙ БІЗНЕС-ЦЕНТР «ЮЖНИЙ» про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати у сумі 424 561,18 грн за використання земельної ділянки загальною площею 0,3680 га по пров. Сімферопольскому, 6 у м. Харкові (кадастровий номер :02:16:0043) за період з 01.12.2020 по 11.03.2021 задовольнити повністю; судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтуванні апеляційної скарги, скаржник зазначає, що:

- відповідач є власником нежитлової будівлі, розташованої на сформованій земельній ділянці комунальної власності, однак у спірний період з 01.12.2020 по 11.03.2021 право користування цією земельною ділянкою ним у встановленому законом порядку оформлено не було. За таких обставин, на думку скаржника, відповідач фактично користувався земельною ділянкою без достатньої правової підстави, у зв`язку з чим зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, що утворює склад кондикційного зобов`язання відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України;

- відповідно до принципу платності використання землі, закріпленому у статті 206 Земельного кодексу України, використання землі є платним, а об`єктом плати є земельна ділянка. Сам факт здійснення процедури викупу земельної ділянки та подальшого укладення договору купівлі-продажу, на переконання апелянта, не звільняє відповідача від обов`язку сплачувати плату за її фактичне використання до моменту державної реєстрації права власності;

- у спірний період відповідач не був ні власником земельної ділянки, ні її постійним землекористувачем, а тому не міг бути платником земельного податку. Відтак єдиною можливою формою плати за землю для нього як фактичного користувача була орендна плата. Посилання суду першої інстанції на сплату відповідачем земельного податку апелянт вважає таким, що не спростовує обов`язку зі сплати орендної плати як регульованого платежу за користування землею комунальної власності;

- суд першої інстанції неправильно застосував положення про преюдиційність, посилаючись на висновки, зроблені у справі №922/4013/20. На думку міської ради, преюдиційне значення мають лише встановлені факти, а не правова оцінка поведінки сторін. Водночас суд, як стверджує скаржник, фактично поклав в основу рішення саме правову оцінку щодо відсутності зволікання чи зловживання з боку відповідача, що не є преюдиціальними обставинами у розумінні статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

04.02.2026 від Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАРКІВСЬКИЙ БІЗНЕС-ЦЕНТР «ЮЖНИЙ» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Обґрунтовує свій відзив тим, що:

- наявні преюдиційні обставини, встановлені у справі №922/4013/20, у якій Харківська міська рада вже зверталася з аналогічним позовом щодо цієї ж земельної ділянки, але за попередній період. У тій справі судами було встановлено, що між сторонами у спірний період існували правовідносини, пов`язані з оформленням права власності на земельну ділянку, а не орендні відносини. Встановлено також, що відповідач не зволікав і не ухилявся від укладення договору купівлі-продажу, не зловживав своїми правами та вчинив усі необхідні дії для набуття права власності на землю;

- відповідачем було вчинено всіх необхідних та залежних від нього дій для отримання у власність земельної ділянки. Товариство з обмеженою відповідальністю «ХАРКІВСЬКИЙ БІЗНЕС-ЦЕНТР «ЮЖНИЙ» не зволікало, не ухилялось від укладення договору купівлі-продажу, не зловживало своїми правами, що підтверджується численними листами, заявами та документами (що і встановлено у справі №922/4013/20). На думку відповідача, сторони перебували саме у процедурі купівлі-продажу земельної ділянки, а не у відносинах щодо укладення договору оренди. Неукладення договору оренди було зумовлене не ухиленням відповідача, а наміром сторін оформити відчуження земельної ділянки у власність. Відтак, за відсутності орендних правовідносин і з огляду на перебування сторін у процедурі продажу, кошти у розмірі орендної плати не можуть вважатися безпідставно збереженими у розумінні статті 1212 ЦК України;

- протягом 2020 року відповідач сплачував плату за землю у формі земельного податку, що підтверджується податковими деклараціями та платіжними дорученнями. Таким чином, користування земельною ділянкою не було безоплатним, а твердження позивача про безпідставне збереження коштів є необґрунтованим.

06.03.2026 від Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАРКІВСЬКИЙ БІЗНЕС-ЦЕНТР «ЮЖНИЙ» надійшли додаткові пояснення, в яких ТОВ зазначає, що:

- відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 15.10.2019 у справі №922/1379/18, у випадку коли користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди було зумовлене наміром сторін укласти договір купівлі-продажу цієї земельної ділянки, який у подальшому був укладений, така земельна ділянка не може вважатися набутою чи збереженою без достатніх правових підстав, а тому застосування статті 1212 ЦК України є помилковим;

- відповідач наголошує на своїй добросовісній поведінці, зазначаючи, що протягом користування земельною ділянкою ним сплачувався земельний податок відповідно до вимог податкового законодавства, що також свідчить про відсутність наміру безпідставно користуватися земельною ділянкою без внесення плати;

- поведінка позивача у спірних правовідносинах не відповідає критеріям розумності, справедливості та добросовісності, оскільки Харківська міська рада звернулась із вимогою про стягнення грошових коштів у період, коли місто Харків перебуває в умовах воєнного стану та зазнає постійних ракетних і артилерійських обстрілів, що супроводжується систематичними відключеннями електроенергії, теплопостачання та водопостачання, а також суттєво ускладнює здійснення господарської діяльності суб`єктами господарювання.

