ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.04.2026м. ДніпроСправа № 904/435/26
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ВАРТІС", Київська область, Києво-Святошинський район, с. Вишневе

до Товариства з обмеженою відповідальністю ''АГРОДІЛ ЛТД'', м. Дніпро

про стягнення заборгованості

Суддя Ярошенко В.І.

Без участі (виклику) представників сторін

ПРОЦЕДУРА

Товариство з обмеженою відповідальністю "ВАРТІС" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю ''АГРОДІЛ ЛТД'' про стягнення заборгованості за Договором № 254/25-ДР від 15.07.2025 у розмірі 137 723, 40 грн з яких: основний борг у розмірі 119 554, 76 грн, пеня у розмірі 15 092, 77 грн, 3% річних у розмірі 919, 72 грн, інфляційні втрати у розмірі 2 156, 15 грн.

Ухвалою суду від 05.02.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін; відповідачу для подання відзиву на позов встановлено 15-тиденний строк з дня отримання даної ухвали.

Статтею 248 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

17.02.2026 від Товариства з обмеженою відповідальністю ''АГРОДІЛ ЛТД'' надійшов відзив на позовну заяву.

23.02.2026 від Товариства з обмеженою відповідальністю "ВАРТІС" надійшла відповідь на відзив.

Відповідно до частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно частини 1 статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

У пункті 3 постанови № 11 від 17.10.2014 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення" визначено, що розумним, зокрема вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс Проти Греції" від 05.02.2004).

При цьому, згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо тлумачення положення "розумний строк" вбачається, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ. Критеріями оцінки розумності строку є, зокрема складність справи та поведінка заявників.

Так, у справі "Хосце проти Нідерландів" 1998 суд вирішив, що тривалість у 8, 5 років є розумною у контексті ст. 6 Конвенції, у зв`язку зі складністю справи, а у справі "Чірікоста і Віола проти Італії", 15-річний строк розгляду визнано Європейським судом з прав людини виправданим, у зв`язку з поведінкою заявників.

За викладених обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

В порядку статті 240 Господарського процесуального кодексу України судом прийнято рішення у справі.

АРГУМЕНТИ СТОРІН

Позиція позивача, викладена у позовній заяві

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором поставки № 254/25-ДР від 15.07.2025 в частині своєчасної оплати за поставлений товар.

Позивач зазначає те, що умовами п. 7.3 договору, сторонами погоджено, що сторони усвідомлюють, що договір укладається під час дії обставин непереборної сили (форс-мажор). враховуючи те, що договір укладено 15.07.2025, відповідач усвідомлено та без будь-якого примусу прийняв на себе зобов`язання щодо своєчасної оплати поставленого товару та погодився із наслідками їх невиконання. Фактично сторони передбачили можливі ризики, пов`язані з воєнним станом та іншими форс-мажорними обставинами, що прямо врегульовано договором. Тому посилання відповідача на складність господарської діяльності чи надмірність відповідальності є безпідставними, оскільки такі обставини існували на момент укладення договору. Крім того, позивач зазначає, що заявлені до стягнення пеня, 3% річних та інфляційні втрати є не каральними санкціями, а передбаченим законом та договором способом компенсації порушеного майнового інтересу позивача у зв`язку з простроченням грошового зобов`язання. Позивач зазначає, що строк оплати товару настав задовго до обставин, на які посилається відповідач у відзиві на позовну заяву. Тимчасові фінансові труднощі є виключно внутрішніми організаційними питаннями роботи всередині товариства відповідача, та ніяким чином не впливає на обов`язок відповідача виконати належним чином взяті на себе зобов`язання за договором. Позивач підкреслює, що і позивач, і відповідач на даний час знаходяться в цілком однакових умовах. Заперечуючи щодо задоволення клопотання відповідача щодо зменшення розміру штрафних санкцій, позивач вказує на те, що заявлена сума штрафних санкцій становить незначний відсоток від суми основного боргу та є співмірною строку прострочення. Натомість прострочення грошового зобов`язання призвело до фактичного безоплатного користування коштами позивача. Така поведінка суперечить принципам добросовісності та справедливості, передбаченим ст. 3 Цивільного кодексу України. Позивач просить суд забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обстави справи та не допускати фактичного звільнення відповідача від сплати штрафних санкцій без належних правових підстав.

