ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09.04.2026 м. Івано-ФранківськСправа № 909/168/26

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Горпинюка І.Є. розглянув за правилами спрощеного позовного провадження без виклику представників сторін справу № 909/168/26 за позовом Інституту спеціального зв`язку та захисту інформації Національного технічного університету України "Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Західспецбезпека" про стягнення 197 510,40 грн,

Суть спору.

Інститут спеціального зв`язку та захисту інформації Національного технічного університету України "Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського" засобами підсистеми ЄСІТС "Електронний суд" звернувся до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Західспецбезпека" про стягнення 197 510,40 грн, з яких: 57 542,40 грн - пеня, 36 288,00 грн - штраф у розмірі 7% від вартості товару, строк передачі якого порушено, 103 680,00 грн - штраф у розмірі 20 % від вартості не переданого товару.

Стислий виклад позиції позивача.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов Договору № 51 від 20.06.2025.

За неналежне виконання відповідачем договірних зобов`язань в частині передачі товару, позивач нарахував, на підставі пунктів 7.3., 7.5. Договору, пеню та штраф.

Стислий виклад заперечень відповідача.

Відповідач у поданому до суду відзиві зазначив, що в силу настання форс-мажорних обставин, а саме ворожого ракетного обстрілу, яким було знищено виробничі складські приміщення ТОВ "Західспецбезпека" відбулось порушення строків поставки товару оборонного призначення на виконання договору № 51 від 20.06.2025

Враховуючи викладені у відзиві обставини, які зумовили неможливість поставки товару у визначений договором строк, просить суд зменшити нараховані позивачем штрафні санкції на 50%.

Процесуальні дії у справі, вирішення заяв та клопотань.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Господарського суду Івано-Франківської області від 10.02.2026 для розгляду справи № 909/168/26 визначено суддю Горпинюка І.Є.

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 12.02.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 909/168/26; відповідно до приписів ст. 252 ГПК України, суд ухвалив здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами; встановив сторонам строки для подання відзиву, відповіді на відзив, заперечення та повідомив, що останні мають право у разі наявності заперечень проти розгляду справи без повідомлення (виклику) сторін, подати суду відповідне обґрунтоване клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін: відповідач - в строк для подання відзиву; позивач протягом 5 (п`яти) днів з дня отримання відзиву.

Копію ухвали від 12.02.2026 про відкриття провадження у справі суд надіслав сторонам відповідно до вимог ст. 120 ГПК України.

Згідно з довідками про доставку електронного листа, копія зазначеної вище ухвали доставлена до електронного кабінету позивача 12.02.2026 о 14:37 год., відповідача та представника позивача 12.02.2026 о 14:32 год.

27.02.2026 засобами підсистеми Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи "Електронний суд" відповідач подав відзив на позовну заяву.

03.03.2026 засобами підсистеми Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи "Електронний суд" позивач подав відповідь на відзив.

Враховуючи те, що клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило та з огляду на відсутність у суду підстав для виклику сторін з власної ініціативи, згідно з ч. 5 ст. 252 ГПК України справа розглядається за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до ч. 4 ст. 240 ГПК України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Фактичні обставини справи, встановлені судом. Оцінка доказів. Норми права, які застосував суд, та інші мотиви ухваленого рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України в сукупності всі докази, які мають значення для вирішення спору по суті, враховуючи вимоги чинного законодавства, суд встановив таке.

20.06.2025 за результатом проведеної закупівлі № UA-2025-05-27-010673-a між Інститутом спеціального зв`язку та захисту інформації Національного технічного університету України "Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського" в особі начальника Пучкова Олександра Олександровича (далі також покупець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Західспецбезпека" в особі директора Горбатюк Любові Василівни (далі також постачальник, відповідач) укладено договір № 51 (далі - договір) про закупівлю.

