ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"25" березня 2026 р. Справа № 911/492/26

Господарський суд Київської області у складі судді Яреми В.А., розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю КОМБІ ПЕРСПЕКТИВА про забезпечення позову до Товариства з обмеженою відповідальністю ГАВРИЛІВСЬКА ПТАХОФАБРИКА

про визнання права іпотекодержателя щодо об`єкта нерухомого майна та визнання нерухомого майна обтяженим іпотекою

установив:

19.02.2026 через канцелярію Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю КОМБІ ПЕРСПЕКТИВА (далі ТОВ КОМБІ ПЕРСПЕКТИВА/позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю ГАВРИЛІВСЬКА ПТАХОФАБРИКА (далі ТОВ ГАВРИЛІВСЬКА ПТАХОФАБРИКА/відповідач) з вимогами про:

- визнання права іпотекодержателя щодо об`єкта нерухомого майна, зокрема Бройлерної ферми №7 загальною площею 13546,8 кв.м, розташованої за адресою: Київська обл., Бучанський р-н (раніше - Вишгородський), с. Гаврилівка, квартал, 7, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 18 (далі майно), як такого, що виникло в силу закону у зв`язку з його продажем з відстроченням платежу (в кредит) за договором купівлі-продажу №1711 від 31.10.2025;

- визнання, що, зокрема, Бройлерна ферма №7 загальною площею 13546,8 кв.м, є обтяженою іпотекою (іпотека в силу закону) на користь позивача в забезпечення виконання відповідачем зобов`язання зі сплати ціни за договором у розмірі 8 932 000 грн до моменту повного виконання такого зобов`язання.

Позовні вимоги обґрунтовано необхідністю проведення державної реєстрації обтяження (іпотеки) на підставі відповідного рішення суду у цій справі та підтвердження (визнання) іншими особами існування у позивача відповідного права іпотеки, яке виникло в силу закону у зв`язку з продажем Бройлерної ферми №7 з відстроченням оплати (в кредит).

Так, у розрізі вказаного позивач зауважив, що у нього в силу закону виникло забезпечувальне право (іпотека) на майно до моменту повної оплати ціни, тоді як окремий іпотечний договір між сторонами не укладався.

Унаслідок вказаного, за доводами позивача, відсутність державної реєстрації обтяження іпотекою відчуженого відповідачу майна створює умови, за яких це обтяження не є публічним і не відображається в реєстрах, якими керуються треті особи при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна.

Тобто метою звернення позивача до суду із цим позовом, за його власними доводами, є можливість провести державну реєстрацію відповідного обтяження та його визнання іншими особам.

Господарський суд Київської області ухвалою від 10.03.2026 у справі №911/492/26 прийняв до розгляду вказану позовну заяву та відкрив провадження, призначив на 20.04.2026 підготовче засідання.

24.03.2026 через канцелярію Господарського суду Київської області від ТОВ КОМБІ ПЕРСПЕКТИВА надійшла заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на Бройлерну ферму № 7, загальною площею 13546,8 кв.м. (згідно вказаного у прохальній частині опису складових такого майна), розташовану за адресою: Київська обл., Бучанський р-н (раніше Вишгородський), с. Гаврилівка, Квартал, 7, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 18, та заборони будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо Бройлерної ферми №7 до набрання законної сили рішення у справі №911/492/26.

Мотивуючи наявність підстав для задоволення такої заяви, ТОВ КОМБІ ПЕРСПЕКТИВА вказало на наявність обґрунтованої загрози того, що у разі невжиття обраних заходів забезпечення виконання рішення істотно ускладниться чи унеможливиться.

Вказане, на переконання позивача, полягає у тому, що:

- передання майна відповідачу відбулось до сплати ціни і станом на дату подання позову така ціна не сплачена;

- оскільки право іпотеки позивача наразі не зареєстроване, відповідач має фактичну можливість вільно розпорядитися майном без згоди позивача, зокрема відчужити таке майно;

- будь-який потенційний покупець такого майна в силу принципу публічної достовірності реєстру вважатиметься добросовісним набувачем, а позивач втратить статус іпотекодержателя такого майна;

- єдиною матеріальною гарантією отримання позивачем оплати за майно виступає іпотека, а тому невжиття обраних заходів забезпечення позову призведе до того, що позивач остаточно втратить таке забезпечувальне право через появу добросовісного набувача;

- ланцюгове відчуження майна призведе до необхідності у залученні до цієї справи нових учасників (наступних набувачів), а тому обрані заходи забезпечать збереження статусу-кво та виконання рішення у майбутньому.

