ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"07" квітня 2026 р. м. Рівне Справа № 906/1677/25

Господарський суд Рівненської області у складі головуючого судді Торчинюка В.Г., при секретарі судового засідання Гупалюк О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Комунального підприємства "Житомиртеплокомуненерго" Житомирської міської ради

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Енерго-Буд"

про визнання зобов`язання таким, що не прийняте та не виконане належним чином.

В засіданні приймали участь:

Від позивача: не з`явився;

Від відповідача: не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство "Житомиртеплокомуненерго" Житомирської міської ради звернулось до Господарського суду Житомирської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Енерго-Буд" з вимогою про визнання недійсним акту здачі-прийняття робіт (наданих послуг) № 1012 від 26 грудня 2024 року.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 23 грудня 2025 року справу № 906/1677/25 за позовом Комунального підприємства "Житомиртеплокомуненерго" Житомирської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Енерго-Буд" про визнання недійсним акту здачі-прийняття робіт (наданих послуг) № 1012 від 26 грудня 2024 року передано за територіальною підсудністю до Господарського суду Рівненської області.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи № 906/1677/25, останню розподілено судді Торчинюку В.Г.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 20 січня 2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі № 906/1677/25 за позовом Комунального підприємства "Житомиртеплокомуненерго"Житомирської міської ради до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Енерго-Буд" про визнання недійсним акту здачі-приймання робіт, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження у змішаній (паперовій та електронній) формі, підготовче судове засідання призначено на 24 лютого 2026 року.

06 лютого 2026 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від представника відповідача в порядку ст. 165 ГПК України надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній зустрічні позовні вимоги заперечує у повному обсязі.

11 лютого 2026 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від позивача в порядку ст. 166 ГПК України надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якому останній спростовує доводи відповідача викладені у відзиві та просить суд позов задоволити.

17 лютого 2026 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від представника відповідача в порядку ст. 167 ГПК України надійшли заперечення на відповідь на відзив.

20 лютого 2026 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від представника позивача надійшла заява про зміну предмету позову відповідно до ст. 46 ГПК України.

В судовому засіданні 24 лютого 2026 року оголошено перерву до 10 березня 2026 року.

10 березня 2026 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від представника відповідача надійшли пояснення.

10 березня 2026 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від представника позивача надійшли додаткові пояснення.

В судовому засіданні 10 березня 2026 року оголошено перерву до 24 березня 2026 року.

24 березня 2026 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від представника позивача надійшли пояснення. Окрім того, до канцелярії суду представник позивача подав клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 24 березня 2026 року закрито підготовче провадження по розгляду позовної заяви у справі № 906/1677/25 за позовом Комунального підприємства "Житомиртеплокомуненерго"Житомирської міської ради до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Енерго-Буд" про визнання недійсним акту здачі-приймання робіт та призначено розгляд справи № 906/1677/25 до судового розгляду по суті на 07 квітня 2026 року.

06 квітня 2026 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від представника позивача надійшла заява, в якій останні відмовляється від позову та просить суд закрити провадження у справі з вирішенням питання про повернення судового збору.

07 квітня 2026 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від представника відповідача надійшла заява про стягнення з позивача судових витрат з оплати професійної правничої допомоги у зв`язку із відмовою останнього від позову.

В судове засідання 07 квітня 2026 року учасники процесу не з`явилися.

Розглянувши заяву про відмову від позову, суд робить висновок про її задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 46 ГПК України крім прав та обов`язків, визначених у статті 42 цього Кодексу позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог).

Згідно з правилами статті 191 ГПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

За положеннями частини 3 статті 191 ГПК України, у разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Відповідно до приписів пункту 4 частини 1 статі 231 ГПК України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом.

Відповідно до матеріалів справи позивачем подано заяву про зміну предмету спору, судом встановлено, що вказана заява відповідає вимогам ст. 170 ГПК України.

Відповідно до частини 1, 2, 5, 6 ст. 46 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Враховуючи зазначене, заява позивача про зміну підстав позову подана у відповідності до вимог ГПК України, а тому приймається судом та задовольняється в повному обсязі.

Як вбачається із матеріалів справи, предметом спору з урахування заяви про зміну предмету спору є визнання зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Енерго-Буд" за договором № 705-24 від 01 листопада 2024 року, у частині виконання проектних робіт: "Реконструкція системи електропостачання котельні з влаштуванням точки підключення резервного джерела електропостачання по вул. Івана Гонти, 2 в м. Житомир" для Комунального підприємства "Житомиртеплокомуненерго" Житомирської міської ради, оформленого актом № 1012 від 26 грудня 2024 року на суму 94 000 грн. 00 коп., таким, що не прийняте та не виконане належним чином.

Відповідно до поданої позивачем заяви останній відмовляється від позову щодо вказаного вище предмету спору.

Отже, оскільки відмова позивача від позову не порушує прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб, підписана уповноваженою особою, суд приймає відмову від позову та закриває провадження у справі.

Суд роз`яснює, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.

Відповідно до частини 4 статті 231 ГПК України, про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Згідно статті 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Щодо покладення судових витрат на позивача у зв`язку із відмовою від позову та заяви відповідача, суд зазначає наступне.

Частинами 2-6 статті 126 ГПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Також, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece, заява 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з "гонораром успіху". ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними.

Отже, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою та необхідною, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи.