Пунктом 1.1 договору визначено, що для гарантованого забезпечення потреб безпеки і оборони продавець зобов`язується у 2025 році передати покупцю товар оборонного призначення (білизна натільна демісезонна, білизна для холодної погоди (сорочка зимова та кальсони зимові), зазначений в п.1.2. цього договору, а покупець зобов`язується прийняти цей товар та оплатити його на умовах, визначених цим договором.

Згідно з п. 3.1. договору, ціна, що визначена у договорі, становить 993 600,00 грн з ПДВ.

Відповідно до п. 4.3. договору, оплата покупцем здійснюється впродовж 10 робочих днів після отримання Товару на підставі належним чином оформлених документів (накладних, актів приймання-передачі тощо).

Пунктом 5.1. Договору передбачено, що строк передачі Товару не пізніше дня, що передує дню припинення (скасування) воєнного стану, але у будь якому випадку до 05.09.2025 включно, з дня укладання (підписання) Сторонами цього Договору, з урахуванням п. 1.6 цього Договору.

Також пунктом 5.2. Договору сторонами узгоджено, що в межах строку вказаного в п. 5.1 договору можлива поетапна передача товару окремими партіями. Кількість товару у кожній партії та строк її передачі, у цьому разі, узгоджується сторонами за допомогою засобів зв`язку (телефон, електронна пошта тощо).

У разі передачі товару окремими партіями відповідно до п. 5.2. договору, оплата покупцем кожної партії товару здійснюється на умовах та у строки, які зазначені в п.4.3 цього договору (п. 4.6. договору).

У п. 5.4. договору визначено місце передачі товару: товар передається на умовах DPP м. Київ, вул. Верхньоключова, 3, згідно ІНКОТЕРМС-2020. Передача, відвантаження товару здійснюється силами, засобами, транспортом продавця за його рахунок.

Пунктом 5.10. визначено, що розміри товару повідомляються покупцем продавцю після укладення цього договору за допомогою засобів зв`язку (телефон, електронна пошта тощо).

Розділом 6 договору встановлені права та обов`язки сторін, серед яких, зокрема: обов`язок продавця передати товар покупцю у строк, встановлений цим договором (пп. 6.3.1. договору), та кореспондуючі йому обов`язки покупця: оплатити переданий товар згідно з умовами, які визначені в розділі IV договору; приймати переданий товар згідно з видатковою накладною (актом приймання-передачі або іншими первинними видатковими документами (пп. 6.1.1, 6.1.2 договору).

Згідно п. 7.1. договору, у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність, передбачену законодавством України та цим договором.

Відповідно до п. 7.3. договору, за порушення строку передачі товару з продавця стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товару, строк передачі якого порушено, за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 (тридцять) днів - додатково стягується штраф у розмірі 7 (семи) відсотків від вказаної вартості Товару.

У разі відмови продавця від виконання своїх зобов`язань за цим договором (повністю чи частково), у тому числі через неможливість ним виконати умови цього договору (крім настання обставин непереборної сили), продавець оплачує штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості непереданого товару (п.7.5. договору).

Згідно п. 7.6. договору, сторони встановили, що якщо станом на 25.12.2025 включно товар не передано, факт невиконання зобов`язань продавця по передачі товару вважається відмовою продавця від виконання своїх зобов`язань за цим договором (повністю чи частково), із застосуванням до нього штрафних санкцій, передбачених пунктами 7.3 та 7.5 цього договору.

Цей договір набирає чинності з моменту його укладання (підписання) сторонами і діє до 30 календарного дня (включно) з дня припинення (скасування) воєнного стану, з урахуванням п. 1.6. договору, але не пізніше ніж до 25.12.2025 включно, а в частині розрахунку за переданий товар за Договором до повного його виконання. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання тих зобов`язань за Договором, що залишилися невиконаними (тому числі, але не виключно, щодо сплати штрафних санкцій за договором), крім зобов`язань продавця по передачі товару (п. 11.1. договору).