Позиція відповідача

Відповідачем визнано позовні вимоги в частині основної заборгованості у розмірі 119 554, 76 грн. Відповідачем вказано на те, що несплата ним вказаної заборгованості не є односторонньою відмовою від виконання зобов`язання, а є наслідком того, що з листопада 2025 підприємство, потрапило в форс-мажорні обставини, а саме: системні аварії в енергосистемі України, після масованих обстрілів зі сторони країни агресора, що супроводжуються постійними відключеннями від електропостачання (блекаут), призвели до неможливості господарської діяльності підприємства. На дату виникнення між сторонами договірних відносин (15.07.2025) відповідач не міг передбачити такі обставини непереборної сили як тотальне відключення електроенергії і тому після виникнення вказаних обставини, в кінці листопада 2025, відповідач звернулися до позивача з пропозицією підписали додаткову угоду про розстрочку погашення суми заборгованості у розмірі 159 554, 76грн. Сторонами підписано додаткову угоду 27.11.2025. Частину вищевказаної суми боргу відповідачем погашено, однак в грудні 2025, після масованих обстрілів об`єктів енергетики, підприємство перестало отримувати електропостачання та змушено було зупинити роботу.

Щодо штрафних санкцій (пеня у розмірі 15 092, 77 грн, 3% річних у розмірі 919, 72 грн, інфляційні втрати у розмірі 2 156, 15 грн), нарахованих позивачем, відповідач вказує на те, що заявлені вимогами є надмірними та такими, що мають ознаки каральної функції та можуть призвести до ускладнення подальшої діяльності підприємства, адже під час укладення договору ніхто із його сторін не міг передбачити масованих обстрілів та бомбардувань об`єктів критичної інфраструктури - об`єктів НЕК «Укренерго», що призвело до відключення постачання електроенергії та, як наслідок, неможливість відповідачем здійснювати виготовлення продукції. Штрафні санкції у загальному розмірі 18 168,64 гривень є надмірним тягарем для суб`єкта господарської діяльності, який здійснює свою діяльність не тільки під час дії воєнного стану, а й в безпосередній близькості до лінії фронту. Більш того, майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання нами певних зобов`язань, як то виплату заробітної плати своїм працівникам, сплати податків тощо і буде невиправдано обтяжливим і навіть непосильним. Відповідач посилаючись на п. 7.1 договору зазначає, що при укладанні договору відповідач розумів про можливе настання обставин непереборної сили (наприклад обмеження енергопостачання), однак не розумів, що електропостачання буде відсутнє повністю, що унеможливить подальше роботу підприємства. Враховуючи норми ч. 3 ст. 551 ЦК України, відповідач просить суд зменшити штрафні санкції до 100 %.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ТА ДОКАЗИ, ЩО ЇХ ПІДТВЕРДЖУТЬ

15.07.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ВАРТІС" (постачальник) та Товариства з обмеженою відповідальністю ''АГРОДІЛ ЛТД'' (покупець) укладено договір № 254/25-ДР.

Відповідно до пункту 1.1 договору, постачальник зобов`язується в порядку та на умовах, визначених цим договором, передати у власність покупця металопрокат в асортименті, а покупець зобов`язується своєчасно прийняти товар і здійснити його оплату на умовах цього договору.

Кількість, асортимент та розгорнута номенклатура товару, що передається за цим договором, зазначається у рахунках - фактурах постачальника, які мають силу специфікації, та видаються постачальником на підставі замовлень покупця або в інших додатках до цього договору та визначаються у видаткових накладних (п.2.1 договору).

Згідно з п. 3.1 договору, загальна ціна цього договору складає загальну вартість переданого товару, яка зазначена в усіх видаткових накладних. 3.2.

Діюча ціна на момент відвантаження товару на умовах передплати товару, згідно пп. 3.5.1. п.3.5 ст.3 договору, вказується у рахунках-фактурах постачальника та видаткових накладних (пункт 3.2 договору).