Так, на підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу відповідачем було подано копії: договору про надання правової допомоги № 26/01-26 від 26 січня 2026 року, додаток № 1 до договору про надання правової допомоги 26/01-26 від 26 січня 2026 року, рахунок від 06 квітня 2026 року, акт приймання - передачі наданих послуг № 1 від 20 березня 2026 року.

Отже, 26 січня 2026 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія Енерго-Буд" та Адвокатським об`єднанням "Скорпіон" укладено договір № 26/01-26 про надання правничої допомоги позивачу із супроводу справи № 906/1677/25. Пунктом 3.2. договору сторони узгодили, що гонорар адвоката за надання правничої допомоги узгоджується з клієнтом у додатку № 1 до цього договору. У додатку № 1 до договору сторони узгодили, що розмір гонорару адвоката за комплекс правничої допомоги, який надається клієнту в справі № 906/1677/25 за позовом Комунального підприємства "Житомиртеплокомуненерго" Житомирської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Енерго-Буд" становить 40 000 грн. 00 коп. Строк оплати гонорару Адвоката встановлюється у рахунку. У рахунку № 1 від 06 квітня 2026 року встановлений строк оплати гонорару за надану правничу допомогу за договором до 25 квітня 2026 року. 20 березня 2026 року сторонами підписано та погоджено акт наданих послуг № 1.

Таким чином суд констатує, що відповідачем надано докази про понесення витрат на професійну правничу допомогу у справі в розмірі 40 000 грн. 00 коп.

Суд відзначає, що виходячи з аналізу положень статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту адвокат отримує винагороду у вигляді гонорару, обчислення якого, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Водночас, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань, з урахуванням складності справи, кваліфікації, досвіду і завантаженості адвоката та інших обставин. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу й обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Отже, діяльність адвоката є оплачуваною працею і така оплата у вигляді гонорару здійснюється на підставі укладеного між адвокатом та його клієнтом договору про надання правової допомоги.

Одним із принципів господарського судочинства, який передбачено положеннями статті 129 ГПК України, є відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалене судове рішення. Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Як встановив суд, загальний розмір понесених відповідачем судових витрат становить 40 000 грн. 00 коп.

Проте, як встановлено судом вище, провадження у справі підлягає закриттю на підставі пункту 4 частини 1 статті 231 ГПК України, а саме позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом.

Одним із принципів господарського судочинства є принцип пропорційності, який полягає в тому, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Суд враховує, що положеннями статті 130 ГПК України передбачено, що у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

У разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

У випадках, встановлених частинами третьою - п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини восьмої статті 129 цього Кодексу.

В супереч наведеному заява про розподіл судових витрат не містить посилань на положення статті 130 ГПК України, в тому числі не містить доводів / обґрунтувань необґрунтованих дій позивача.

ГПК України не містить норм, які б встановлювали критерії визначення необґрунтованості дій позивача, однак очевидно, що під такими діями можна розуміти таку реалізацію позивачем своїх процесуальних прав, внаслідок якої виникають підстави для закриття провадження або залишення позову без розгляду.

Схожа правова позиція знайшла своє відображення у постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі № 910/16777/20.

Обов`язком сторін у господарському процесі є доведення суду тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Отже, відповідачу слід було довести, а суду встановити, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони полягали, зокрема, але не виключно: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - порушення прав та інтересів відповідача, тощо (аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18 червня 2019 року у справі № 922/3787/17, від 09 липня 2019 року у справі № 922/592/17, від 24 березня 2021 року у справі № 922/2157/20, від 21 січня 2020 року у справі № 922/3422/18, від 26 квітня 2021 року у справі № 910/12099/17, від 19 квітня 2021 року у справі № 924/804/20).

Натомість матеріалами справи не підтверджено, а відповідачем не доведено як необґрунтованості дій позивача, так і того, що поданий в цій справі позов був завідомо безпідставним, а позивач протидіяв правильному і швидкому вирішенню справи, зловживаючи своїми процесуальними правами.

Суд вважає, що в даному випадку відповідач, заявляючи про стягнення судових витрат, повинен був довести неправомірність дій позивача та в частині розподілу судових витрат за вимогами та керуватись положеннями статті 130 ГПК України.

Отже, у даній справі відповідач не надав жодних доказів чи правових аргументів, які б підтверджували необґрунтованість вимог позивача на момент їх подання. Сама по собі процесуальна дія позивача щодо відмови від позову не є автоматичним свідченням його необґрунтованості. Оскільки обов`язок доведення необґрунтованості позову покладено саме на відповідача, а він цей обов`язок не виконав, підстави для стягнення витрат з позивача на користь відповідача відсутні.

Керуючись статтями 46, 226, 231, 232, 234 ГПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Прийняти відмову Комунального підприємства "Житомиртеплокомуненерго" Житомирської міської ради від позову.

2. Зарити провадження у справі за позовом Комунального підприємства "Житомиртеплокомуненерго"Житомирської міської ради до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Енерго-Буд" визнання зобов`язання таким, що не прийняте та не виконане належним чином.

3. В задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Енерго-Буд" про розподіл судових витрат - відмовити.

Повний текс ухвали складено та підписано 09 квітня 2026 року.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення. Ухвали, постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Ухвала може бути оскаржена до Північно-західного апеляційного господарського суду, через місцевий суд, що її постановив, протягом десяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається: http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Суддя Вадим Торчинюк