Детально рух у справі на стадії апеляційного перегляду відображено в процесуальних документах суду.

У судове засідання від 19.03.2026 з`явився представник Харківської міської ради та представник ТОВ «ХАРКІВСЬКИЙ БІЗНЕС-ЦЕНТР «ЮЖНИЙ».

Проаналізувавши матеріали справи колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила такі обставини справи.

Харківською міською радою проведено комплекс перевірочних заходів з питань використання та охорони земель територіальної громади міста Харкова, додержання вимог земельного законодавства щодо земельної ділянки по пров. Сімферопольському, 6 у м. Харкові.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 08.08.2025 право власності на нежитлову будівлю літ. «Б-8» загальною площею 14 305,0 по пров. Сімферопольському, буд.6 у м.Харкові зареєстровано з 03.12.2019 за ТОВ «ХАРКІВСЬКИЙ БІЗНЕС-ЦЕНТР «ЮЖНИЙ» на підставі свідоцтва про право власності від 27.12.2007 виданого Виконавчим комітетом Харківської міської ради.

Вищевказана нежитлова будівля розташована на земельній ділянці з кадастровим номером :02:016:0043.

Згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 18.02.2020 № НВ-020 площа земельної ділянки з кадастровим номером :02:016:0043 складає 0,3680 га, сформована земельна ділянка - 18.02.2020. Вищевказана земельна ділянка належить до земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Вид використання земельної ділянки: для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель.

На підставі рішення 37 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 19.08.2020 № 2241/20 між Харківською міською радою та ТОВ «ХАРКІВСЬКИЙ БІЗНЕС-ЦЕНТР «ЮЖНИЙ» 29.01.2021 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером :02:016:0043 площею 0,3680 га по пров. Сімферопольському, буд.6 у м. Харкові.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 08.08.2025 № 438735338 право власності на вищезазначену земельну ділянку зареєстровано з 12.03.2021 за ТОВ «ХАРКІВСЬКИЙ БІЗНЕС-ЦЕНТР «ЮЖНИЙ».

Як вказує позивач у позові, ТОВ «ХАРКІВСЬКИЙ ЫЗНЕС-ЦЕНТР «ЮЖНИЙ» з дати формування земельної ділянки - 18.02.2020 по дату реєстрації права власності на земельну ділянку - 11.03.2021, використовує земельну ділянку з кадастровим номером :02:016:0043 за адресою: м. Харків, пров. Сімферопольський, 6, без виникнення права власності/користування та без державної реєстрації цих прав у відповідності до ст. 125, 126 Земельного кодексу України.

Згідно із листом Головного управління Державної податкової служби у Харківській області від 01.08.2025 № 16606/5/20-40-04-07-12 ТОВ «ХАРКІВСЬКИЙ БІЗНЕС-ЦЕНТР «ЮЖНИЙ» задекларовано до сплати та сплачено за земельну ділянку площею 0,3680 га за 11 місяців 2020 року - 272 222,89 грн, за 2021 рік - 347 009,28 грн земельного податку.

За твердженнями позивача, відповідач не є власником або постійним землекористувачем земельної ділянки, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому, єдина можлива форма здійснення плати за землю для нього, як землекористувача, є орендна плата (ст. 14.1.72 Податкового кодексу України).

Враховуючи вищенаведене, позивач зауважує, що ТОВ «ХАРКІВСЬКИЙ БІЗНЕС-ЦЕНТР «ЮЖНИЙ» у період з 01.12.2020 по 11.03.2021 не сплачувало у встановленому законодавчими актами розмірі плату за користування земельною ділянкою по пров. Сімферопольському, 6 у м. Харкові, внаслідок чого зберегло за рахунок Харківської міської ради як власника земельної ділянки за вказаною адресою майно - грошові кошти у розмірі орендної плати у сумі 424 561,18 грн.

Розрахунок розміру безпідставно збережених ТОВ «ХАРКІВСЬКИЙ БІЗНЕС-ЦЕНТР «ЮЖНИЙ» коштів у розмірі орендної плати здійснювався Харківською міською радою на підставі витягу від 10.09.2020 № 5488 з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки з кадастровим номером :02:016:0043 загальною площею 0,3680 га по пров. Сімферопольському, 6 у м. Харкові, виданого Відділом у м. Харкові ТУ Держгеокадастру у Харківській області.

Вищевказаний розрахунок виконано на підставі Положення про порядок визначення розмірів орендної плати при укладанні договорів оренди землі в м. Харкові, затвердженого рішенням Харківської міської ради № 41/08 від 27.02.2008, зі змінами (далі - Положення № 41/08).

