суддів К. М. Пількова, С. О. Погрібного, І. В. Ткача, О. С. Ткачука, В. Ю. Уркевича
до постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.03.2026
у справі № 922/264/24 (провадження № 12-30гс25)
1. Велика Палата Верховного Суду постановою від 04.03.2026 у цій справі частково задовольнила касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківський кінний завод» (далі - відповідач 2, ТОВ «Харківський кінний завод», Скаржник), скасувала постанову суду апеляційної інстанцій та направила справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, зазначивши, зокрема, що необхідною умовою для задоволення позову є оцінка законності і пропорційності втручання у майнові права орендаря та суборендаря, а також урахування принципів правової визначності та належного урядування.
2. З мотивами ухваленої постанови та результатами розгляду справи не погоджуємось з таких підстав.
3. Суддя-доповідач К. М. Пільков підготував проєкт постанови у цій справі, який, однак, не був підтриманий необхідною кількістю суддів. Вважаємо запропоноване за цим проєктом рішення правильним і таким, яке Великій Палаті належало ухвалити.
4. Нижче викладаємо мотивувальну частину зазначеного проєкту:
«8. Позиція Великої Палати Верховного Суду
Щодо представництва прокурором інтересів держави в суді
8.1. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).
8.2. Пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
8.3. Відповідно до частини третьої статті 3 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
8.4. Стаття 53 ГПК України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
8.5. Відповідно до частини четвертої статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
8.6. Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано статтею 23 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1697-VII), який набрав чинності 15.07.2015. Частина перша цієї статті визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом.
8.7. Згідно з абзацами першим та другим частини третьої статті 23 Закону № 1697-VII прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.
8.8. Разом із цим відповідно до абзаців першого - четвертого частини четвертої статті 23 Закону № 1697-VII наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи його законним представником або суб`єктом владних повноважень. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.
8.9. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону № 1697-VII, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло з власності держави), а також таких чинників, як значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону № 1697-VII, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
При цьому захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Такі правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20 та від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21.
8.10. У касаційній скарзі ТОВ «Харківський кінний завод» зазначає, що Харківська окружна прокуратура (далі - Прокуратура) описаного вище порядку не дотрималась, оскільки в листі від 06.11.2023 № 62-5137ВИХ-23 (т. 1, а. с. 96) просила Харківську обласну військову адміністрацію (далі - позивач, ОВА) лише надати інформацію для визначення наявності підстав для вжиття заходів представницького характеру, що свідчить про виконання вимог абзацу четвертого частини четвертої статті 23 Закону № 1697-VII. Однак, на думку Скаржника, цього недостатньо для належного обґрунтування підстав звернення Прокуратури до суду в інтересах держави, адже вона не виконала обов`язкових вимог частини третьої статті 23 Закону № 1697-VII в частині повідомлення ОВА про намір звернутись із цим позовом.
8.11. За усталеною практикою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (далі - КГС ВС) [див. постанови від 26.05.2021 у справі № 926/14/19 (пункти 4.8-4.10), від 14.06.2022 у справі № 927/172/21 (пункти 56-58), від 06.09.2023 у справі № 926/54/22 (пункти 34, 35) та від 13.02.2024 у справі № 813/2417/17 (підпункт 6.27)], встановлюючи підстави для представництва прокурором інтересів держави, суд повинен здійснити оцінку, зокрема, попереднього листування між прокурором і відповідним органом, яке за своїм змістом може мати різний характер та спрямовуватись, зокрема, на:
- отримання інформації з метою встановлення наявності або відсутності порушення інтересів держави у випадку виявлення прокурором ознак такого порушення на підставі абзацу четвертого частини четвертої статті 23 Закону № 1697-VII;
- інформування органу про виявлені прокурором порушення інтересів держави та отримання інформації щодо обізнаності такого органу про порушення та вжиття або невжиття відповідних заходів;
- отримання від органу інформації (матеріалів та копій), необхідної для здійснення представництва інтересів держави в суді.
Якщо в процесі такої оцінки буде встановлено, що листування було спрямоване на отримання документів та/або інформації про можливе порушення і пов`язане саме зі з`ясуванням факту його наявності або відсутності, то обов`язковим є подальше інформування відповідного органу про виявлені прокурором порушення та надання йому можливості відреагувати протягом розумного строку, що відповідає змісту статті 23 Закону № 1697-VII.
Водночас якщо попереднє листування свідчить про те, що воно мало характер інформування органу про вже раніше виявлені прокурором порушення, і такий орган протягом розумного строку на зазначену інформацію не відреагував або відреагував повідомленням про те, що він обізнаний (у тому числі, до моменту отримання інформації від прокурора) про порушення, але не здійснював та/або не здійснює та/або не буде здійснювати захист порушених інтересів, то у такому випадку наявні підстави для представництва, передбачені абзацом першим частини третьої статті 23 Закону № 1697-VII.
У згаданому вище листі Прокуратура також повідомила ОВА, що вирішує питання про наявність підстав для представництва інтересів держави в її особі шляхом звернення до господарського суду з позовом про повернення Земельної ділянки, визнання незаконним та скасування Наказу, визнання недійсними Договорів і скасування державної реєстрації зазначеної ділянки, а також просила в десятиденний строк надати інформацію, чи вживала ОВА відповідні заходи судового захисту інтересів держави, чи має намір ОВА вжити такі заходи або має обґрунтовані заперечення проти звернення Прокуратури до суду з переліченими вище вимогами.
8.13. У відповідь на цей лист Департамент агропромислового розвитку ОВА за її дорученням надіслав Прокуратурі лист від 15.11.2023 № 08-30/04/2288 (т. 1, а. с. 97), в якому повідомив, що не є розпорядником запитуваної інформації, а в Юридичному департаменті ОВА така інформація відсутня.