Стосовно можливості відповідача вільно розпорядитися майном у будь-який час позивач зазначив, що 12.03.2026 відповідачем зареєстровано нову редакцію статуту, яка не містить вимог щодо попереднього погодження директором правочинів з нерухомістю, тобто директора наділено безумовним правом відчужувати майно без будь-якого зовнішнього контролю.

До заяви додано копію статуту ТОВ ГАВРИЛІВСЬКА ПТАХОФАБРИКА, затвердженого рішенням одноосібного учасника №1/03/26 від 12.03.2026.

Вказане, на переконання позивача, свідчить про те, що відповідач створює юридичні та управлінські передумови для неконтрольованого відчуження майна.

Також позивач у відповідній заяві здійснив посилання на постанову Верховного Суду від 03.03.2023 у справі №905/448/22, згідно якої, зокрема, можливість відповідача у будь-який час розпорядитися належним йому майном є беззаперечною.

З урахування зазначеного позивач вважає, що вимога про надання ним додаткових доказів реальних намірів відповідача стосовно такого відчуження свідчила б про застосування недосяжного стандарту доказування.

Оцінивши доводи та аргументи заявника стосовно необхідності вжиття заходів забезпечення позову, суд дійшов таких висновків.

Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 136, ч. 1 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Позов забезпечується, зокрема:

- накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб;

- забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання.

У відповідності до частин 4 та 11 статті 137 ГПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

З огляду на викладені вище норми процесуального закону вжиття заходів забезпечення позову - це, по суті обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя та уникнення можливого порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача, відтак умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Тобто інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту та охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача.

У постанові від 24.04.2024 у справі №754/5683/22 Велика Палата Верховного Суду вказала, що при розгляді заяви про забезпечення позову ключовим є встановлення судом:

1) наявності спору між сторонами;

2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду;

3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами;

4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.

Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

Водночас, вирішуючи питання щодо забезпечення позову, суд насамперед повинен з`ясувати зміст позовних вимог, а також правові підстави позову, оскільки у будь-якому випадку суд не вирішує спір по суті, а тому не може застосувати такий захід забезпечення позову, який за змістом є тотожним задоволенню заявлених позовних вимог.

Схожі висновки зроблено у постанові Верховного Суду від 17.02.2026 у справі №906/1114/25.

Так, заявлені вимоги про визнання права іпотекодержателя щодо об`єкта нерухомого майна та визнання нерухомого майна обтяженим іпотекою ТОВ КОМБІ ПЕРСПЕКТИВА мотивує наявністю у нього права на таке обтяження в силу закону до моменту повної оплати відповідачем ціни отриманого у власність майна.

Звертаючись до суду із такими вимогами, позивач прагне провести державну реєстрацію відповідного обтяження на підставі прийнятого у цій справі рішення по суті спору.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» надано такі визначення термінів, зокрема:

- державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;

- обтяження - заборона або обмеження розпорядження та/або користування нерухомим майном, встановлені законом, актами уповноважених на це органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, інших осіб, яких законом уповноважено накладати відповідну заборону (обмеження), або такі, що виникли з правочину.

Відповідно до приписів статей 4 та 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягають, зокрема такі обтяження речових прав на нерухоме майно:

- заборона відчуження та/або користування;

- арешт;

- іпотека;

- інші обтяження відповідно до закону.

Державна реєстрація обтяжень проводиться, зокрема, на підставі судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно.

З огляду наведеного суд висновує, що обрані позивачем заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно - Бройлерну ферму №7 та заборони будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо такого майна мають ознаки часткового вирішення спору по суті, оскільки фактично зводяться до обтяження речових прав на належне відповідачу майно, чого і прагне досягти позивач заявленими у цій справі вимогами.