Пунктом 3.5 договору, визначено, що оплата товару проводиться шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок постачальника, вказаний у цьому договорі або у рахунках-фактурах на умовах передплати та на умовах відстрочення платежу в такому порядку.

Передплата товару здійснюється покупцем в розмірі 100% вартості товару протягом 3-х банківських днів від дати рахунку-фактури (пункт 3.5.1 договору).

При відвантаженні товару постачальником покупцю без отримання попередньої оплати покупець здійснює оплату отриманого товару та доставку на умовах відстрочення платежу протягом 10-ти календарних днів з моменту отримання товару (пункт 3.5.2 договору).

Відповідно до п. 3.6 договору, датою платежу вважається дата зарахування коштів на поточний рахунок постачальника.

В платіжному дорученні на оплату товару в призначенні платежу покупець повинен зазначати як підставу оплати цей договір, посилання на його дату та номер. Сторони погодили, що у випадку зазначення покупцем в призначенні платежу іншої підстави, як то рахунок-фактуру, видаткову накладну - постачальник зараховує кошти за цим договором (в тому числі в рахунок оплати несплаченої поставки на дату надходження коштів)(пункт 3.7 договору).

Пунктом 5.1 договору, визначено, що передача товару здійснюється відповідно до Міжнародних правил тлумачення термінів Інкотермс" у редакції Міжнародної Торгівельної Палати від 01.01.2010 на умовах, що зазначені у рахунках-фактурах або інших додатках до цього договору.

Товар вважається переданим постачальником і прийнятим покупцем з моменту підписання видаткової накладної або акту прийому-передачі, з цього моменту переходить право власності на товар до покупця та всі пов`язані з ним ризики (пункт 5.2 договору).

Цей договір набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами і скріплення печатками сторін і діє до 31.12.2025, а в частині взаєморозрахунків - до повного розрахунку між сторонами. Якщо за один місяць до закінчення терміну дії цього договору жодна зі сторін не повідомила іншу сторону про свій намір припинити дію цього договору, він автоматично подовжується на кожний наступний календарний рік.

На виконання п. 3.5.1 договору, позивачем виставлено відповідачу для здійснення оплати наступні рахунки-фактури: № 78261 від 16.09.2025 на суму 270 614, 34 грн та № 76125 від 09.09.2025 на суму 83 995, 20 грн.

В подальшому, постачальником здійснено поставку товару покупцю на загальну суму 205 188, 72 грн, що підтверджується підписаними сторонами видатковими накладними: № 57060 від 11.09.2025 на суму 81 767, 76 грн, № 51974 від 16.09.2025 на суму 85 813, 44 грн, № 52616 від 18.09.2025 на суму 37 607, 52 грн.

Однак, відповідачем належним чином не виконані зобов`язання щодо оплати поставленого товару та здійснено часткову оплату товару на суму 85 633, 96 грн (79 583, 20 + 6 050, 76 передплата). Заборгованість відповідача станом на 27.11.2025 складала 159 554, 76 грн.

27.11.2025 сторонами укладено додаткову угоду № 1 до договору № 254/25-ДР від 15.07.2025, згідно зі змістом якої сторонами погоджено додаток № 1 до вказаного договору, з метою врегулювання заборгованості, сторонами погоджено, що сторони дійшли взаємної згоди про те, що погашення суми заборгованості у розмірі 159 554, 76 грн з ПДВ, відбувається за наступним графіком: до 04.12.2025 у розмірі 32 000 грн; до 11.12.2025 у розмірі 32 000 грн; до 18.12.2025 у розмірі 32 000 грн; до 25.12.2025 у розмірі 32 000 грн; до 31.12.2025 у розмірі 31 554, 76 грн.

Позивач вказує на те, що в порушення умов укладеної сторонами додаткової угоди № 1 від 27.11.2025 зобов`язання щодо повної та своєчасної оплати заборгованості у розмірі 159 554, 76 грн відповідачем виконані частково, у зв`язку з чим заборгованість відповідача на час звернення до суду складає у розмірі 119 554, 76 грн, що не заперечується відповідачем.

Доказів сплати відповідачем вказаної заборгованості суду не надано.