Встановлені міською радою фактичні обставини стали підставою для звернення до суду із цим позовом до ТОВ «ХАРКІВСЬКИЙ БІЗНЕС-ЦЕНТР «ЮЖНИЙ» про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати у сумі 424 561, 18 грн за використання земельної ділянки по пров. Сімферопольському, 6 у м. Харкові з кадастровим номером :02:016:0043 за період з 01.12.2020 по 11.03.2021.

Суд першої інстанції у задоволенні позову відмовив повністю, що стало підставою для звернення позивача до апеляційного суду зі скаргою.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та викладеним доводам сторін, колегія суддів виходить з наступного.

Предметом розгляду у даній справі є вимоги Харківської міської ради про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 424 561,18 грн як безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою комунальної власності у період з 01.12.2020 по 11.03.2021, у зв`язку з використанням земельної ділянки без оформленого речового права.

Натомість предметом апеляційного розгляду є перевірка законності й обґрунтованості рішення господарського суду, яким у задоволенні позову відмовлено, зокрема з огляду на застосування судом першої інстанції положень статей 1212 1214 Цивільного кодексу України, статей 120, 125, 206 Земельного кодексу України, а також оцінки встановлених фактичних обставин щодо характеру правовідносин сторін та наявності чи відсутності підстав для стягнення коштів як безпідставно збережених.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Законодавець у ч. 2 ст. 3 Земельного кодексу України (далі ЗК України) закріпив норму, відповідно до якої земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно зі ст. 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Підпунктом 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України) встановлено, що плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17 зазначила про те, що чинним законодавством розмежовано поняття "земельний податок" і "орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності" (п. 60 постанови Верховного Суду від 08.08.2024 у справі № 917/1621/22).

Земельний податок - це обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. Орендною платою є обов`язковий платіж за користування земельною ділянкою державної або комунальної власності на умовах оренди (пп. 14.1.72, 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 ПК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Як вбачається з положень ст. 120 ЗК України момент виникнення права власності на об`єкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права власності чи укладання (продовження, поновлення) договору оренди земельної ділянки.

Враховуючи наведене, з моменту виникнення права власності на нерухоме майно у власника виникає обов`язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку, розташовану під цією будівлею.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 08.08.2025 №438735039 право власності на нежитлову будівлю літ. "Б-8" загальною площею 14305 кв.м, розташовану за адресою: м. Харків, провулок Сімферопольський, буд.6, зареєстровано за ТОВ «ХАРКІВСЬКИЙ БІЗНЕС-ЦЕНТР «ЮЖНИЙ» 03.12.2019 (а.с. 20).

Водночас, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 у справі №200/606/18 зазначила, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.

Така правова позиція викладена і у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у справі №922/2060/20 від 05.08.2022.

Власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто інший, окрім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна.

Таку правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 15.12.2021 у справі №924/856/20.

Вищевказана нежитлова будівля розташована на земельній ділянці з кадастровим номером :02:016:0043.

За змістом визначення, наведеного у ч. 1 ст. 79 Земельного кодексу України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Як встановлено положеннями ч.ч. 1, 3, 4, 9 ст. 79-1 Земельного кодексу України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру; сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі; земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера; земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 18.02.2020 №НВ-020 площа земельної ділянки з кадастровим номером 0:02:003:0034 складає 0,3680 га, сформована земельна ділянка належить до земель житлової та громадської забудови. Вид використання земельної ділянки для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. "Б-8".

Тобто, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, що у спірний період з 01.12.2020 по 11.03.2021 ТОВ «ХАРКІВСЬКИЙ БІЗНЕС-ЦЕНТР «ЮЖНИЙ» було власником нерухомого майна, розміщеного на відповідній земельній ділянці, яке набуло ще в 2019 році.

Згідно з вимогами ч. 1,2 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Більш того, згідно зі ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:016:0043 зареєстровано за ТОВ «ХАРКІВСЬКИЙ БІЗНЕС-ЦЕНТР «ЮЖНИЙ» лише 12.03.2021 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки №31 від 29.01.2021.

Судова колегія зазначає, що об`єктивно навіть під час процедури з оформлення права власності, землекористувач не перестає користуватися земельною ділянкою, на якій розташоване його нерухоме майно, поряд з цим, ще не маючи належним чином оформленого права на користування нею.

У даному випадку наявність правовідносин між сторонами, спрямованих на укладення договору щодо набуття права власності на земельну ділянку не змінює оплатності характеру її користування за період до моменту набуття відповідачем її у власність, визначений (характер) приписами ст. 206 ЗК України, тоді як положення пп. 14.1.136 п. 14.1 Податкового кодексу України визначають таку плату обов`язковою, що здійснюється користувачем землі на користь її власника.

Водночас процедура оформлення викупу земельної ділянки та укладення у подальшому договору купівлі-продажу цієї земельної ділянки відбувалася у той період, коли ТОВ «ХАРКІВСЬКИЙ БІЗНЕС-ЦЕНТР «ЮЖНИЙ» повинно було сплачувати плату за землю за її користування у формі орендної плати за період до оформлення права власності на цю земельну ділянку (державної реєстрації такого права).

