ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" квітня 2026 р. м. Рівне Справа № 918/37/26

Господарський суд Рівненської області у складі головуючої судді Бережнюк В.В., розглянувши матеріали справи

за позовом ОСОБА_1

до Відкритого акціонерного товариства "Дубровицький райагрохім"

про визнання трудових відносин припиненими та зобов`язання внести зміни до Єдиного державного реєстру

Секретар судового засідання Мамчур А.Ю.

Представники:

від позивача не з`явився

від відповідача не з`явився

Суть спору.

На розгляді Господарського суду Рівненської області перебуває позов ОСОБА_1 до ВАТ "Дубровицький райагрохім" про визнання позивача звільненим з посади керівника (голови правління) відповідача за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП з 03.10.2025.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Даний позов обґрунтовує тим, що 02.09.2025 позивач подав письмові заяви про звільнення за власним бажанням, адресовані ВАТ "Дубровицький Райагрохім", наглядовій раді товариства (оскільки відповідно до статуту саме наглядова рада обирає керівника виконавчого органу товариства) та персонально членам наглядової ради - ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , із зазначенням дати припинення трудових відносин - 03.10.2025.

Незважаючи на належне повідомлення, товариство чи члени наглядової ради не вчинили жодних дій, спрямованих на звільнення позивача. Засідання Наглядової ради не скликалось, питання про припинення повноважень позивача не розглядалося.

Крім того, ВАТ не забезпечило призначення іншого керівника, не подало до державного реєстратора відомостей про зміну керівних органів, що призвело до фактичного блокування реалізації позивачем свого конституційного права на вільне припинення трудових відносин.

Тривала бездіяльність органів управління унеможливила звільнення позивача та порушила його права, гарантовані Конституцією та законами України, у зв`язку з чим виникла необхідність звернутися до суду.

Відповідач не скористався правом надання відзиву на позов, передбаченим ст. 165 ГПК України, а відтак суд на підставі ч.2 ст. 178, ч.9 ст. 165 ГПК України, вирішує спір за наявними матеріалами справи.

Процесуальні дії у справі.

19.01.2026 позов ОСОБА_1 надійшов до Господарського суду Рівненської області.

Ухвалою від 21.01.2026 відкрито провадження у справі. Вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначено на 18.02.2026.

Ухвалою від 18.02.2026 відкладено підготовче засідання на 03.03.2026.

Ухвалою від 03.03.2026 підготовче провадження закрито, призначено справу до судового розгляду по суті на 01.04.2026.

У судове засідання 01.04.2026 представники сторін не прибули. Судом вживалися належні заходи щодо повідомлення учасників справи про дату та час судових засідань.

Від предствника позивача адвоката Андрієвського А.О. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з перебуванням у цей день у іншому суді у м.Тернопіль.

Суд вважає, що клопотання про відкладення розгляду справи задоволенню не підлягає, оскільки у його обгрунтування не надано жодного доказу. Крім того, у разі неможливості адвоката прибути до суду, позивач ОСОБА_1 не позбавлений права особисто брати участь у засіданні та надати пояснення по суті спору.

Суд звертає увагу, що зібраних у справі доказів достатньо для вирішення спору по суті. Явка учасників до суду не визнавалася обов`язковою.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

За таких обставин, враховуючи, що неявка представника позивача та відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, відтак, керуючись статтею 202 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши документи і матеріали, які подані учасниками процесу, давши правову оцінку доказам, які мають значення для вирішення справи, господарський суд дійшов наступних висновків.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ВАТ "Дубровицький Райагрохім" () зареєстровано 23.12.1996. Товариство перебуває у стані припинення з 28.12.2012.

Керівником товариства вказано ОСОБА_1 , органом управління є загальні збори.

Згідно з положеннями статуту ВАТ "Дубровицький Райагрохім", затвердженого Загальними зборами акціонерів, протокол №1 від 20.09.2025:

п. 9.2.: Органами управління Товариства є:

- вищий орган Товариства загальні збори акціонерів;

- наглядова рада;

- виконавчий орган правління Товариства;

- ревізійна комісія.