8.14. Беручи до уваги, що листом від 06.11.2023 № 62-5137ВИХ-23 Прокуратура поінформувала уповноважений орган про вже виявлені порушення, які стали підставою для звернення з цим позовом до суду, однак ОВА протягом розумного строку після отримання такого повідомлення самостійно не звернулась до суду з позовом в інтересах держави, Велика Палата Верховного Суду відхиляє доводи Скаржника щодо відсутності у Прокуратури підстав здійснювати представництво інтересів держави в суді у зв`язку з недотриманням порядку, передбаченого статтею 23 Закону № 1697-VII.
Щодо співвідношення речових прав оренди та суборенди землі
8.15. За договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом [частини перша та друга статті 792 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України; тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин].
8.16. Оскільки спірні правовідносини у цій справі виникли, зокрема, щодо укладення Договорів, за якими РВА (орендодавець) передала Земельну ділянку в строкове платне користування ТОВ «Контакт плюс» (орендар), а воно, у свою чергу, передало її в користування ТОВ «Харківський кінний завод» (суборендар), до них застосовуються положення Закону України від 06.10.1998 № 161-XIV «Про оренду землі» (далі - Закон № 161-XIV), стаття 1 якого в редакції, чинній на час підписання спірних правочинів, визначає оренду землі як засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
8.17. Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (частина перша статті 13 Закону № 161-XIV).
8.18. З наведеного визначення слідує, що договір оренди землі є консенсуальним договором (орендодавець зобов`язаний передати орендареві земельну ділянку), який встановлює такі права сторін у зобов`язальних правовідносинах: для орендаря - право вимагати передання йому у володіння та користування земельну ділянку; для орендодавця - право на орендну плату та право вимагати використання ділянки відповідно до договору і законодавства [див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 06.03.2024 у справі № 902/1207/22 (підпункти 8.6-8.8) та від 15.10.2025 у справі № 907/882/22 (підпункт 8.5)].
8.19. Водночас у пункті 191 постанови від 16.07.2025 у справі № 910/2389/23 Велика Палата Верховного Суду зауважила, зокрема, що право оренди землі є строковим, а тому нерозривно пов`язане зі строком дії договору оренди та обмежується ним.
8.20. У свою чергу, правовідносини щодо користування земельною ділянкою на правах суборенди врегульовані, зокрема, ЦК України, Земельним кодексом України (далі - ЗК України) та Законом № 161-XIV, який є спеціальним нормативним актом, що регулює відносини з передачі земельної ділянки в оренду та суборенду.
Так, статтею 774 ЦК України передбачено, що передання наймачем речі у користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша). Строк договору піднайму не може перевищувати строку договору найму (частина друга). До договору піднайму застосовуються положення про договір найму (частина третя).
Частина четверта статті 93 ЗК України, в редакції, чинній на час підписання спірних правочинів, передбачає, що орендована земельна ділянка або її частина може за згодою орендодавця передаватись орендарем у володіння та користування іншій особі (суборенда).
Правила передачі земельних ділянок в суборенду визначені у статті 8 Закону № 161-XIV, частина перша якої встановлює, зокрема, що орендована земельна ділянка або її частина може передаватися орендарем у суборенду без зміни цільового призначення, якщо це передбачено договором оренди або за письмовою згодою орендодавця.
Частини друга та третя цієї ж статті передбачають, що умови договору суборенди земельної ділянки повинні обмежуватися умовами договору оренди земельної ділянки і не суперечити йому, а строк суборенди не може перевищувати строку, визначеного договором оренди землі.
У разі припинення договору оренди чинність договору суборенди земельної ділянки припиняється (частина четверта статті 8 Закону № 161-XIV).
8.21. Здійснивши аналіз наведених вище норм, КГС ВС у пункті 8 постанови від 20.11.2018 у справі № 921/715/17-г/4 серед іншого виснував, що до договору суборенди земельної ділянки застосовуються як загальні вимоги щодо договору суборенди (піднайму), що визначені ЦК України, так і спеціальні норми, які визначені ЗК України та Законом № 161-XIV щодо оренди земельної ділянки, а за змістом статті 8 згаданого Закону з урахуванням приписів статті 774 ЦК України до договору суборенди земельної ділянки застосовуються правила про договір оренди земельної ділянки.
8.23. У постанові від 17.04.2024 у справі № 922/3734/21, покликаючись, зокрема, на статті 1, 8 та 13 Закону № 161-XIV, а також статтю 93 ЗК України, КГС ВС виснував, що договір суборенди земельної ділянки має похідний характер від договору оренди земельної ділянки та його умови обмежуються умовами договору оренди земельної ділянки і не повинні суперечити йому, а строк суборенди не може перевищувати строку, визначеного договором оренди землі, і у разі припинення договору оренди чинність договору суборенди земельної ділянки припиняється.
8.24. Водночас у пункті 71 постанови від 24.02.2021 у справі № 912/1592/20 КГС ВС висловився щодо похідного характеру речового права суборенди та автономії волі орендаря на припинення орендних правовідносин.
Так, КГС ВС виснував, що право суборенди земельної ділянки є похідним від права оренди земельної ділянки та не існує поза існуванням права оренди, а наявність договору суборенди за загальним правилом не може обмежувати чи перешкоджати реалізації орендарем його волевиявлення на зміну чи припинення орендних правовідносин. Такі самі висновки зробив КЦС ВС у постанові від 08.05.2024 у справі № 527/643/20.
8.25. У свою чергу, Велика Палата Верховного Суду розмежувала відносини між орендодавцем і орендарем та відносини орендаря із суборендарем, зазначивши, що передбачена статтею 93 ЗК України передача земельної ділянки у володіння та користування іншій особі (суборенда) не породжує самостійних договірних відносин між власником земельної ділянки та суборендарем, не змінює та не припиняє існуючий договір оренди, не породжує відчуження цього права, отже не припиняє право оренди орендаря (див. пункт 6.30 постанови від 18.03.2020 у справі № 904/968/18).