Як стверджує позивач, на виконання договірних умов, продавець (відповідач) частково поставив позивачу товар у кількості 1440 комплектів білизни натільної демісезонної загальною вартістю 475 200,00 грн, які відповідали асортименту, ціні та комплектності, що підтверджується видатковою накладною від 22.08.2025 № 103.

На підставі виставлених відповідачем рахунків, позивач здійснив оплату за частково поставлений товар в розмірі 475 200,00 грн, що підтверджується наявною в матеріалах справи платіжною інструкцією № 500 від 26.08.2025 (а.с.15).

Однак, в порушення умов договору, продавець прийняті на себе договірні зобов`язання щодо передачі решти товару у власність покупцю в повному обсязі та у визначені договором строки не виконав.

У п. 7.9. договору, сторони встановили, що усі спори, які виникають з цього договору або пов`язані із ним, вирішуються шляхом переговорів. Сторона, чиї інтереси порушено, з метою безпосереднього врегулювання спору з іншою стороною звертається до іншої сторони з письмовою претензією, крім випадку, коли сторона яка порушила зобов`язання, поновила порушені майнові права або законні інтереси іншої сторони, не чекаючи пред`явлення претензії. Сторона, яка отримала претензію, повинна розглянути її та надати письмову відповідь на таку претензію у 10-денний строк з дня наступного за днем її одержання.

Так, з метою досудового врегулювання спору, який виник у зв`язку з невиконанням відповідачем свого зобов`язання за договором, позивач у порядку, визначеному пунктом 7.9. договору, 29.12.2025 звернувся до відповідача з претензією № 25/17-2360 щодо добровільної сплати суми штрафних санкцій за несвоєчасну передачу товару, відповідно до пунктів 7.3 та 7.5 договору. Докази направлення листа наявні в матеріалах справи (а.с. 11-13). Відповіді на претензію відповідач не надав, штрафні санкції не сплатив.

Відповідно до п. 7.10 договору, якщо відповідний спір неможливо вирішити шляхом переговорів, він вирішується в судовому порядку відповідно до правил підсудності такої категорії спорів.

Наведені вище обставини і зумовили звернення позивача до суду з даним позовом.

Позовні вимоги стосуються стягнення пені та штрафу, нарахованих на підставі пунктів 7.3., 7.5. договору за недопоставку 1440 комплектів Білизни для холодної погоди (сорочка зимова та кальсони зимові) на загальну вартість 518 400,00 грн з ПДВ.

Так, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору, позивач просить суд стягнути пеню в розмірі 0,1 % від вартості непоставленого товару за період з 06.09.2025 по 25.12.2025 в сумі 57 542,40 грн; штраф у розмірі 7 % від вартості товару, за прострочення понад 30 днів в сумі 36 288,00 грн та штраф у розмірі 20 % від вартості непереданого товару в сумі 103 680,00 грн.

Виходячи з встановлених обставин, суд при вирішенні спору застосовує норми права, які регулюють правовідносини сторін.

Внаслідок укладення Договору закупівлі № 51 від 20.06.2025 між сторонами відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) виникли цивільні права та обов`язки.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Крім того, положення умов договору мають відповідати засадам цивільного законодавства, зокрема, зазначеним у статті 3 ЦК України.

Разом з тим за частиною третьою статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Приписами частин другої та третьої статті 6 та статті 627 ЦК України встановлено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Особам надається право вибору: використати вже існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на свій розсуд. Відтак цивільний (господарський) договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі сторін щодо врегулювання їхніх правовідносин на власний розсуд (у межах, встановлених законом), тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін договору, регулятором їх відносин.

Приписи частин другої та третьої статті 6 та статті 627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства і договором. Допустимість конкуренції між актами цивільного законодавства і договором випливає з того, що вказані норми передбачають ситуації, коли сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, і коли вони не вправі цього робити.

Свобода договору, як одна з принципових засад цивільного законодавства, є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. Водночас сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли такий відступ неможливий в силу прямої вказівки акта законодавства, а також якщо відносини сторін регулюються імперативними нормами.