п. 9.3.: Вищим органом Товариства є загальні збори акціонерів Товариства.

пп.5 п. 9.3.3.: до компетенції загальних зборів акціонерів Товариства належить, зокрема обрання та відкликання Керівника Виконавчого органу Товариства;

п.9.4.: з метою представлення інтересів акціонерів та контролю і регулювання діяльності Правління в період між Загальними Зборами акціонерів - створюється Рада Акціонерів, надалі Наглядова Рада

На Наглядова Раду покладається виконання всіх функцій Вищого Органу, крім визначених у ст. 41 Закону України "Про господарські товариства", та зазначених в підпунктах 1), 2), 6), 7), 11) п.9.3.3. даного Статуту, як такі, що відносяться до виключної компетенції Загальних Зборів акціонерів.

п.9.4.1.: Наглядова рада представляє інтереси акціонерів у період між проведенням загальних зборів в межах компетенції, наданої цим Статутом, контролює і регулює діяльність Правління.

п.9.5.1.: виконавчимим органом Товариства, який здійснює керівництво його поточною діяльністю;

п.9.5.3.: Голова правління Товариства обирається Наглядовою радою Товариства.

Таким чином, згідно з положеннями Статуту ВАТ "Дубровицький Райагрохім" питання щодо обрання та відкликання Керівника Виконавчого органу Товариства у період між проведенням загальних зборів віднесено до компетенції Наглядової ради товариства.

Згідно пояснень ОСОБА_1 , останній обіймає посаду голови правління ВАТ "Дубровицький Райагрохім" з 02.04.2007.

02.09.2025 позивач подав письмові заяви про звільнення за власним бажанням, адресовані ВАТ "Дубровицький Райагрохім", наглядовій раді товариства та персонально членам наглядової ради - ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , наступного змісту:

"Прошу звільнити мене із займаної посади голови правління Відкритого акціонерного товариства Дубровицький «РАЙАГРОХІМ» з 03 жовтня 2025 року за власним бажанням відповідно до ст. 38 Кодексу законів про працю України.".

Заяви про звільнення за власним бажанням були надіслані позивачем усім на адресу товариства та членам Наглядової ради поштою цінними листами з описом вкладення та повідомленням про вручення (номери накланих ПАТ «Укрпошта»: 646, 6611, 620).

Позивач наполягає на тому, що ВАТ «Дубровицький Райагрохім» чи члени наглядової ради не вчинили жодних дій, спрямованих на звільнення позивача питання про припинення повноважень позивача не розглядалося, що позбавляє його можливості реалізувати своє право на звільнення у позасудовому порядку.

Тому просить визнати його звільненим з посади керівника (голови правління) відповідача за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП з 03.10.2025.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування, оцінка аргументів сторін.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється.

Статтею 16 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Названими нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка на її думку порушує її права й охоронювані законом інтереси.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.09.2023 у справі №127/27466/20 зазначила, що позовні вимоги про визнання трудових правовідносин припиненими, або про звільнення, або про припинення трудових правовідносин та/або правовідносин представництва у такому спорі спрямовані насамперед на припинення правовідносин з управління, які існують між директором та товариством.

За загальним правилом створення (обрання) виконавчого органу товариства відбувається за рішенням загальних зборів учасників або в окремих випадках - наглядової ради товариства. Це рішення породжує між особами, яких воно стосується, корпоративні відносини, у яких обрана особа наділяється повноваженнями з управління.

Ці корпоративні відносини також є підставою для виникнення відносин представництва товариства перед третіми особами, а також трудових відносин, що регулюються законодавством про працю, та виникають у зв`язку з укладенням в установленому порядку з одноосібним виконавчим органом (членом колегіального виконавчого органу) трудового договору (контракту).