8.26. Аналіз наведених у цьому розділі положень ЦК України, ЗК України і Закону № 161-XIV з урахуванням практики Верховного Суду та похідної природи суборенди землі дозволяє зробити низку висновків.
8.27. Перш за все, слід наголосити, що суборенда не є самостійним речовим правом, адже її чинність повністю залежить від чинності речового права оренди землі. Право суборенди землі не може існувати без відповідного права оренди та припиняється одночасно з припиненням такого права, незалежно від підстави його припинення.
Так само і договір суборенди землі має похідний характер від договору оренди землі: його умови обмежуються умовами договору оренди землі і не повинні суперечити йому; строк суборенди не може перевищувати строку, визначеного договором оренди землі; у разі припинення договору оренди землі чинність відповідного договору суборенди припиняється (частини друга - четверта статті 8 Закону № 161-XIV).
8.28. Наведене зумовлює специфіку відносин, що виникають між орендодавцем, орендарем і суборендарем.
Так, між орендодавцем (який зазвичай є власником землі або діє від його імені) і суборендарем немає безпосередніх зобов`язальних відносин. Усі права суборендаря, пов`язані з володінням та користуванням землею, виникають через взаємодію з орендарем, випливають з його права оренди, набутого на підставі укладеного з орендодавцем договору оренди землі, та існують у його межах.
За загальним правилом суборендар не може втручатись у відносини орендодавця (власника землі) з орендарем, зокрема, законним шляхом обмежувати чи перешкоджати орендареві в реалізації його волі на зміну чи припинення орендних правовідносин, навіть якщо такі дії призведуть до припинення права суборенди.
8.29. З огляду на наведене, а також з урахуванням того, що до договору суборенди земельної ділянки застосовуються правила про договір оренди земельної ділянки (див. частину третю статті 774 ЦК України та статтю 8 Закону № 161-XIV), орендар у таких правовідносинах виконує подвійну роль - він є наймачем у відносинах з орендодавцем (власником землі) і наймодавцем у відносинах із суборендарем.
8.30. Звідси слідує, що орендар (суборендодавець), який передає земельну ділянку у суборенду, несе відповідальність перед суборендарем насамперед за чинність свого речового права оренди протягом обумовленого між ними строку дії договору суборенди, адже у разі його припинення (незалежно від підстав) припиняється й право суборенди, а також має низку обов`язків, спрямованих на забезпечення належного користування суборендарем земельною ділянкою, зокрема: передати її у користування в стані, що відповідає умовам договору суборенди; не вчиняти дій, які б перешкоджали суборендареві користуватися земельною ділянкою; попередити суборендаря про особливі властивості та недоліки земельної ділянки тощо.
8.31. Невиконання або неналежне виконання орендарем зазначених вище обов`язків може бути підставою для відшкодування збитків суборендарю, зокрема, у випадках, коли допущені орендарем порушення призвели до припинення договору оренди земельної ділянки або втрати ним речового права оренди, у тому числі за результатами ухвалення судового рішення.
У таких ситуаціях саме орендар несе майнову відповідальність перед суборендарем, який не має самостійних правовідносин з орендодавцем (власником землі), а тому покладається на гарантії дійсності речового права оренди, надані йому орендарем під час укладення договору суборенди.
8.32. Застосування компенсаційного механізму як способу захисту порушеного права суборендаря в такому випадку є виправданим також через те, що обмеження його впливу на відносини орендодавця (власника землі) з орендарем, які зумовлені похідною природою суборенди, поширюються і на процесуальний аспект таких відносин, про що детальніше йтиметься в наступних розділах.
Щодо участі суборендаря у спорі про визнання недійсним договору оренди землі
8.33. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
8.34. За усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. При цьому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні (див. підпункти 11.82-11.85 постанови від 09.02.2022 у справі № 910/6939/20, підпункти 8.43-8.46 постанови від 16.11.2022 у справі № 911/3135/20 та підпункти 8.13-8.14 постанови від 10.04.2024 у справі № 496/1059/18).
8.35. Також Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач, тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Схожі висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункт 70), від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц (пункт 66), від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17 (пункт 27) та від 09.02.2021 у справі № 635/4741/17 (підпункт 33.2).
8.37. Задля остаточного вирішення спору і захисту порушеного права за результатами судового розгляду справи сторонами в судовому процесі мають бути саме сторони у спірних матеріальних правовідносинах, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення. Такий висновок Велика Палата Верховного Суду зробила у підпункті 9.18 постанови від 03.09.2025 у справі № 910/2546/22.
8.38. Так, позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор) та яка звернулася до суду з відповідним позовом, а відповідачем - особа, яка, за твердженням позивача, повинна виконати зобов`язання (боржник). Схожі висновки Велика Палата Верховного Суду викладала у пунктах 46, 47, 76 постанови від 18.12.2024 у справі № 907/825/22 та підпункті 9.15 постанови від 03.09.2025 у справі № 910/2546/22.
8.39. Водночас третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, може вступити у справу на стороні позивача або відповідача, якщо вона перебуває з одним з них у матеріальних правовідносинах, які в результаті прийняття судом рішення у справі зазнають певних змін.
8.40. Також слід враховувати, що обраний позивачем спосіб захисту прав повинен відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами.
За загальним правилом речово-правові способи захисту прав особи застосовуються тоді, коли сторони не пов`язані зобов`язальними відносинами, що визначають їх зміст та правову природу.
Якщо спір стосується правочину, укладеного власником майна, то його відносини з контрагентом мають зобов`язальний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Наприклад, у ситуації, коли майно передане власником за правочином, який є оспорюваним, ефективним способом захисту може бути, зокрема, позов про визнання правочину недійсним та про застосування наслідків недійсності правочину.