Суд звертає увагу також і не те, що сформульовані надмірно широко заходи забезпечення позову (заборона вчиняти будь-які реєстраційні дії) охоплюють невизначене коло дій, без чіткого визначення їх змісту, обсягу та меж застосування, що ускладнює їх виконання та контроль за дотриманням.

Отже, обрані позивачем заходи забезпечення позову є частково тотожними задоволенню заявлених у цій справі вимог, що суперечить ч. 11 ст. 137 ГПК України, а також суті та правовій природі такого процесуального механізму як забезпечення позову, позаяк заходи мають саме забезпечувати поданий позивачем позов, а не вирішувати частково/повністю спір сторін та/або задовольняти заявлені у справі позовні вимоги.

Окрім того суд ураховує і доказову необґрунтованість доводів позивача про вчинення відповідачем будь-яких дій, спрямованих на реалізацію майна чи підготовчі дії до його реалізації.

Обставини ж внесення змін до статуту відповідача не перебувають у безпосередньому зв`язку із вчиненням відповідачем таких дій, які б достовірно свідчили про наявність ризиків утруднення виконання рішення суду у цій справі.

Самі лише твердження позивача про потенційну можливість відчуження відповідачем майна, без долучення відповідних доказів та обґрунтувань, не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.

Схожі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 04.12.2025 у справі №916/3385/25.

Посилання ж позивача на правову позицію Верховного Суду визнаються судом неспроможними, позаяк суд має здійснювати оцінку наданих заявником доказів на підтвердження наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову, у кожному конкретному випадку.

Суд звертає увагу на те, що не існує універсального алгоритму застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх вжиття (або відмова у такому) знаходиться у прямій залежності від фактичних обставин кожного конкретного господарського спору, а процесуальний закон, визначаючи у статті 75 ГПК України підстави звільнення від доказування, не передбачає звільнення учасника від доказування у разі подання заяви про забезпечення позову.

У розрізі вказаного суд вважає за необхідне наголосити на те, що інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити, попри це такі дії не можуть визнаватись встановленими поза межами процедури та стандартів доказування.

У зворотному ж порушується баланс рівності усіх учасників судового процесу та презюмується абсолютне право заявника на застосування обраних ним заходів забезпечення позову.

Судом враховано неодноразово висловлену Великою Палатою Верховного Суду позицію, згідно якої сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс. Постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц, від 16.11.2021 у справі №904/2104/19, від 21.06.2023 у справі №916/3027/21.

Так, згідно статей 7, 13 ГПК України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності фізичних та юридичних осіб незалежно від будь-яких ознак чи обставин; судочинство в господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Такі принципи господарського судочинства як рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі реалізуються, зокрема, шляхом надання особам, які беруть участь у справі, рівних процесуальних прав й обов`язків, до яких, зокрема, віднесено право давати усні та письмові пояснення, доводи та заперечення.

Певні ж позиції суду касаційної інстанції у питанні вжиття заходів забезпечення позову сформовано на підставі аналізу норми процесуального закону щодо принципів доказування, зокрема передбаченого статтею 79 ГПК України принципу «вірогідність доказів».

Водночас згадуваний принцип можливий до застосування тоді, коли докази подають обидві сторони, тобто суд співвідносить між собою докази обох сторін, відтак за відсутності поданих заявником доказів застосування відповідного принципу в розрізі відсутності доказів на спростування необхідності вжиття заходів є неможливим.

Правових же висновків про те, що у питанні застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та/або грошові кошти, позивач (заявник) звільняється від доказування наявності обґрунтованої необхідності у застосуванні заходів забезпечення позову шляхом подання відповідних доказів Верховним Судом не сформовано.

Отже, звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язуються заявлені позовні вимоги та застосування певного заходу забезпечення позову.

Звідси, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову та які можуть виражатись у вчиненні відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду.

Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо).

Схожі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 04.12.2025 у справі №916/3385/25.