Водночас в обох випадках - коли особу обрано до складу виконавчого органу (між товариством та особою встановлені відносини управління товариством) та укладено трудовий договір (встановлені трудові відносини) і коли існують тільки відносини з управління товариством без укладення трудового договору - саме відносини з управління товариством, у яких директору надані відповідні повноваження, за здійснення яких він несе встановлену законом відповідальність, становлять основу відносин між товариством та цією особою.

З витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що керівником ВАТ "Дубровицький Райагрохім" є ОСОБА_1 .

Проаналізувавши положення статуту ВАТ "Дубровицький Райагрохім", затвердженого Загальними зборами акціонерів, протокол №1 від 20.09.2025, суд приходить до висновку, що дана особа він є головою виконавчого органу - головою правління, питання щодо обрання та відкликання якої у період між проведенням загальних зборів віднесено до компетенції Наглядової ради товариства.

В той же час, відомості щодо укладання трудового договору у формі контракту в порядку, передбаченому ч. 12 ст. 39 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", в матеріалах справи відсутні.

Суд вважає, що у вирішенні цього спору не є визначальним питання укладання письмового договору з головою правління, а основним є дотримання головою правління процедури з метою припинення своїх повноважень.

Як вже зазначалося раніше, персональні заяви про звільнення за власним бажанням з 03.10.2025 були надіслані на адресу відповідача і членів наглядової ради - ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .

Таким чином, суд констатує, що позивачем у даній справі були вчинені всі необхідні, залежні від нього дії для ініціювання звільнення з посади голови правління ВАТ "Дубровицький Райагрохім".

Відповідно до ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 17.02.2020 по справі №462/5997/17, особливістю звільнення директора товариства, на відміну від іншого працівника, є те, що дана особа є керівною і звільняється не лише на підставі вимог КЗпП України, а й з урахуванням вимог Закону України "Про господарські товариства", відповідно до якого має право самостійно ініціювати скликання загальних зборів товариства.

Отже, голова правління товариства користується такими ж правами як і будь-який інший працівник.

Разом з тим, особливість звільнення голови правління із займаної посади полягає в тому, що воно відбувається за рішенням Наглядової ради Товариства.

Системний аналіз положень статті 38 Кодексу законів про працю України, статті 145 Цивільного кодексу України, статей 58, 60, 62 Закону України "Про господарські товариства" дає підстави для висновку, що праву директора товариства на звільнення за власним бажанням кореспондує обов`язок учасників товариства провести загальні збори та розглянути заяву директора про звільнення і створення виконавчого органу.

Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у статті 13 ГПК України, втрачає сенс.

Судом було встановлено, що позивачем дотримано приписи законодавства і Статуту, а також порядку звільнення з посади за власним бажанням, що передбачений статтею 38 Кодексу законів про працю України.

Однак, до цього часу заява позивача про звільнення Наглядовою радою відповідача у встановленому порядку не розглянута, рішення про звільнення не прийнято.

Позивач просить визнати припиненими трудові відносини з 03.10.2025.

У даній справі позовні вимоги спрямовані, насамперед, на припинення правовідносин з управління, які існують між керівником та товариством.

Оскільки, матеріали справи не містять укладеного трудового договору (контракту) між позивачем та товариством, спір не виник стосовно припинення такого правочину. Відтак у спірних правовідносинах судом не застосовуються норми статті 38 КЗпП України, яка визначає порядок розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення правовідношення (ст. 16 ЦК України).

Слід врахувати, що суд не може вирішити (визначити юридичний факт) про визнання припиненими трудових відносин між позивачем та відповідачем.

Відповідно до п. 3 частини першої ст. 237 ГПК України при ухваленні рішення саме суд, а не позивач вирішує яку правову норму належить застосувати до спірних правовідносин.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу судів, що відповідно до принципу jura novit curia ("суд знає закони") неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2019 у справі № 265/6582/16-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц.