Водночас коли власник та володілець майна не перебували у зобов`язальних відносинах, власник майна може скористатись речово-правовими способами захисту. У цьому висновку Велика Палата Верховного Суду звертається mutatis mutandis до власних висновків, викладених у підпунктах 8.20-8.23 постанови від 10.04.2024 у справі № 496/1059/18 та пунктах 108-110 постанови від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20).
8.41. Оскільки суборендар не є стороною у матеріальних правовідносинах, які виникають між орендодавцем (власником землі) та орендарем на підставі укладеного між ними договору оренди землі, слід дійти висновку, що суборендар не може бути стороною в судовому процесі про визнання такого правочину недійсним.
8.42. Беручи до уваги, що суборендар не може бути стороною у спорі стосовно дійсності договору оренди землі, а також враховуючи похідну природу його прав, Велика Палата Верховного Суду висновує, що суборендар не може самостійно захищати речове право оренди землі у судовому порядку, в тому числі оскаржуючи судове рішення про визнання недійсним договору оренди землі в частині, яка стосується предмета спору, або вчиняти інші дії, спрямовані на збереження чинності орендних правовідносин, стороною яких він не є.
8.43. Водночас суборендар є особою, заінтересованою у результатах вирішення зазначеного вище спору, адже в мотивувальній частині відповідного судового рішення можуть бути встановлені обставини щодо дій чи бездіяльності, які зумовили припинення договору оренди земельної ділянки та втрату орендарем речового права оренди, за чинність якого він відповідає перед суборендарем. Такі обставини можуть мати преюдиціальне значення і слугувати підставою для пред`явлення суборендарем позову до орендаря про відшкодування збитків, завданих припиненням права суборенди внаслідок невиконання орендарем своїх обов`язків, насамперед щодо гарантування чинності права оренди протягом дії договору суборенди.
8.44. Таким чином, суборендар у визначеному законом порядку може вступити у справу про визнання недійсним договору оренди землі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, і оскаржити судове рішення, якщо не погодиться з його мотивувальною частиною в частині встановлених обставин, які можуть мати преюдиціальне значення при розгляді наступної справи з його участю.
Щодо участі суборендаря у спорі про повернення земельної ділянки
8.45. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).
8.46. За змістом частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.
8.49. За змістом статті 391 ЦК України негаторний позов застосовується для захисту від порушень, які не пов`язані із позбавленням володіння. Зайняття земельних ділянок, зокрема, фактичним користувачем, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цими ділянками. Тож у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельної ділянки вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема, шляхом заявлення вимоги про повернення такої ділянки (див. пункт 7.27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц з урахуванням його уточнення, наведеного у пункті 71 постанови від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).
8.50. Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Схожі висновки викладені, зокрема, у пункті 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17.
8.51. З огляду на описані у попередніх розділах особливості правовідносин між орендодавцем, орендарем та суборендарем, Велика Палата Верховного Суду висновує, що володіючий власник земельної ділянки, який прагне усунути перешкоди у здійсненні правоможності самостійно користуватись та розпоряджатись своєю ділянкою, що виникли через дії суборендаря, з яким він не перебуває у зобов`язальних відносинах, може ефективно захистити своє порушене право, звернувшись до суду з негаторним позовом до суборендаря.
Залежно від характеру стверджуваного порушення власник землі може пред`явити до суборендаря вимоги, спрямовані на усунення відповідних перешкод, зокрема, про повернення земельної ділянки або просити суд зобов`язати відповідача утриматись від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод.
8.52. У цьому висновку Велика Палата Верховного Суду також враховує mutatis mutandis висновки КГС ВС, викладені у пунктах 84, 85 постанови від 05.02.2025 у справі № 917/1476/23 та пункті 5.22 постанови від 10.01.2024 у справі № 922/1130/23, про те, що відсутність в орендаря та, в свою чергу, у суборендаря правових підстав для користування земельною ділянкою свідчить, що вони використовують її незаконно, а власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні своїм майном. Тому позов власника про повернення земельних ділянок в описаному випадку є таким, що спрямований на усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, тобто негаторним.
8.53. Оскільки суборендар є відповідачем у такому спорі, він може заперечувати проти задоволення позовних вимог, доводячи передусім законність набуття та чинність свого речового права суборенди спірної земельної ділянки, що має ґрунтуватись на діючому договорі суборенди, укладеному в межах чинного договору оренди землі, а також наводити відповідні аргументи під час оскарження судових рішень, які ухвалені не на його користь.
Однак із припиненням права суборенди, зокрема у зв`язку з набранням законної сили судовим рішенням про визнання недійсним договору оренди землі, суборендар втрачає правові підстави користування спірною земельною ділянкою, у зв`язку із чим він не може на обґрунтування необхідності відмови у задоволенні негаторного позову власника покликатися на наявність у нього правового титулу, який легітимізує зайняття ним вказаної ділянки.
8.54. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що за змістом абзаців другого та четвертого частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у чинній редакції у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.
Державна реєстрація прав у випадках, передбачених цією частиною, проводиться у порядку, визначеному цим Законом, крім випадку визнання її вчиненою з порушенням цього Закону та анулювання рішення державного реєстратора про державну реєстрацію на підставі рішення Міністерства юстиції України, що виконується посадовою особою Міністерства юстиції України відповідно до статті 37 цього Закону.
За змістом пункту 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у чинній редакції державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.
Отже, судове рішення про задоволення позову власника про повернення земельної ділянки від суборендаря, яке набрало законної сили, є підставою для державної реєстрації відомостей про припинення права суборенди відповідача, що усуває для позивача перешкоди у здійсненні ним правоможностей користування та розпорядження своїм нерухомим майном.