Суд вказує, що будь-яких винятків щодо можливості не сплачувати плату за землю у період, в якому землекористувач бере участь у процедурі оформлення права власності на земельну ділянку, Податковий кодекс України та Земельний кодекс України не містять.

За таких обставин, оскільки право власності на земельну ділянку зареєстровано за відповідачем на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки №31 від 29.01.2021 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно 12.03.2021 та відповідно у спірний період з 01.12.2020 по 11.03.2021 ТОВ «ХАРКІВСЬКИЙ БІЗНЕС-ЦЕНТР «ЮЖНИЙ» не було власником або постійним землекористувачем спірної земельної ділянки, то останнє і не було суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому, єдиною можливою формою здійснення плати за землю для нього як землекористувача була орендна плата.

Так, пунктом 3.11 Порядку продажу земельних ділянок або прав на них на підставі цивільно-правових договорів у м. Харків, затвердженого рішенням 29 сесії Харківської міської ради 5 скликання від 24.12.2008 №362/08, врегульовано, що у разі припинення права користування земельною ділянкою орендна плата сплачується за фактичний період перебування землі у користуванні.

Даний пункт Порядку кореспондує п. 287.1 ст. 287 ПК України, відповідно до якого власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році.

Отже, як вже зазначалося, саме державна реєстрація права власності на земельну ділянку є імперативно визначеним моментом виникнення такого права в силу положень 125, 126 ЗК України, а отже відповідач користувався земельною ділянкою без належної правової підстави протягом всього оспорюваного періоду - з 01.12.2020 по 11.03.2021.

Враховуючи вищевикладене та те, що відповідач набув права власності на земельну ділянку 12.03.2021, суд вважає помилковим висновок суду першої інстанції у даній справі стосовно того, що укладення договору купівлі-продажу унеможливлює застосування кондикційних зобов`язань за період 01.12.2020 по 11.03.2021.

Так, відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Положення цієї статті застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події, та зокрема, застосовуються до вимог про витребування майна власником із чужого незаконного володіння.

Частиною 3 ст. 1212 ЦК України встановлено, що положення глави 83 "Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави" ЦК України застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Під безпідставно збереженим майном мається на увазі грошові кошти в розумінні ст. 179, 190 ЦК України, оскільки відповідно до ст. 206 ЗК України використання землі в Україні є платним.

В свою чергу положення глави 15, ст.ст. 120, 125 ЗК України, ст. 1212 ЦК України дають підстави вважати, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, ураховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, особа яка придбала такий об`єкт стає фактичним користувачем тієї земельної ділянки, на якій такий об`єкт нерухомого майна розташований, а відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформлення прав на цю ділянку (без укладення договору оренди тощо) та недоотримання її власником доходів у виді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у постанові від 31.10.2023 у справі №922/606/23.

Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №922/3412/17, від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц, від 13.02.2019 у справі №320/5877/17, постанови Верховного Суду від 30.11.2016 у справі №922/1008/15, від 07.12.2016 у справі №922/1009/15, від 12.04.2017 у справі №922/7207/15, від 21.01.2019 у справі №902/794/17).

Так, відповідач, не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою у весь спірний період з 01.12.2020 по 11.03.2021, тобто до моменту державної реєстрації права власності на земельну ділянку, за відсутності укладеного договору оренди зберіг кошти та тим самим збільшив вартість власного майна, а позивач втратив належне йому майно (кошти від орендної плати), тобто відбувся факт безпідставного збереження відповідачем коштів у розмірі орендної плати за рахунок позивача, що є підставою для застосування до спірних правовідносин статей 1212-1214 ЦК України.

Судова колегія також вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч. 2 ст. 1212 ЦК України, положення глави 83 цього Кодексу застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі №922/3412/17, від 13.02.2019 у справі №320/5877/17, при врегулюванні спору у межах кондиційних правовідносин не мають значення та не підлягають встановленню обставини в якому саме порядку землекористувач має намір/оформив у подальшому право користування земельною ділянкою, яким чином триває/тривала процедура оформлення та наявність вини учасників кондиційних правовідносин.

Отже, у даному випадку обов`язок відповідача сплатити суму безпідставно збережених коштів виникає в силу самого користування ним спірною земельною ділянкою без сплати орендної плати, і не залежить від того чи сталося це внаслідок поведінки набувача, потерпілого чи інших осіб, або сталось поза їх волею.

Верховний Суд у постанові від 31.10.2023 у справі №922/606/23 визнав помилковим посилання судів попередніх інстанцій на те, що оскільки орган місцевого самоврядування надав попередню згоду на викуп земельної ділянки, він міг би розраховувати тільки на суму земельного податку, що підлягає сплаті, а не на суму орендної плати, позаяк рішення органу місцевого самоврядування, яким було надано фактичному користувачу дозвіл на викуп земельної ділянки, за умов відсутності укладення договору купівлі-продажу стосовно неї, не свідчить про виникнення між позивачем та відповідачем права власності/користування землею.