Враховуючи порушення відповідачем умов договору, позивачем нараховано пеню у розмірі у розмірі 15 092, 77 грн, 3% річних у розмірі 919, 72 грн та інфляційні втрати у розмірі 2 156, 15 грн.

Зазначені обставини і стали причиною звернення позивача до суду з даними позовом.

ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ СТОРІН, ВИСНОВКИ СУДУ

Щодо правовідносин сторін

Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 655 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

З огляду на наявний в матеріалах справи договір та обставини справи, між позивачем та відповідачем виникли правовідносини з поставки товару.

Щодо суми основного боргу

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтями 525 та 526 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова вiд зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Умовами п. 3.5.2 договору, погоджено, що при відвантаженні товару постачальником покупцю без отримання попередньої оплати покупець здійснює оплату отриманого товару та доставку на умовах відстрочення платежу протягом 10-ти календарних днів з моменту отримання товару.

Відтак, строк оплати поставленого обладнання є таким, що настав.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України зазначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Станом на час розгляду справи доказів сплати заборгованості у повному обсязі від представників сторін не надійшло.

Відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву в якому ним визнано наявність заборгованості у розмірі 119 554, 76 грн.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 46 Господарського процесуального кодексу України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

За приписом частини першої статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Частинами першою, четвертою статті 191 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Суд не приймає відмови від позову, зменшення розміру позовних вимог, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє (ч. 6 ст. 46, ч. 7 ст. 191 Господарського процесуального кодексу України).

Заяву про визнання позовних вимог підписано директором Товариства з обмеженою відповідальністю ''АГРОДІЛ ЛТД'' О.Ю. Грушко, згідно з витягом з Єдиного держаного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Тож, визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує прав чи інтересів інших осіб, у зв`язку з чим приймається судом та є підставою для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідач на користь позивача позовних вимог у розмір 119 554, 76 грн.

Щодо стягнення пені

Відповідно до положень статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 6.3 договорів визначено, що у разі порушення строків оплати за товар, указаних в пункті 3.5.2. цього договору, та строків приймання товару, указаних в пункті 4.2. цього договору, покупець сплачує постачальнику неустойку в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення, що діяла у період, за який сплачується пеня.

За прострочення виконання відповідачем зобов`язань щодо оплати товару позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за загальний період з 24.09.2025 по 30.01.2026 (по кожній накладній окремо з урахуванням передплати та часткової оплати) у розмірі 15 092, 77 грн.

Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок, доходить до висновку, що позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача пені у розмірі 15 092, 77 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо суми 3% річних та інфляційних втрат

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач заявив вимогу про стягнення з відповідача 3 % річних за загальний період з 24.09.2025 по 30.01.2026 (по кожній накладній окремо з урахуванням передплати та часткової оплати) у розмірі 919, 72 грн та інфляційних втрат за вказаний період у розмірі 2 156, 15 грн.

Судом здійснено перевірку наданих позивачем розрахунків та встановлено, що розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат виконано арифметично правильно.

Таким чином, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в частині стягнення 3 % річних у розмірі 919, 72 грн та інфляційних втрат у розмірі 2 156, 15 грн.

Щодо клопотання відповідача про зменшення штрафних санкцій (пені), інфляційних втрат та 3 % річних на 100 %, суд зазначає наступне.

Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України).

Зменшення розміру неустойки залежить виключно від встановлених судом конкретних обставин кожної справи за наслідками правової оцінки спірних правовідносин та поданих сторонами доказів, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень. За відсутності в законі переліку виняткових обставин та врегульованого розміру (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність), з дотриманням правил статей 86, 210 ГПК України на власний розсуд та за своїм внутрішнім переконанням вирішує питання про наявність / відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе таке зменшення і його конкретний розмір.

Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.01.2024 у справі №911/2269/22 зазначив, що в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є різними, оскільки щоразу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватися з положеннями статті 233 ГК України та частини 3 статті 551 ЦК України, а також досліджуватися й оцінюватися судом у порядку статей 86, 210, 237 ГПК України.