При цьому оспорювання ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного нерухомого майна або документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію права суборенди за відповідачем, не є належним способом захисту прав власника земельної ділянки від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння. У цьому висновку Велика Палата Верховного Суду звертається mutatis mutandis до власних висновків, викладених у підпунктах 8.33-8.39 постанови від 10.04.2024 у справі № 496/1059/18.
Щодо меж касаційного перегляду
8.55. Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 2 ГПК України основною засадою (принципом) господарського судочинства є, зокрема, диспозитивність.
8.56. Відповідно до принципу диспозитивності господарського судочинства, закріпленого у статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
8.57. Диспозитивність - це один з базових принципів судочинства, за яким визначення відповідачів, предмета і підстав позову є правом позивача, а суд у господарському чи цивільному судочинстві не вправі з власної ініціативи залучати іншого відповідача / співвідповідача до участі у справі. Водночас установлення належності відповідачів є обов`язком суду, який той виконує під час розгляду справи, навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (тобто ex officio), та має ґрунтуватися передусім на аналізі природи спірних правовідносин і позовних вимог (див., зокрема, підпункти 9.12, 9.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2025 у справі № 910/2546/22).
8.58. Принцип диспозитивності також передбачає, що особа (зокрема, позивач чи відповідач) самостійно вирішує, чи оскаржувати рішення суду в апеляційному або касаційному порядку та в яких межах. Схожі висновки Велика Палата Верховного Суду виклала у пункті 126 постанови від 12.03.2024 у справі № 927/1206/21.
8.59. У справі, що переглядається, Прокуратура в інтересах держави в особі ОВА заявила низку вимог, які виходячи з їх правової природи та характеру спірних правовідносин звернуті до різних відповідачів, а саме:
- вимоги про визнання незаконними і скасування розпорядження від 20.01.2004 № 14 «Про надання земельної ділянки ТОВ «Контакт плюс» (далі - Розпорядження) звернуті до РВА, яка його ухвалила, та ТОВ «Контакт плюс», прав та інтересів якого стосується вказаний акт індивідуальної дії (див. mutatis mutandis висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пункті 51 постанови від 05.12.2018 у справі № 713/1817/16-ц);
- за вимогою про скасування Наказу відповідачами є Держгеокадастр, який його ухвалив, та Рада, у власність якої цим актом передано Земельну ділянку (див. пункт 131 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2024 у справі № 927/1206/21);
- за вимогами про скасування у Державному земельному кадастрі (далі - Кадастр) державної реєстрації Земельної ділянки, а в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (далі - Реєстр) державної реєстрації права комунальної власності на Земельну ділянку відповідачем є Рада, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено відповідний запис (див., зокрема, пункт 146 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22);
- за вимогою визнати недійсним Договір оренди відповідачами є Рада, яка стала орендодавцем замість РВА після переведення Земельної ділянки з державної у комунальну власність за Наказом (див. пункти 6.24, 6.29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2020 у справі № 920/418/19), і ТОВ «Контакт плюс» (орендар) як сторони орендних правовідносин за вказаним правочином [див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 23.11.2021 у справі № 641/5523/19 та від 12.03.2024 у справі № 927/1206/21 (пункт 130)], а за вимогою визнати недійсним Договір суборенди - ТОВ «Контакт плюс» (суборендодавець) і ТОВ «Харківський кінний завод» (суборендар) відповідно;
- за вимогою про повернення Земельної ділянки відповідачами є Рада, ТОВ «Контакт плюс» та ТОВ «Харківський кінний завод» у частинах, які стосуються їх прав на цю ділянку.
8.60. Суд першої інстанції повністю відмовив у задоволенні вказаного вище позову.
8.61. Натомість суд апеляційної інстанції за результатами перегляду цієї справи ухвалив оскаржену постанову, якою задовольнив усі перелічені вище вимоги, окрім вимоги про визнання незаконним та скасування Розпорядження, оскільки погодився з висновками місцевого господарського суду про те, що воно вичерпало свою дію виконанням, а тому його оскарження не є ефективним.
8.62. З касаційною скаргою на постанову апеляційного суду в цій справі звернулось лише ТОВ «Харківський кінний завод», а інші відповідачі, зокрема Рада і ТОВ «Контакт плюс», які є сторонами орендних правовідносин, не скористались своїм правом подати касаційну скаргу або приєднатись до касаційної скарги суборендаря, що підтверджує їх повну згоду з оскарженою постановою апеляційного суду. Схожі висновки викладені у пункті 132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2024 у справі № 927/1206/21.
8.63. Положення статей 2, 17, частини першої статті 287 ГПК України серед іншого гарантують право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, на касаційне оскарження судових рішень. Однак це право відповідно до згаданих норм реалізується лише у випадках, визначених законом, тобто має певні обмеження. Схожі висновки викладені у пункті 68 постанови КГС ВС від 26.02.2025 у справі № 916/1601/24.
8.64. У постанові від 19.11.2024 у справі № 922/4692/23, покликаючись на частину першу статті 17 та частину першу статті 287 ГПК України, КГС ВС виснував, що особа, яка звертається з касаційною скаргою, повинна довести, що оскаржене судове рішення ухвалено про її права, інтереси та (або) обов`язки. Такий зв`язок має бути належно обґрунтований, тому скаржник у касаційній скарзі повинен чітко зазначити, у якій саме частині оскарженого ним судового рішення (в мотивувальній та/або резолютивній) вирішено питання про його права, інтереси та (або) обов`язки, і вказати, про які саме.
Ці висновки КГС ВС зробив у контексті розгляду касаційної скарги одного з відповідачів на судові рішення, якими задоволено вимоги про стягнення з нього та інших відповідачів безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за використання земельної ділянки, обрахованих виходячи з розміру належної кожному з них частки у нерухомому майні, розташованому на цій ділянці.