Принцип "jura novit curia", з одного боку, підлягає безумовному застосуванню: суд зобов`язаний застосувати правильні норми права, перекваліфікувавши позов, незалежно від посилань позивача. З другого боку, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін. Сторін не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції й надання доказів в умовах нової кваліфікації судом правовідносин (рішення Європейського суду з прав людини від 14 січня 2021 року у справі "Гусєв проти України" (скарга № 25531/12)).

При вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на "норму права", що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення Господарського процесуального кодексу України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах.

Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

За приписом ч.4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Тож суд враховує висновки Великої Палати, викладені у постанові Верховного Суду від 06.09.2023 у справі №127/27466/20.

З огляду на те, що позивач у визначений чинним законодавством України строк повідомив Товариство про звільнення з посади керівника - голови правління за власним бажанням, на підставі ч.1 ст. 38 Кодексу Законів про працю, однак останній не вчинив жодних дій на припинення трудових відносин, суд приходить до висновку, що права позивача підлягають захисту шляхом припинення трудових відносин між ВАТ "Дубровицький райагрохім" і ОСОБА_1 , що відповідає способу захисту, передбаченому п.7 ч.2 ст. 16 ЦК України.

Конституційний Суд України у рішеннях від 07.07.2004 року № 14-рп/2004, від 16.10.2007 року № 8-рп/2007 та від 29.01.2008 року № 2-рп/2008 зазначив, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом.

Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації.

Згідно з ст. 22 Кодексу законів про працю України, будь-яке пряме або непряме обмеження трудових прав при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.

Незважаючи на те, що право на працю безумовно є правом, а не обов`язком, для належної реалізації свого права на звільнення за власним бажанням керівник (директор) товариства має не тільки написати заяву про звільнення за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України та подати/надіслати її учасникам товариства, а й за власною ініціативою, як виконавчий орган товариства, скликати загальні збори учасників товариства, на вирішення яких і поставити питання щодо свого звільнення.

Водночас, у випадку відсутності рішення загальних зборів учасників товариства про звільнення керівника, зокрема, через неможливість зібрати кворум для проведення загальних зборів, керівнику із метою захисту своїх прав надано можливість звернутися до суду із вимогою про визнання трудових відносин припиненими. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.12.2019 року в справі № 758/1861/18.

Матеріали справи не містять доказів у розумінні статей 77-79 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження розгляду заяви позивача про звільнення з посади керівника ВАТ "Дубровицький райагрохім" за власним бажанням на підставі частини 1 статті 38 Кодексу Законів про працю України, а також фактичного звільнення ОСОБА_1 з посади у передбачений чинним законодавством України строк і внесення змін до відомостей про наведену юридичну особу про зміну її керівника.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Враховуючи наведене, суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту його порушеного права як припинення трудових відносин між позивачем та відповідачем є правомірним, оскільки позивачем вичерпано процедурні можливості реалізувати своє право на припинення трудових відносин із товариством.

Разом з тим, належним та ефективним способом захисту прав та законних інтересів позивача буде не вимога про визнання трудових відносин припиненими (визначення юридичного факту), про що йдеться у постановах КЦС ВС від 24.12.2019 у справі №758/1861/18 та від 17.03.2021 у справі №761/40378/18, а вимога припинити такі трудові відносини за рішенням суду, які (трудові відносини) будуть припинені саме з дати набрання судовим рішенням законної сили, адже констатація ретроспективно припинення трудових відносин певною датою у минулому, по суті зводиться до встановлення факту припинення цих правовідносин з відповідної дати без прийняття загальними зборами товариства відповідного рішення.

Зазначений правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №127/27466/20 від 06.09.2023.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що вимога позивача про припинення трудових відносин між ВАТ "Дубровицький райагрохім" і ОСОБА_1 підлягає задоволенню, із вказівкою про те, що відносини визнаються припиненими з дати набрання рішенням суду законної сили, а не з 03.10.2025.