Таким чином, сам факт надання органом місцевого самоврядування дозволу на викуп земельної ділянки не створює у фактичного користувача ані права власності, ані права користування на таку земельну ділянку та не звільняє його від обов`язку сплачувати плату за її використання. За відсутності укладеного та зареєстрованого договору оренди чи набутого права власності, користування земельною ділянкою у відповідний період є таким, що здійснюється без належної правової підстави, а тому кошти, які підлягали сплаті за таке користування, вважаються безпідставно збереженими та підлягають стягненню на підставі ст. 1212 1214 ЦК України.

Щодо релевантності правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 15.10.2019 у справі №922/1379/18, колегія суддів зазначає таке.

Правові висновки Верховного Суду підлягають застосуванню судами за умови подібності правовідносин, що передбачає тотожність або істотну схожість фактичних обставин справи, предмета та підстав позову, а також правового регулювання спірних відносин.

Разом з тим, у справі №922/1379/18 Верховний Суд виходив із конкретних встановлених судами фактичних обставин, які істотно відрізняються від обставин даної справи, зокрема щодо характеру поведінки сторін, тривалості та змісту правовідносин, а також стадії оформлення прав на земельну ділянку.

Натомість у даній справі встановлено, що відповідач протягом спірного періоду фактично користувався земельною ділянкою без оформленого речового права та без внесення плати за землю у визначеному законом порядку, що свідчить про наявність підстав для застосування положень ст. 1212 1214 ЦК України.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 15.10.2019 у справі №922/1379/18, не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки вони сформульовані за відмінних фактичних обставин і не спростовують наявності у даному випадку підстав для стягнення безпідставно збережених коштів.

Верховним Судом у постановах від 29.01.2019 у справах №922/3780/17 та №922/536/18, від 11.02.2019 у справі №922/391/18, від 12.04.2019 у справі №922/981/18, від 12.06.2019 у справі №922/902/18 наголошено, що для вирішення спору щодо фактичного користування земельною ділянкою без укладання правовстановлюючих документів та без державної реєстрації прав на неї встановленню підлягають обставини, зокрема, чи є спірна земельна ділянка, за користування якою Харківська міська рада просить стягнути безпідставно збережені кошти, сформованим об`єктом цивільних прав протягом усього періоду, зазначеного у позові, та необхідність підтвердження площі займаної земельної ділянки належними доказами.

Як вже було зазначено вище, згідно з витягом з Державного земельного кадастру номер від 18.02.2020 №НВ-020 площа земельної ділянки з кадастровим номером 0:02:003:0034 складає 0,3680 га, сформована земельна ділянка належить до земель житлової та громадської забудови. Вид використання земельної ділянки для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. "Б-8".

Таким чином, відомості про земельну ділянку площею 0,3680 га, внесено до Державного земельного кадастру з присвоєнням кадастрового номера, з огляду на що вказана земельна ділянка є сформованою у розумінні положень Земельного кодексу України.

Відповідно до пунктів 289.1., 289.2. статті 289 Податкового кодексу України для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель, на який індексується нормативна грошова оцінка сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення за станом на 1 січня поточного року, що визначається за певною формулою.

Отже, нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який у будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями підпункту 288.5.1. пункту 288.5. статті 288 Податкового кодексу України.

При цьому ст. 12 Закону України "Про оцінку земель" регламентовано, що нормативно-правові акти з проведення оцінки земель затверджуються Кабінетом Міністрів України. Для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності нормативна грошова оцінка земель проводиться обов`язково (ст.13 цього Закону).

Нормативно-грошова оцінка земельних ділянок у межах населених пунктів проводиться не рідше ніж один раз на 5 - 7 років (ст.18 Закону України "Про оцінку земель").

Відповідно до ст. 20 Закону України "Про оцінку земель" за результатами бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок складається технічна документація, а за результатами проведення експертної грошової оцінки земельних ділянок складається звіт. Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

Згідно з положеннями ч.3 ст. 23 цього Закону (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Результатом нормативної грошової оцінки конкретної земельної ділянки є технічна документація на неї, а надання витягу з технічної документації є послугою компетентного органу (Держгеокадастру та його територіальних органів), який веде відповідний облік згідно з Порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 №1051 (далі - Порядок № 1051).

Отже, технічна документація на конкретну земельну ділянку, яка виготовляється на замовлення землекористувача (власника), відповідно до статті 20 Закону України "Про оцінку земель", є джерелом інформації про нормативну грошову оцінку певної земельної ділянки.

При цьому, власник (землекористувач) може використати технічну документацію на обґрунтування нормативної грошової оцінки, надавши суду її оригінал або належно засвідчену копію.

Відтак технічна документація, виготовлена на конкретну земельну ділянку уповноваженим органом, може бути належним доказом на обґрунтування нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яка набула статусу об`єкта цивільних прав.