КГС ВС зауважив, що оскаржене рішення суду першої інстанції в частині вимог до інших відповідачів не стосується прав, інтересів та обов`язків скаржника, оскільки він не обґрунтував існування відповідного зв`язку. Водночас один з відповідачів подав власну апеляційну скаргу на рішення місцевого господарського суду в частині, якою вирішено питання про його права та обов`язки, а до касаційної скарги не додано доказів на підтвердження того, що він уповноважив скаржника на звернення з касаційною скаргою в його інтересах.
З огляду на викладене КГС ВС переглянув оскаржені судові рішення лише в частині позовних вимог, які були звернуті до скаржника, та не переглядав цих рішень у частині позовних вимог, пред`явлених до інших відповідачів.
8.65. Схожий підхід Велика Палата Верховного Суду застосувала у пунктах 132-134 постанови від 12.03.2024 у справі № 927/1206/21, вказавши, що межі касаційного перегляду визначаються не тільки вимогами касаційної скарги, а й доводами такого оскарження (частина перша статті 300 ГПК України). Оскільки скаржник (орган Держгеокадастру, який був одним з відповідачів у справі за вимогою про скасування наказу про передання спірної земельної ділянки в комунальну власність) у касаційній скарзі не навів доводів про те, яким чином задоволення вимог про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та визнання договорів оренди землі недійсними, за якими він не був відповідачем, порушує його права та інтереси з урахуванням того, що відповідачі, до яких були пред`явлені такі позовні вимоги, судові рішення не оскаржили, Велика Палата Верховного Суду не переглядала рішення судів у частині згаданих вище вимог.
8.66. Аналіз змісту спірних правовідносин, зокрема похідної природи суборенди, у поєднанні з характером позовних вимог Прокуратури, пред`явлених до різних відповідачів, свідчить про те, що ТОВ «Харківський кінний завод» є відповідачем лише за вимогами про визнання недійсним Договору суборенди та повернення Земельної ділянки з суборенди.
8.67. У касаційній скарзі ТОВ «Харківський кінний завод» просить скасувати постанову апеляційного суду повністю, проте не обґрунтовує, у якій саме частині оскарженого ним судового рішення, ухваленого щодо вимог, звернутих до інших відповідачів, які це рішення в касаційному порядку не оскаржили, вирішено питання про його права, інтереси чи обов`язки як суборендаря. Зокрема, Скаржник не стверджує про те, що суд апеляційної інстанції, задовольняючи позов Прокуратури в частині вимог про визнання недійсним Договору оренди, у мотивувальній частині постанови встановив обставини, які мають преюдиціальне значення для реалізації ТОВ «Харківський кінний завод» права на звернення до орендодавця з позовом, зокрема про відшкодування збитків.
8.68. Таким чином, постанова суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному перегляду за скаргою ТОВ «Харківський кінний завод» у частині позовних вимог, пред`явлених Прокуратурою до інших відповідачів, оскільки Скаржник не обґрунтував наявності зв`язку між вирішенням зазначених вимог та його правами, інтересами чи обов`язками як суборендаря. Перевірка законності оскарженої постанови здійснюватиметься лише в межах вимог, пред`явлених до ТОВ «Харківський кінний завод», а саме про визнання недійсним Договору суборенди та повернення Земельної ділянки із суборенди.
8.69. У зв`язку із цим Велика Палата Верховного Суду не робить висновків стосовно питань, поставлених в ухвалі про передачу цієї справи на її розгляд, щодо визначення належного та ефективного способу захисту права власності на земельну ділянку історико-культурного призначення, на якій розташована пам`ятка археології, зокрема, не досліджує та не аналізує в цьому контексті вимоги Прокуратури, пред`явлені до учасників справи, які не ініціювали касаційне провадження, а також не вирішує питання відступу від Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду (далі - КЦС ВС), викладених у постановах від 05.10.2022 у справі № 557/303/21 та від 17.05.2023 у справі № 748/1335/20.
Щодо суті касаційної скарги
8.70. У попередніх розділах Велика Палата Верховного Суду виснувала, що між власником земельної ділянки (орендодавцем) та суборендарем відсутні зобов`язальні відносини. Відтак власник земельної ділянки, який прагне усунути перешкоди у здійсненні правоможностей користування та розпорядження своєю ділянкою, що виникли внаслідок дій суборендаря, може ефективно захистити своє право речово-правовими способами, зокрема звернувшись до суду з негаторним позовом про повернення земельної ділянки.
8.71. Суди попередніх інстанцій встановили, що ТОВ «Харківський кінний завод» отримав Земельну ділянку в суборенду за Договором суборенди, укладеним з ТОВ «Контакт плюс» у межах Договору оренди, який визнаний недійсним постановою апеляційної інстанції у цій справі з тих мотивів, що спірна ділянка належить до земель історико-культурного призначення та протиправно вибула з державної у комунальну власність Ради, яка з порушенням вимог закону передала її в оренду ТОВ «Контакт плюс».
8.72. Зазначена постанова не була оскаржена у відповідних частинах ані сторонами спору про право власності на Земельну ділянку (насамперед Радою, право власності якої оспорювалося), ані сторонами орендних правовідносин (Радою та ТОВ «Контакт плюс»), у зв`язку із чим Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, підтверджено право державної власності на Земельну ділянку, а також визнано недійсним Договір оренди, що, у свою чергу, зумовило припинення похідного від нього Договору суборенди та відповідних речових прав оренди та суборенди.