Суд звертає увагу, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", державна реєстрація юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців - це офіційне визнання шляхом засвідчення державою факту створення або припинення юридичної особи, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, засвідчення факту наявності відповідного статусу громадського об`єднання, професійної спілки, її організації або об`єднання, політичної партії, організації роботодавців, об`єднань організацій роботодавців та їхньої символіки, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, зміни відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, про юридичну особу та фізичну особу - підприємця, а також проведення інших реєстраційних дій, передбачених цим Законом.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 25 цього Закону, державна реєстрація та інші реєстраційні дії проводяться на підставі судових рішень, що набрали законної сили та тягнуть за собою зміну відомостей в Єдиному державному реєстрі, а також що надійшли в електронній формі від суду або державної виконавчої служби відповідно до Закону України "Про виконавче провадження", у тому числі щодо зобов`язання вчинення реєстраційних дій.

За змістом п. 3 ч. 5 ст. 25 вказаного Закону, суб`єкт державної реєстрації не пізніше наступного робочого дня з дати отримання судового рішення, передбаченого пунктом 2 частини першої цієї статті, проводить відповідну реєстраційну дію шляхом внесення запису до Єдиного державного реєстру (крім випадків, передбачених пунктами 1 та 2 цієї частини).

Таким чином, державна реєстрація та інші реєстраційні дії проводяться на підставі документів, що подаються заявником для державної реєстрації та судових рішень, що набрали законної сили та тягнуть за собою зміну відомостей в Єдиному державному реєстрі.

Згідно зі сталою судовою практикою, рішення суду про визнання трудових відносин припиненими і є підставою для внесення змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (див. постанови Верховного Суду від 04.03.2025 у справі № 922/2226/24, від 17.01.2024 у справі № 333/3177/22).

Висновки суду.

За результатами з`ясування обставин, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом під час розгляду справи, і з наданням оцінки всім аргументам у їх сукупності та взаємозв`язку, як це передбачено вимогами ст. ст. 75-79, 86 ГПК України, суд дійшов висновку про задоволення позову, припинити трудові відносини ОСОБА_1 з Відкритим акціонерним товариством "Дубровицький райагрохім" з дня набрання рішенням законної сили, у зв`язку зі звільненням із займаної посади за власним бажанням на підставі ч.1 ст.38 Кодексу законів про працю України.

В той же час, судове рішення у такій справі є не лише підтвердженням факту припинення трудових відносин, але й правовою підставою для державного реєстратора внести зміни до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, що забезпечує відновлення правового статусу позивача та усунення невизначеності його правового становища. Таке судове рішення буде обґрунтованим та пропорційним заходом правового захисту, що повністю відповідає вимогам статті 16 Цивільного кодексу України, статей 4 і 5 Цивільного процесуального кодексу України, а також міжнародним стандартам у сфері захисту прав людини.

Розподіл судових витрат.

Згідно з п.2 ч.1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов визнано обґрунтованим судом в повному обсязі, судові витрати у справі по сплаті судового збору в розмірі 3 328,00 грн покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 129, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Припинити трудові відносини ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) з Відкритим акціонерним товариством "Дубровицький райагрохім" (вул. Набережна, 1, м. Дубровиця, Сарненський р-н, Рівненська обл., 34100, ) з дня набрання рішенням законної сили, у зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 із займаної посади за власним бажанням на підставі ч.1 ст.38 Кодексу законів про працю України.

3. Стягнути з Відкритого акціонерного товариства "Дубровицький райагрохім" (вул. Набережна, 1, м. Дубровиця, Сарненський р-н, Рівненська обл., 34100, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ) 3 328 (три тисячі триста двадцять вісім) грн 00 коп. - витрат по сплаті судового збору.

4. Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду Рівненської області може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Північно-західного апеляційного господарського суду в порядку встановленому ст.ст. 254, 256 - 259 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено та підписано 01 квітня 2026 року.

Суддя Бережнюк В.В.