Відповідно сторони не можуть врегулювати свої відносини (визначити взаємні права та обов`язки) у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, передбаченим статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору (справедливість, добросовісність, розумність). Домовленість сторін договору про врегулювання своїх відносин всупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення.

Щодо обрання варіанту реалізації розсуду суду у контексті застосування його у системному зв`язку з нормами законодавчих актів, а саме статей 3, 549, 628, 629 ЦК України та статті 61 Конституції України слід керуватися визначеним частиною першою статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства, яким є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Відтак реалізація повноважень із суддівського розсуду має спрямовуватися на вибір оптимального варіанту розв`язання спірного правового питання, пошук необхідної правової норми, її розуміння та інтерпретацію, справедливе вирішення спору відповідно до встановлених судами обставин кожної конкретної справи.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач передав позивачу лише частину товару одну позицію товару (1440 комплектів Білизни натільної демісезонної) за видатковою накладною № 103 від 22.08.2025, а іншу частину товару (1440 комплектів Білизни для холодної погоди на загальну вартість 518 400,00 грн з ПДВ) не передав взагалі. Оскільки, доказів передачі такого товару відповідач до суду не надав, він вважається таким, що порушив взяті на себе зобов`язання за договором.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки .

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі (ст. 547 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України).

При цьому за приписами ч. 1 ст. 550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Отже, норми Цивільного кодексу України (п. 3 ч. 1 ст. 611 цього Кодексу) визначають сплату неустойки як один із видів забезпечення виконання зобов`язання, встановлених договором або законом, та як один із встановлених договором або законом правових наслідків порушення зобов`язання.

Неустойка як господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань започатковує визначеність у правовідносинах за зобов`язаннями, а саме - відповідальність має настати щонайменше в межах неустойки. Тобто неустойка підсилює дію засобів цивільно-правової відповідальності, робить їх достатньо визначеними, перетворюючи в необхідний, так би мовити, невідворотній наслідок правопорушення.

Отже, неустойка стає оперативним засобом реагування у разі порушення або неналежного виконання зобов`язання, яким можна скористатись як тільки було порушено зобов`язання, не чекаючи викликаних ним негативних наслідків. Зокрема, задля прагнення учасників зобов`язання до дійсно оперативного, негайного використання свого права на неустойку для її стягнення встановлений спеціальний скорочений строк позовної давності в один рік (п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України.

Таким чином, завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та як міри відповідальності є одночасно забезпечення дисципліни боржника стосовно виконання зобов`язання (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання.

Вказані висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладеними у постанові від 19.11.2024 у справ № 911/2269/22.

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст. 551 ЦК України).

Згідно п. 7.1. договору, у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність, передбачену цим договором та чинним законодавством.

Відповідно до п. 7.3. договору за порушення строку передачі товару з продавця стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товару, строк передачі якого порушено, за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 (тридцять) днів - додатково стягується штраф у розмірі 7 (семи) відсотків від вказаної вартості Товару.

У разі відмови продавця від виконання своїх зобов`язань за цим договором (повністю чи частково), у тому числі через неможливість ним виконати умови цього договору (крім настання обставин непереборної сили), продавець оплачує штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості непереданого товару (п.7.5. договору).

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору, позивач просить суд стягнути пеню в розмірі 0,1 % від вартості непоставленого товару за період з 06.09.2025 по 25.12.2025 в сумі 57 542,40 грн; штраф у розмірі 7 % від вартості товару, за прострочення понад 30 (тридцять) днів в сумі 36 288,00 грн та штраф у розмірі 20 % від вартості непереданого товару в сумі 103 680,00 грн.

Суд перевірив розрахунок позивача і встановив, що розрахунок зроблено арифметично і методологічно правильно. Разом з тим, відповідач просить зменшити розмір штрафних санкцій до 50 %, вважає що таке зменшення буде розумним та оптимальним балансом інтересів сторін у спорі та таким, що запобігатиме настанню негативних наслідків як для позивача так і для відповідача. Оцінивши наведені у відзиві обставини, суд зазначає наступне.

Виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки до її розумного розміру.

У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2024 у справі №911/2269/22 викладено висновок про те, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки, що підлягає стягненню за порушення зобов`язання, а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.

Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частина третя статті 551 Цивільного кодексу України).

При цьому чинне законодавство України не містить переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням усіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

Зі змісту зазначених правових норм убачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо. Тлумачення вказаних норм свідчить, що закон не передбачає вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них.

Таку правову позицію викладено у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 15.02.2018 у справі № 467/1346/15-ц, від 04.04.2018 у справі № 367/7401/14-ц та від 26.09.2018 у справі №752/15421/17.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013 убачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватися на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Наявність у кредитора можливості стягувати з боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 913/89/18, від 04.12.2018 у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 у справі № 917/791/18.

Отже, за своєю правовою природою штрафні санкції є засобами стимулювання боржника до належного виконання свого обов`язку.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18 дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

В постанові Верховного Суду від 11.07.2023 у справі №903/486/22 викладена правова позиція про те, що визначення конкретного розміру зменшення штрафних санкцій належить до дискреційних повноважень суду. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені статтями 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил статті 86 ГПК України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обставин справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

Також, у постанові вказано, що пеня та штраф не є основною заборгованістю і, відповідно, при зменшенні її розміру не несе значного негативного наслідку у своєму фінансовому становищі,

Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90%, 70% чи 50% тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, тобто у межах судового розсуду.

Зменшення судом неустойки до певного розміру відбувається із визначенням її у конкретній грошовій сумі, що підлягає стягненню, тоді як переведення зменшуваного розміру неустойки у частки, а відповідно і апелювання у спорах про зменшення розміру неустойки такими категоріями, як частка або процент, на який зменшується неустойка, не відображає об`єктивний стан сукупності обставин, які є предметом судового дослідження при вирішенні питання про зменшення неустойки.

При цьому слід звернути увагу, що законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд з цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.

Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення Суду у справах "Мала проти України" від 03.07.2014, заява № 4436/07, "Богатова проти України" від 07.10.2010, заява № 5231/04).

У зв`язку з наведеним, суд враховує таке:

а) ступінь виконання зобов`язань відповідача - часткове виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором в межах строку дії договору, а саме поставка 1 партії товару (у процентному відношенні, розмір виконання відповідачем свого договірного зобов`язання, виходячи з ціни цього договору, становить 47,83 %).

б) майновий стан відповідача, а саме надані ним докази знищення сировини та готової продукції відповідача 13.10.2025 у м. Добропілля Донецької області та 26.11.2025 у м. Тернополі внаслідок пожежі, спричиненої ракетним обстрілом російської федерації, про що відповідачем надано докази (копії документів): талон повідомлення єдиного обліку № 66197 від 28.11.2025, довідку № 26-11/13/25 від 26.11.2025, сертифікат Івано-Франківської торгово-промислової палати № 2600-25-2338 від 11.11.2025, сертифікат Одеської регіональної торгово-промислової палати від 16.12.2025 № 2003-14/622, акт про пожежу від 20.11.2025 у м. Тернопіль. Зазначені докази хоча і не підтверджують безпосереднього впливу зазначених обставин на виконання договору між сторонами, так як відбулись після узгодженої сторонами кінцевої дати передачі товару 05.09.2025, але враховуються судом як такі, що доводять знищення майна відповідача внаслідок ракетних обстрілів, тобто свідчать про майновий стан відповідача, що є однією з підстав для зменшення розміру неустойки.

в) позивач не зазнав збитків, докази збитків від порушення відповідачем умов договору позивач суду не подавав.

Викладені обставини, з урахуванням правової природи неустойки та її стимулюючого значення для виконання договірних зобов`язань дозволяють дійти висновку про наявність підстав для зменшення заявленого до стягнення штрафу та пені.