8.73. Спираючись на висновки про похідну природу суборенди, наведені у попередніх розділах цієї постанови, Велика Палата Верховного Суду констатує, що ТОВ «Харківський кінний завод» як суборендар не може втручатися в орендні правовідносини, стороною яких воно не є, домагатися їх збереження у суді, зокрема оскаржувати в касаційному порядку визнання недійсним Договору оренди, навіть якщо це спричинило припинення його права суборенди. Натомість належним способом захисту прав суборендаря, який вважає, що його право припинилося внаслідок протиправних дій орендаря, є звернення до нього з позовом, спрямованим на притягнення орендаря до відповідальності за законом та/або договором суборенди за порушення обов`язку суборендодавця передати в суборенду предмет, який відповідає умовам договору суборенди, та/або забезпечити чинність речового права оренди протягом строку дії договору суборенди.
8.74. Беручи до уваги наведене, а також враховуючи, що держава як власник Земельної ділянки не була стороною Договору суборенди, який припинився внаслідок визнання Договору оренди недійсним, та не перебувала з ТОВ «Харківський кінний завод» у зобов`язальних відносинах, Велика Палата Верховного Суду вважає правильним висновок суду апеляційної інстанції про необхідність задоволення вимоги про повернення спірної ділянки суборендарем як негаторного позову, спрямованого на усунення перешкод у здійсненні державою права користування та розпорядження належним їй нерухомим майном.
8.75. Разом із цим Велика Палата Верховного Суду враховує власні висновки, викладені в пункті 34 постанови від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц та пункті 8.40 постанови від 10.04.2024 у справі № 496/1059/18, про те, що до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення, а тому погоджується в цій частині з відповідними висновками суду апеляційної інстанції.
8.76. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
За практикою ЄСПЛ правила цієї статті застосовні не тільки для захисту інтересів власника майна, а й його правомірного володільця.
У практиці ЄСПЛ напрацьовані три критерії, які потрібно оцінити, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання у право власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: втручання має бути законним, відповідати суспільним інтересам та бути пропорційним переслідуваним цілям одночасно. Якщо хоча б одного критерію з перелічених не було додержано, то ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Схожі висновки викладені у пунктах 155-158 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2024 у справі № 918/391/23.
8.77. Оцінюючи зазначені критерії в контексті обставин цієї справи, апеляційний суд виходив, зокрема, з того, що у спорах щодо земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, вона, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси для задоволення національно-культурних потреб, використання власності не на шкоду людині та суспільству (стаття 11, частина третя статті 13, частина сьома статті 41 Конституції України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України). Крім того, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель історико-культурного призначення, на яких розташовані пам`ятки архітектури, з державної власності, становлять суспільний, публічний інтерес. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства. Отже, повернення земельних ділянок історико-культурного призначення, на яких розташовані пам`ятки архітектури, переслідує легітимну мету контролю за використанням цього майна відповідно до загальних інтересів, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим правовим режимом відповідних земельних ділянок. Суспільний інтерес у контролі за використанням земельних ділянок історико-культурного призначення для збереження культурної спадщини у цій справі переважає приватний інтерес у збереженні права користування Земельною ділянкою.
8.78. Велика Палата Верховного Суду не перевіряє наведені вище висновки в межах касаційного перегляду цієї справи за скаргою суборендаря, адже оцінка відповідності втручання у майнові права зроблена передусім у спорі про визнання недійсним Договору оренди та не оскаржувалась його учасниками, зокрема орендарем Земельної ділянки.
8.79. Суборендар мав усвідомлювати вразливість свого титулу, який повністю залежить від чинності відповідного речового права оренди землі, що випливає з чітких та доступних для розуміння положень частин другої - четвертої статті 8 Закону № 161-XIV, а також частини другої статті 774 ЦК України в редакціях, чинних на час підписання Договору суборенди, які дозволяли ТОВ «Харківський кінний завод» передбачити припинення його права суборенди внаслідок втрати ТОВ «Контакт плюс» права оренди Земельної ділянки.
8.80. Водночас Велика Палата Верховного Суду зауважує, що добросовісний суборендар не позбавлений можливості захистити свої майнові інтереси шляхом звернення з вимогою до орендаря, зокрема про відшкодування збитків, завданих порушенням обов`язку забезпечити чинність речового права оренди протягом дії договору суборенди. Такий компенсаційний механізм не передбачає обов`язку держави з відшкодування суборендарю збитків, адже відповідальність за їх завдання покладається на орендаря, який, зокрема як у цій справі, не оскаржував висновків апеляційного суду стосовно недійсності Договору оренди і таким чином не домагався збереження чинності власного речового права оренди, на якому ґрунтується чинність речового права суборендаря.
8.81. Щодо вимоги про визнання недійсним Договору суборенди Велика Палата Верховного Суду зауважує, що вона неодноразово доходила висновку про те, що для застосування такого речово-правового способу захисту, як витребування майна за правилами статті 388 ЦК України, оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника [див. постанови від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункт 86), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 34)]. При цьому в пункті 49 постанови від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що позивач у межах розгляду справи про витребування майна із чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, без заявлення вимоги про визнання його недійсним. Таке рішення за умови його невідповідності закону не зумовлює правових наслідків, на які воно спрямоване.
8.82. У подальшому Велика Палата Верховного Суду поширила цей підхід та в пунктах 8.38, 8.39 постанови від 10.04.2024 у справі № 496/1059/18 вказала, що оспорювання ланцюга договорів купівлі-продажу майнових прав (або інших правочинів) не є ефективним способом захисту у випадку, коли для захисту прав володіючого власника земельної ділянки, щодо якої до Реєстру незаконно внесено запис про право іпотеки іншої особи, з якою власник не перебував у зобов`язальних відносинах, має застосовуватись негаторний позов про усунення перешкод у здійсненні власником права розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).