При цьому обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми неустойки, покладається на особу, яка подає відповідне клопотання (постанови Верховного Суду від 09.04.2024 у справі №908/145/23, від 13.03.2024 у справі №904/5899/21, від 21.02.2024 у справі №922/3438/23).

Право на зменшення розміру неустойки є дискреційним правом суду, яке може бути реалізованим з дотриманням статті 86 ГПК України та на підставі статей 551 ЦК України, 233 ГК України.

Сторони у справі є господарюючими суб`єктами і вони несуть відповідний ризик під час здійснення своєї господарської діяльності. Зменшення (за клопотанням сторони) заявленої пені, який нараховується за неналежне виконання стороною своїх зобов`язань кореспондується з обов`язком сторони, до якої така санкція застосовується, довести на підставі належних і допустимих доказів та згідно зі статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, статтею 233 Господарського кодексу України те, що вона не бажала вчинення таких порушень, що вони були зумовлені винятковими обставинами та не завдали значних збитків контрагенту.

При цьому винятковими є такі обставини, які дозволяють суду, а не зобов`язують його зменшити нараховані в силу закону чи договору штрафні санкції. Інакше нівелюється юридичне значення винятковості обставин та право суду на зменшення таких штрафних санкцій.

Також слід зауважити, що штрафні санкції за своєю правовою природою є засобами стимулювання боржника належним чином виконати свій обов`язок, а не покласти на нього додатковий. Тому передбачені договором санкції повинні застосовуватися у разі порушення зобов`язання, а їх зменшення допустиме лише за наявності виняткових обставин.

З матеріалів справи вбачається, що сторони є підприємства як позивач так і відповідач знаходяться в рівному становищі під час здійсненні підприємницької діяльності за наявності воєнного стану та вимкнення постачання електроенергії.

Суд звертає увагу на те, що при укладанні договору № 254/25-ДР від 15.07.2025 сторонами узгоджено умови того, що договір укладається під час дії обставин непереборної сили (форс-мажор).

Крім того, позивачем надано можливість відповідачу розстрочення сплати заборгованості шляхом укладення додаткової угоди № 1 та додатку № 1 до договору № 254/25-ДР від 15.07.2025.

Таким чином, враховуючи заперечення позивача щодо зменшення штрафних санкцій та тривале невиконання відповідачем грошового зобов`язання з оплати поставленого товару та те, що нараховані позивачем штрафні санкції є незначними порівняно зі наявною сумою заборгованості, з огляду на усталену судову практику застосування статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України, зважаючи на правове регулювання спірних правовідносин, відсутність наданих відповідачем доказів в підтвердження наявності існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми неустойки, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання про зменшення розміру неустойки.

Щодо зменшення 3 % річних та інфляційних втрат суд зазначає, що проценти та інфляційні втрати не є ані штрафною санкцією, ані компенсацією збитків.

Відсотки річних та інфляційні втрати є способом захисту майнових прав і інтересів кредитора, що полягає у відшкодуванні йому матеріальних втрат від знецінення коштів у результаті інфляційних процесів, і гарантують отримання компенсації від боржника за використання утримуваних ним грошових коштів за весь час прострочення в їх сплаті.

Так як, стягнення боргу з урахуванням 3 % річних та інфляційні втрати від простроченої суми не є неустойкою, а ст. 625 ЦК України не передбачає можливості зменшення судом їх розміру, то видається безпідставним клопотання відповідача про зменшення суми у відповідній частині.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору стягуються з відповідача на користь позивача, а саме: у розмірі 3 328 грн.

Керуючись статтями 2, 73, 74, 76-79, 86, 91, 129, 165, 178, 233, 238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю ''АГРОДІЛ ЛТД'' (49051, м. Дніпро, вул. Осіння, буд. 2Ж, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ВАРТІС" (08132, Київська область, Києво-Святошинський район, с. Вишневе, вул. Київська, буд. 21, корпус В, ) основну заборгованість у розмірі 119 554, 76 грн, пеню у розмірі 15 092, 77 грн, 3 % річних у розмірі 919, 72 грн, інфляційні втрати у розмірі 2 156, 15 грн та витрат зі сплати судового збору у розмірі 3 328 грн.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.І. Ярошенко