Визначаючи їх розмір, що підлягає стягненню на користь позивача, суд керується також нормативними приписами статті 3 Цивільного кодексу України, згідно з якою одними із загальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

За частинами першою, третьою статті 13 цього Кодексу цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Отже, цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватися на засадах справедливості, добросовісності, розумності.

Згідно з частиною першою статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Враховуючи у сукупності встановлені судом обставини та докази, які містяться у матеріалах справи, з урахуванням засад справедливості, добросовісності, розумності та пропорційності, суд вважає за можливе зменшити пеню (0,1 відсотка вартості товару, строк передачі якого порушено, за кожен день прострочення) та штраф у розмірі 20 % від вартості непереданого товару), що підлягають стягненню з відповідача, на 30 %.

Зменшення судом розміру цих штрафних санкцій на 30 % на переконання суду є співмірним у контексті балансу інтересів сторін та таким, що запобігатиме настанню негативних наслідків для обох сторін спору.

З урахуванням висновків суду про зменшення на 30% зазначених штрафних санкцій, стягненню з відповідача підлягає пеня у розмірі 40 279,68 грн та штраф (у розмірі 20 % від вартості непереданого товару) в сумі 72 576,00 грн. В частині позовних вимог про стягнення пені (у розмірі 0,1 % вартості товару, строк передачі якого порушено, за кожен день прострочення) в розмірі 17 262,72 грн та штрафу (у розмірі 20 % від вартості непереданого товару) в сумі 31 104 грн суд відмовляє з підстав зменшення судом таких сум неустойки.

Суд зазначає про неможливість більшого зменшення розміру неустойки (штрафу), оскільки порушення строків передачі товару має місце. Відповідач не довів допустимими доказами наявності обставин, які б суттєво перешкоджали виконати зобов`язання у визначений договором строк. За таких обставин подальше зменшення штрафних санкцій зможе привести до втрати неустойкою своїх функцій, що є недопустимим.

Також у якості штрафних санкцій за порушення відповідачем зобов`язання з передачі частини товару, позивачем заявлено до стягнення штраф у розмірі 7 % від вартості товару, за прострочення понад 30 (тридцять) днів в сумі 36 288,00 грн (п. 7.3 договору).

З встановлених судом обставин справи вбачається, що відповідач вчинив єдине порушення, яке полягає в невиконанні обов`язку з передачі частини товару позивачеві і таке порушення включає в себе прострочення виконання зобов`язання за договором щодо передачі того ж товару на строк понад 30 календарних днів. Тому суд приходить до висновку, що позивачем застосовується подвійна відповідальність одного й того ж самого виду (штраф), за одне й те саме порушення.

Стаття 61 Конституції України передбачає, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, і підлягає обов`язковому застосуванню як норма прямої дії.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01.06.2021 у справі № 910/12876/19 вказала, що стягнення штрафу за прострочення виконання зобов`язання на строк понад 10 календарних днів та штрафу за прострочення виконання зобов`язання на строк понад 30 календарних днів є подвійною відповідальністю за порушення зобов`язання, оскільки відповідач вчинив єдине порушення, яке полягає в простроченні виконання зобов`язання за договором поставки на строк понад 30 календарних днів, і вказаний строк охоплює порушення зобов`язання на строк понад 10 календарних днів. Одночасне стягнення штрафу за прострочення виконання зобов`язання на строк понад 10 календарних днів та штрафу за прострочення виконання зобов`язання на строк понад 30 календарних днів є подвійним стягненням штрафу за несвоєчасне виконання зобов`язання, що не узгоджується з приписами статті 61 Конституції України, згідно з якою ніхто не може бути двічі притягнутий до відповідальності одного виду.

В даному випадку відповідач аналогічно притягається до подвійної відповідальності, а саме штраф у розмірі 7 % від вартості товару за прострочення понад 30 (тридцять) днів (п.7.3 договору), та штраф у розмірі 20 % від вартості непереданого товару (п. 7.5. договору).