8.83. Велика Палата Верховного Суду вважає такий підхід застосовним і до спірних правовідносин, які склались у цій справі, адже держава як власник Земельної ділянки не перебувала у зобов`язальних відносинах з суборендарем, а укладення Договору суборенди між ТОВ «Контакт плюс» та ТОВ «Харківський кінний завод» не створило для неї жодних правових наслідків. При цьому сам Договір суборенди, на відміну від зайняття Земельної ділянки суборендарем або реєстрації в Реєстрі речового права суборенди, не створює для держави перешкоди в користуванні та розпорядженні спірною ділянкою, а тому визнання його недійсним не приведе до відновлення порушених прав власника цієї нерухомості.
8.84. З іншого боку, втручання власника Земельної ділянки у зобов`язальні відносини сторін Договору суборенди не є виправданим для захисту його прав, який забезпечується речово-правовим способом захисту. Визнання Договору суборенди недійсним за позовом власника Земельної ділянки призводить до втрати чинності Договору суборенди як підстави договірної відповідальності суборендодавця перед суборендарем та позбавлення суборендаря способів захисту, які могли бути встановлені у цьому правочині.
8.85. Оскільки вимога про визнання недійсним Договору суборенди не є належним способом захисту прав держави як власника від перешкод у користуванні та розпорядженні Земельною ділянкою з боку суборендаря, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для її задоволення, а доводи ТОВ «Харківський кінний завод», знайшли часткове підтвердження під час касаційного перегляду цієї справи.»
5. Окремо від мотивів, наведених вище, вважаємо за необхідне зауважити, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.03.2026 не здійснила аналізу та не надала відповіді на доводи Скаржника щодо відсутності у Прокуратури підстав здійснювати представництво інтересів держави в суді у зв`язку з недотриманням порядку, передбаченого статтею 23 Закону № 1697-VII, що мало передувати вирішенню решти питань, які постали у цій справі.
6. Постановою від 04.03.2026 Велика Палата Верховного Суду направила цю справу на новий апеляційний розгляд покликаючись на пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України, за змістом якого підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
Однак, обґрунтовуючи необхідність направлення цієї справи на новий апеляційний розгляд, Велика Палата Верховного Суду обмежилась загальними твердженнями, зокрема, про те, що для вирішення питання у справі, що переглядається, за наявності підстав для витребування земельної ділянки, яка накладається на пам`ятку археології, така земельна ділянка має бути ідентифікована; для цієї мети може бути призначена земельно-технічна експертиза; апеляційному суду слід взяти до уваги принцип належного урядування та врахувати, що лише невелика частина площі, переданої в оренду (суборенду), відноситься до пам`ятки археології Городища, а тому позбавлення ТОВ «Харківський кінний завод» права користування всією Земельною ділянкою не переслідувало законної мети і не встановлювало справедливого балансу, не здійснювалося в інтересах суспільства та не було пропорційним (див. пункти 295, 297 та 313 постанови від 04.03.2026).
Водночас Велика Палата не вказала, які конкретні докази, що були зібрані у цій справі, не дослідив суд апеляційної інстанції, а також у зв`язку з цим не виснувала, які саме заявлені у касаційній скарзі ТОВ «Харківський кінний завод» підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 ГПК України, вона вважає обґрунтованими, що є необхідною умовою направлення справи на новий розгляд відповідно до пункту 1 частини третьої статті 310 цього Кодексу.
7. Також слід зауважити, що Велика Палата Верховного Суду скасувала постанову апеляційного суду повністю, зокрема й у частині, якою він залишив без змін рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні вимоги про визнання незаконним та скасування Розпорядження, оскільки погодився з висновками місцевого господарського суду про те, що воно вичерпало свою дію виконанням, а тому його оскарження не є ефективним.
Видається, що це погіршило становище ТОВ «Харківський кінний завод», адже воно не наводило у своїй касаційній скарзі обґрунтувань щодо незгоди з рішеннями судів попередніх інстанції в частині відмови у задоволенні вказаної вище вимоги, а також як відповідач у справі, який ініціював касаційне провадження, не могло бути зацікавлене в такому результаті перегляду судових рішень в згаданій частині.
8. Дійшовши висновку про те, що негаторний позов є ефективним способом захисту прав держави на земельну ділянку історико-культурного призначення, на якій розташована пам`ятка археології, Велика Палата Верховного Суду не вказала, які саме (одна або декілька) із заявлених Прокуратурою у цій справі вимог (визнати незаконними та скасувати Розпорядження і Наказ у частині передання Земельної ділянки у комунальну власність Ради; визнати недійсними Договори оренди та суборенди; зобов`язати відповідачів 1, 2, 5 повернути Земельну ділянку державі в особі ОВА та скасувати у Реєстрі державну реєстрацію права комунальної власності Ради на Земельну ділянку, а у Кадастрі державну реєстрацію цієї ділянки з одночасним припиненням усіх зареєстрованих щодо неї речових прав та їх обтяжень) відповідають речово-правовому характеру негаторного позову та приводять до ефективного захисту прав власника.
Більш того, скасовуючи постанову апеляційного суду повністю та направляючи цю справу на новий апеляційний розгляд за усіма переліченими вище вимогами, Велика Палата Верховного Суду не навела мотивів, з яких вона вважає незастосовними у цій справі власні усталені висновки стосовно неефективності оскарження акта індивідуальної дії, виданого суб`єктом владних повноважень, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання [див. mutatis mutandis висновки, яких дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 11.02.2020 у справі № 922/614/19 (пункт 52), від 28.09.2022 у справі № 483/448/20 (підпункт 9.67) та від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21 (підпункт 8.13)].
9. Підсумовуючи наведене, вважаємо, що касаційну скаргу ТОВ «Харківський кінний завод» слід було задовольнити частково; постанову апеляційного суду необхідно було скасувати в частині задоволення вимоги про визнання недійсним Договору суборенди та залишити в силі рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зазначеної вимоги з мотивів, викладених у цій окремій думці; в іншій частині постанова суду апеляційної інстанції підлягала залишенню без змін з тих самих мотивів.
СуддіК. М. Пільков