У той же час, пунктом 162 Порядку №1051 визначено відомості, які можуть надаватися державними кадастровими реєстраторами у формі: 1) витягу з Державного земельного кадастру про об`єкт Державного земельного кадастру; 2) довідки, що містить узагальнену інформацію про землі (території), за формою згідно з додатком 41; 3) викопіювання з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану); 4) копій документів, що створюються під час ведення Державного земельного кадастру. Витяги, довідки, викопіювання та копії документів, що створюються під час ведення Державного земельного кадастру, в паперовій та електронній формі відповідно до Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" мають однакову юридичну силу.

З огляду на те, що земельним законодавством та Податковим кодексом України не обмежується можливість подання доказів щодо нормативної грошової оцінки земельної ділянки державної (комунальної) власності для цілей сплати орендної плати виключно витягом з Державного земельного кадастру, належними доказами на обґрунтування нормативної грошової оцінки земельної ділянки можуть бути: технічна документація на спірну земельну ділянку, виготовлена компетентним органом для оформлення договору оренди, довідка з Державного земельного кадастру, витяг з Державного земельного кадастру, а також висновок судової експертизи про встановлення нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки, наданий відповідно до ст. 98 - 103 ГПК України, які містять інформацію щодо предмета спору в цій справі.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі №905/1680/20.

Як вбачається з матеріалів справи, Харківською міською радою розрахунок розміру безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати здійснено за період 01.12.2020-11.03.2021 на підставі Витягу №5488 від 10.09.2020 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок.

Відповідно до вказаного Витягу нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером 0:02:003:0034 складає 23 133 957,00 грн.

Відповідно до ст. 18 Закону України "Про оцінку земель" нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться відповідно до норм, правил, а також інших нормативно-правових актів на землях усіх категорій та форм власності.

Згідно з п.289.2 ПК України центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель (Кі), на який індексується нормативна грошова оцінка земель і земельних ділянок, у тому числі право на які фізичні особи мають як власники земельних часток (паїв), на 1 січня поточного року.

Коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується кумулятивно залежно від дати проведення нормативної грошової оцінки земель.

Згідно з п.289.3 ПК України Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації не пізніше 15 січня поточного року забезпечують інформування центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, і власників землі та землекористувачів про щорічну індексацію нормативної грошової оцінки земель.

Так, згідно інформації, розміщеної на офіційному веб-сайті Центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель за 2020 рік 1,0; 2021 рік 1,1 (для земель несільськогосподарського призначення).

Як вбачається з матеріалів справи, розрахунок позивачем виконано на підставі Положення про порядок визначення розмірів орендної плати при укладанні договорів оренди землі в м. Харкові, затвердженого рішенням Харківської міської ради №41/08 в редакції до 31.12.2021.

Згідно з наданим позивачем розрахунком, розмір орендної плати, який повинно було сплачувати ТОВ «ХАРКІВСЬКИЙ БІЗНЕС-ЦЕНТР «ЮЖНИЙ» за спірний період з 01.01.2020 по 31.12.2020 за користування земельною ділянкою комунальної власності з кадастровим номером 0:02:003:0034 площею 0,3680 га за адресою: м. Харкові, пров. Сімферопольський, 6, складає: у 2020 році 154 226,38 грн в місяць, за період з 01.12.2020 по 3,1.12.2020 становить 154226,38 грн; у 2021 році - 154 226,38 грн в місяць, за період з 01.01.2021 по 11.03.2021 становить 363 178,25 грн.

Відповідно до листа ГУ ДПС у Харківській області від 01.08.2025 №16606/5/20-40-04-07-12 щодо здійснення плати за використання земельної ділянки землекористувачем ТОВ «ХАРКІВСЬКИЙ БІЗНЕС-ЦЕНТР «ЮЖНИЙ» за 11 місяців 2020 році сплачено 272 222,89 грн за вказану земельну ділянку, за 2021 рік 347 009,28 грн. Відтак, загальна сума безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плоати за використання земельної ділянки у період з 01.12.2020 по 11.03.2021 становить 424 561,18 грн.

Перевіряючи розмір суми безпідставно збережених коштів за використання земельної ділянки комунальної форми власності на території м. Харкова, враховуючи, що розрахунок здійснено на підставі Витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, колегією суддів встановлено, що він нарахований правильно.

Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, на яких підставах земельна ділянка використовувалася та в яких розмірах сплачувалась плата за землю попереднім власником нерухомого майна, або ж документального підтвердження іншого розміру орендної плати (контррозрахунку), аніж того, який зазначений у розрахунку, долученого до позовної заяви, матеріали справи не містять та судом не встановлено.

Отже, установивши факт набуття відповідачем права власності на нерухоме майно, а також користування відповідачем у спірний період без достатніх на те правових підстав сформованою земельною ділянкою, на якій розташована ця нерухомість, суд апеляційної інстанції погоджується з позивачем про обґрунтованість позовних вимог в заявленому розмірі.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати в сумі 424 561,18 грн за користування земельною ділянкою за період з 01.12.2020 по 11.03.2021 є законними та обґрунтованими, доведені належними та допустимими доказами в розумінні ст. 76-79 ГПК України, а тому підлягають задоволенню.