Звідси покладені в основу обґрунтування заяви про забезпечення позову доводи, як і обставини по суті спору:

- не несуть у собі безсумнівну правдивість та не слугують тією інформацією, яка може встановлювати об`єктивну істинність обставин вчинення відповідачем будь-яких дій, спрямованих на реалізацію належного йому майна;

- не свідчать про безпосередній зв`язок між зазначеними у відповідно наданих заявником документах, зокрема статуті відповідача та обставинами вчинення ним дій з метою реалізації майна.

Висновуючи вказане вище, судом враховано, що законом не визначено перелік відповідних доказів, які повинна надати особа до суду під час звернення з заявою про забезпечення позову, а тому суди у кожному конкретному випадку повинні оцінювати їх на предмет достатності, належності, допустимості та достовірності.

Позивач не надав жодних доказів, які б свідчили, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів, за захистом яких позивач звернувся, а доводи заяви про забезпечення позову ґрунтуються виключно на припущеннях щодо можливої недобросовісної поведінки відповідача стосовно спірного майна.

У розрізі зазначеного суд звертає увагу на те, що при вирішенні питання про забезпечення позову, у тому числі шляхом вжиття такого крайнього заходу як арешт майна, важливим є об`єктивне існування ризиків втрати цього майна, позаяк арешт майна може полягати у проведенні його опису, оголошенні заборони розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмеженні права користування майном або його вилученні у власника.

З огляду на це вжиття заявлених заходів забезпечення позову шляхом арешту належного відповідачу майна та заборони вчиняти будь-які реєстраційні дій щодо нього фактично спрямовано на істотне обмеження реалізації відповідачем його зареєстрованого речового права на майно, яке не є предметом спору у цій справі, та матиме наслідком порушення балансу інтересів сторін і передчасне втручання суду у спірні правовідносини без їх вирішення по суті.

Звідси суд також наголошує, що беззаперечна можливість осіб у будь-який момент розпорядитися коштами, що знаходяться на їх рахунках, та/або відчужити майно, яке знаходиться у їхній власності, не є тотожною вчиненню цими особами дій, спрямованих на зменшення цих майнових активів.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову у порядку вказаних вище процесуальних норм, зокрема і частини 4 статті 137 ГПК України, слід враховувати, що однією із умов для застосування заходів забезпечення позову є те, що ці заходи мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відтак співмірність та адекватність заходу до забезпечення позову передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням, зокрема, вартості майна, що підлягає арешту, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Наявність же у процесуальному законі певного способу забезпечення позову, зокрема накладення арешту на кошти/майно особи, ще не свідчить про безумовне його застосування та вжиття за будь-яким поданим до суду позовом.

Також суд ураховує, що не є безумовною підставою для застосування заходів забезпечення позову і передбачене процесуальним законом право особи подати заяву про скасування таких заходів або про зустрічне забезпечення, оскільки інститут зустрічного забезпечення позову не може слугувати профілактикою попередження та санкцією за необґрунтоване застосування заходів забезпечення позову за заявою позивача/заявника.

Підсумовуючи вказане вище, суд зазначає, що інститут забезпечення позову не може слугувати ані способом вирішення спору по суті, ані метою блокування діяльності юридичної особи та/або створення нових правових обмежень чи переваг для однієї зі сторін, а тому суд визнає неспроможними міркування позивача про обрання ним заходу, який забезпечить збереження статусу-кво.

Отже, доводи позивача про необхідність вжиття обраних ним заходів забезпечення позову визнаються судом неспроможними і необґрунтованими, що свідчить про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.

З огляду наведеного суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю КОМБІ ПЕРСПЕКТИВА про забезпечення позову.

Керуючись ст. ст. 136, 137, 140, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

постановив:

У задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю КОМБІ ПЕРСПЕКТИВА про забезпечення позову відмовити.

Ухвала складена та підписана 25.03.2026, набирає законної сили з моменту її підписання суддею відповідно до ч. 2 ст. 235 ГПК України та може бути оскаржена у апеляційному порядку до Північного апеляційного господарського суду у строки та порядок відповідно до ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя В.А. Ярема