Гарантована статтею 61 Конституції України заборона подвійного притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення (лат. - поп bis in idem - «двічі за одне і те саме не карають») має на меті уникнути несправедливого покарання за одне й те саме правопорушення двічі.

Отже, у стягненні 36288,00 грн 7% штрафу від вартості товару за прострочення понад 30 (тридцять) днів слід відмовити, так як таке порушення охоплюється іншим порушенням договору - не переданням товару (відмова від виконання зобов`язання), за що до відповідача застосовано штраф у розмірі 20% від вартості не переданого товару, з урахуванням висновків суду про часткове зменшення такої неустойки.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Враховуючи вищевикладене, надавши відповідну юридичну оцінку всім доказам, наявним в матеріалах справи, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача пені у розмірі 40 279,68 грн, штрафу (20 % від вартості непереданого товару) в сумі 72 576,00 грн (з врахуванням висновку суду про зменшення цих штрафних санкцій на 30 %). В задоволенні решти вимог суд відмовляє.

Судові витрати.

Згідно з приписами п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України до основних засад (принципів) господарського судочинства віднесено, зокрема, відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Склад та порядок розподілу судових витрат визначено главою 8 розділу I ГПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

При зверненні з позовом позивач сплатив судовий збір у розмірі 2662,40 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 06 лютого 2026 р. № 3, (а.с. 27), тобто у передбаченому законом розмірі, з урахуванням коефіцієнта 0,8.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Суд зазначає, у разі коли господарський суд зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Оскільки позовні вимоги задоволено судом частково в сумі 112 855,68 грн, в частині позовних вимог про стягнення 36288,00 грн 7% штрафу від вартості товару за прострочення понад 30 (тридцять) суд відмовив повністю, а в іншій частині позовних вимог про стягнення штрафу у розмірі 20 % від вартості непереданого товару та пені в розмірі 0,1 % від вартості непоставленого товару за період з 06.09.2025 по 25.12.2025, суд відмовив лише у зв`язку зі зменшенням штрафних санкцій, то суд стягує з відповідача в користь позивача сплачений судовий збір в сумі 2173,25 грн (пропорційно розміру задоволених позовних вимог без урахування зменшення судом неустойки), а 489,15 грн судового збору покладається на позивача.

Керуючись ст. 11, 13, 73, 74, 86, 123, 126, 129, 165, 178, 236, 238, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

позов Інституту спеціального зв`язку та захисту інформації Національного технічного університету України "Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Західспецбезпека" про стягнення 197 510,40 грн задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Західспецбезпека" (76019, Івано-Франківська обл., Івано-Франківський р-н., м. Івано-Франківськ, вул. Промислова, буд. 2 Б, оф. 10; ідентифікаційний код юридичної особи: 45887243) на користь Інституту спеціального зв`язку та захисту інформації Національного технічного університету України "Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського" (03056, м. Київ, вул. Верхньоключова, буд. 4; ідентифікаційний код юридичної особи: 34979237) 40 279 (сорок тисяч двісті сімдесят дев`ять) грн 68 коп. пені, 72 576 (сімдесят дві тисячі п`ятсот сімдесят шість) грн 00 коп штрафу та 2 173 (дві тисячі сто сімдесят три) грн 25 коп. витрат зі сплати судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Відмовити в задоволенні позову Інституту спеціального зв`язку та захисту інформації Національного технічного університету України "Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Західспецбезпека" в частині стягнення 17 262,72 грн пені у розмірі 0,1 % вартості товару, строк передачі якого порушено, 36 288,00 грн штрафу у розмірі 7 % від вартості товару, строк передачі якого порушено та 31 104,00 грн штрафу в розмірі 20 % від вартості непереданого товару.

Витрати зі сплати судового збору в сумі 489,15 грн покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Західного апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Вебадреса, за якою можна знайти текст судового рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя І.Є. Горпинюк