Разом з тим, на переконання відповідача, ним було вчинено всіх необхідних та залежних від нього дій для отримання у власність земельної ділянки. ТОВ «ХАРКІВСЬКИЙ БІЗНЕС-ЦЕНТР «ЮЖНИЙ» не зволікало, не ухилялось від укладення договору купівлі-продажу, не зловживало своїми правами, що підтверджується численними листами, заявами та документами. На думку відповідача, сторони перебували саме у процедурі купівлі-продажу земельної ділянки, а не у відносинах щодо укладення договору оренди. Неукладення договору оренди було зумовлене не ухиленням відповідача, а наміром сторін оформити відчуження земельної ділянки у власність. Відтак, за відсутності орендних правовідносин і з огляду на перебування сторін у процедурі продажу, кошти у розмірі орендної плати не можуть вважатися безпідставно збереженими у розумінні ст. 1212 ЦК України.

Апеляційний суд зауважує, що сам по собі факт вчинення відповідачем дій, спрямованих на набуття права власності на земельну ділянку, зокрема подання заяв, листування з органом місцевого самоврядування, укладення договору купівлі-продажу у подальшому, не спростовує встановленого у справі факту користування земельною ділянкою у спірний період без належним чином оформленого речового права на неї. Відповідно до ст. 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає виключно з моменту державної реєстрації такого права, яка у даному випадку відбулася лише 12.03.2021. Отже, протягом періоду з 01.12.2020 по 11.03.2021 відповідач не мав правового титулу на користування спірною земельною ділянкою.

Посилання відповідача на те, що сторони перебували у процедурі купівлі-продажу земельної ділянки, а відтак не перебували у відносинах оренди, не впливає на правову оцінку спірних правовідносин, оскільки така обставина не змінює імперативного характеру положень ст. 206 ЗК України щодо платності використання землі. Чинне законодавство не передбачає винятків, які б звільняли фактичного користувача земельної ділянки від обов`язку сплачувати плату за землю у період до оформлення відповідного речового права, у тому числі у зв`язку з перебуванням у процедурі її викупу.

Доводи відповідача про відсутність укладеного договору оренди як підставу для відсутності обов`язку зі сплати орендної плати також є необґрунтованими, оскільки у даному випадку підставою заявлених вимог є не договірні, а кондикційні правовідносини. Відповідно до ст. 1212 1214 ЦК України обов`язок повернення безпідставно збережених коштів виникає у силу закону внаслідок користування майном без достатньої правової підстави, незалежно від наявності чи відсутності між сторонами договірних відносин.

Аргумент відповідача про сплату ним земельного податку не спростовує наявності підстав для задоволення позову, оскільки відповідно до положень Податкового кодексу України платниками земельного податку є власники земельних ділянок або постійні землекористувачі. Відповідач у спірний період таким статусом не володів, а відтак сплата ним земельного податку не є належним виконанням обов`язку зі сплати плати за землю та не виключає виникнення у нього обов`язку відшкодувати власнику земельної ділянки безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати.

Крім того, суд першої інстанції ухвалюючи рішення посилався на преюдиційність висновків, викладених у справі №922/4013/20, в якій позивач вже звертався до Господарського суду Харківської області з аналогічним позовом до відповідача щодо стягнення коштів за користування цією ж земельною ділянкою, лише за інший період, а саме за період з 01.03.2020 по 30.11.2020. Судами трьох інстанцій у задоволенні позову було відмовлено, на підставі того, що між сторонами склалися правовідносини з приводу оформлення права власності на зазначену земельну ділянку.

Частиною 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів.

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч. 4 ст. 75 ГПК України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Отже, преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Цей правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 у справі №922/2391/16, а також у постанові від 18.06.2021 у справі №910/16898/19.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом розгляду у справі №922/4013/20 були правовідносини за інший період - з 01.03.2020 по 30.11.2020, тоді як у даній справі спір стосується періоду з 01.12.2020 по 11.03.2021, який охоплює інший часовий проміжок, у тому числі фінальну стадію оформлення прав на земельну ділянку.

Отже, з огляду на відмінність у періоді виникнення спірних правовідносин, а також зміну фактичних обставин, що мали місце у цей період, висновки судів у справі №922/4013/20 не можуть вважатися преюдиціальними для вирішення даного спору, оскільки не забезпечується необхідна тотожність обставин.

Крім того, колегія суддів зазначає, що преюдиціальне значення мають саме встановлені фактичні обставини, а не правова оцінка таких обставин, викладена у судовому рішенні. Відтак, висновки судів у справі №922/4013/20 щодо характеру правовідносин сторін не є обов`язковими для суду при вирішенні даної справи.

За таких обставин посилання суду першої інстанції на преюдиційність висновків, викладених у справі №922/4013/20, є помилковим.

У своїх додаткових поясненнях у справі, відповідач вказує, що поведінка позивача у спірних правовідносинах не відповідає критеріям розумності, справедливості та добросовісності, оскільки Харківська міська рада звернулась із вимогою про стягнення грошових коштів у період, коли місто Харків перебуває в умовах воєнного стану та зазнає постійних ракетних і артилерійських обстрілів, що супроводжується систематичними відключеннями електроенергії, теплопостачання та водопостачання, а також суттєво ускладнює здійснення господарської діяльності суб`єктами господарювання. - дай відповіді на всі ці аргументи відповідача

Безумовно, апеляційний суд враховує об`єктивні обставини, пов`язані із запровадженням воєнного стану, а також негативні наслідки, що настали та продовжують наставати у зв`язку зі збройною агресією рф проти України, зокрема значні фінансові ризики, збитки суб`єктів господарювання, перебої у функціонуванні інфраструктури, відключення електроенергії, теплопостачання та водопостачання.

Разом з тим, зазначені обставини не мають вирішального значення для правильного вирішення даного спору, оскільки предметом позову є стягнення коштів за період з 01.12.2020 по 11.03.2021, тобто за час, який об`єктивно передував подіям, пов`язаним із початком повномасштабного вторгнення та введенням воєнного стану.

Крім того, заявлені позовні вимоги ґрунтуються на положеннях ст. 1212 1214 ЦК України та мають характер кондикційних, а відтак обов`язок відповідача повернути безпідставно збережені кошти виникає у силу закону та не залежить від подальших економічних умов чи обставин, які виникли після спірного періоду.

За таких обставин посилання відповідача на воєнний стан та пов`язані з ним труднощі господарської діяльності не спростовують наявності у нього обов`язку відшкодувати позивачу безпідставно збережені кошти та не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки: неправильно визначив правову природу спірних правовідносин, ототожнивши їх із договірними, тоді як вони є кондикційними та регулюються положеннями ст. 1212 1214 ЦК України; безпідставно надав вирішального значення обставині перебування сторін у процедурі викупу земельної ділянки, що не впливає на обов`язок фактичного користувача сплачувати плату за землю до моменту державної реєстрації права власності; неправильно застосував положення щодо платності використання землі (ст. 206 ЗК України) та не врахував, що відсутність оформленого речового права не звільняє від обов`язку сплачувати плату за фактичне користування земельною ділянкою.

Натомість апеляційним судом встановлено, що: у спірний період з 01.12.2020 по 11.03.2021 відповідач фактично користувався земельною ділянкою без належним чином оформленого речового права; право власності на земельну ділянку виникло лише з моменту його державної реєстрації 12.03.2021; відповідач не був платником земельного податку у цей період, а єдиною формою плати за землю для нього як фактичного користувача є орендна плата; несплата такої плати призвела до безпідставного збереження коштів за рахунок власника земельної ділянки; розмір заявлених до стягнення коштів підтверджений належними та допустимими доказами і є обґрунтованим.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, неповно з`ясував обставини справи та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову, у зв`язку з чим рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до пп. б), в) пункту 4 частини 1 статті 282 Господарського процесуального кодексу України, у постанові має бути зазначений новий розподіл судових витрат у разі скасування чи зміни рішення.

Керуючись статтями 269, п.2 ч.1 ст. 275, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради задовольнити.

Рішення Господарського суду Харківської області від 22.12.2025 у справі №922/3067/25 скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАРКІВСЬКИЙ БІЗНЕС-ЦЕНТР «ЮЖНИЙ» (вул. Олександра Кониського, 38, м. Київ, 01054, ) на користь Харківської міської ради (м-н Конституції, 7, м. Харків, 61003, , платіжні реквізити: отримувач - ГУК Харків обл/МТГ Харків, код отримувача (ЄДРПОУ) 37874947, рахунок (IBAN) - UА0020649, банк отримувача - Казначейство України (ЕАП), код класифікації доходів бюджету - 24062200) безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати у сумі 424 561,18 грн за використання земельної ділянки по пров. Сімферопольському, 6 у м. Харкові з кадастровим номером :02:016:0043 за період з 01.12.2020 по 11.03.2021.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАРКІВСЬКИЙ БІЗНЕС-ЦЕНТР «ЮЖНИЙ» (вул. Олександра Кониського, 38, м. Київ, 01054, ) на користь Харківської міської ради (м-н Конституції, 7, м. Харків, 61003, , платіжні реквізити: рахунок (ІВАN) - UА0032986, Банк: ДКСУ м. Київ, МФО 820172 Отримувач - Харківська міська рада, код отримувача (ЄДРПОУ) - 04059243), витрати зі сплати судового збору у сумі 6 368,42 грн та витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 7 642,10 грн.

Господарському суду Харківської області видати відповідні накази.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок та строки касаційного оскарження передбачено ст.286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена 30.03.2026.

Головуючий суддя В.В. Россолов

Суддя О.І. Склярук

Суддя В.С. Хачатрян