ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" березня 2026 р.м. Одеса Справа № 916/2075/25

Господарський суд Одеської області у складі судді Сулімовської М.Б., за участю секретаря судового засідання Толкунової М.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "МІРС" (, 65012, м. Одеса, вул. Осипова, буд. 37, оф. 551)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "РІЧ-СТОК" (, 65012, м. Одеса, вул. Катерининська, буд. 84/86)

про розірвання договору, виселення та стягнення

за участю представників сторін:

від позивача: Олександр Іваніченко

від відповідача: не з`явився

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю "МІРС" звернувся до Господарського суду Одеської області із позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "РІЧ-СТОК" про розірвання договору, виселення та стягнення.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем укладеного між сторонами договору оренди №1772 від 16.02.2024.

Ухвалою суду від 02.06.2025 позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк на усунення недоліків.

У встановлений господарським судом строк позивачем усунуто недоліки позовної заяви, про що подано відповідні докази.

Ухвалою суду від 05.06.2025 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "МІРС" прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 03.07.2025.

18.06.2025 до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "МІРС" надійшло клопотання про об`єднання справ в одне провадження.

Ухвалою суду від 20.06.2026 у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "МІРС" про об`єднання справ в одне провадження відмовлено.

20.06.2026 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

21.06.2026 відповідачем в підсистемі "Електронний суд" було сформовано заперечення на відзив.

23.06.2026 до суду від відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі.

23.06.2025 до суду від позивача надійшли відповідь на відзив та заперечення на клопотання про зупинення відповідача про провадження у цій справі.

24.06.2025 позивачем в підсистемі "Електронний суд" було сформовано заперечення на відповідь на відзив.

01.07.2025 до суду від відповідача надійшло клопотання про долучення додаткових доказів.

02.07.2025 до суду від позивача надійшли пояснення.

У судовому засіданні 03.07.2025 господарським судом не прийнято до розгляду заперечення позивача від 21.06.2025 та відповідача від 24.06.2025, як помилково подані до справи; відмовлено у задоволенні клопотання відповідача від 01.07.2025 про долучення додаткових доказів, залишено подані докази без розгляду у зв`язку із пропуском строку на їх подання без клопотання про його поновлення; оголошено перерву до 16.07.2025.

03.07.2025 до суду від відповідача надійшло клопотання про долучення додаткових доказів разом з клопотанням про поновлення строку на їх подання.

В судовому засіданні 16.07.2025 задоволено клопотання відповідача про поновлення строку на подання доказів, поновлено строк та прийнято докази до розгляду.

Ухвалою суду від 16.07.2025 задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "РІЧ-СТОК" про зупинення провадження у справі; зупинено провадження у справі №916/2075/25 до набрання законної сили судовим рішенням у справі №916/2112/25.

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 05.11.2025 задоволено апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "МІРС"; ухвалу Господарського суду Одеської області від 16.07.2025 про зупинення провадження у справі № 916/2075/25 скасовано; матеріали справи №916/2075/25 направлено для продовження розгляду до Господарського суду Одеської області.

Ухвалою суду від 08.12.2025 призначено підготовче засідання на 24.12.2025.

У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді Сулімовської М.Б. судове засідання, призначене на 24.12.2025, не відбулося.

Ухвалою суду від 12.01.2026 постановлено провести підготовче провадження у справі №916/2075/25 впродовж розумного строку; призначено підготовче засідання на 22.01.2026.

У зв`язку з розгерметизацією системи опалення та низькою температурою повітря в адміністративній будівлі суду, у тому числі в приміщенні серверної, в Господарському суді Одеської області 22.01.2026 було призупинено реєстрацію вхідної кореспонденції та проведення судових засідань, про що відповідальними особами суду складено Акт від 22.01.2026.

Ухвалою суду від 26.01.2026 призначено підготовче засідання на 04.02.2026.

Ухвалою суду від 04.02.2026 закрито підготовче провадження у справі №916/2075/25; призначено розгляд справи по суті у судовому засіданні на 25.02.2026.

У судовому засіданні 25.02.2026 господарський суд оголосив перерву до 04.03.2026, а у судовому засіданні 04.03.2026 - до 18.03.2026.

Під час розгляду спору по суті представник позивача позовні вимоги підтримав та просить позов задовольнити. Представник відповідача проти позовних вимог заперечив, у задоволенні позову просить відмовити.

У судове засідання 18.03.2026 з`явився представник позивача.

Відповідач явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, звернувся до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи у зв`язку із відрядженням представника.

В судовому засіданні 18.03.2026 представник позивача заперечив проти відкладення розгляду справи.

Заслухавши думку представника позивача, розглянувши подане представником відповідача клопотання про відкладення, суд постановив відмовити у задоволенні клопотання. При цьому, суд керувався наступним.

Згідно частини 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

За приписами статті 216 ГПК України, суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 202 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до приписів статті 202 ГПК України, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Господарський суд зазначає, що за приписами статті 129 Конституції України та статті 2 ГПК України, одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

За змістом рішення ЄСПЛ у справі "Шульга проти України" суд неодноразово наголошував, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними.

Національним судам належить функція керування провадженнями таким чином, щоб вони були швидкими та ефективними (рішення ЄСПЛ у справі "Скордіно проти Італії"). Держави-учасниці мають організувати правові системи таким чином, щоб їх суди могли гарантувати право кожного на отримання остаточного рішення у справах, що стосуються цивільних прав і обов`язків, упродовж відповідного терміну (рішення ЄСПЛ у справах "Скордіно проти Італії", "Сюрмелі проти Німеччини").

Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі №361/8331/18 зазначив, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

При цьому, у поданому клопотанні про відкладення представник відповідача не вказує обставин, при яких розгляд справи є неможливим, а лише зазначає про своє відрядження.

Разом з тим, суд вважає наведену причину неявки неповажною, тим більше, до клопотання не подано жодних доказів на підтвердження перебування представника відповідача у відрядженні.

Суд також звертає увагу, що в судових засіданнях 25.02.2026 та 04.03.2026 представник відповідача надавав пояснення по суті спору та обґрунтовував свою позицію.

Крім того, дата проведення судового засідання 18.03.2026 була узгоджена судом з учасниками провадження в судовому засіданні 04.03.2026, в тому числі з представником відповідача.

Враховуючи викладене, суд вважає неповажними причини неявки представника відповідача в судове засідання, у зв`язку з чим відмовив у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи по суті.

В судовому засіданні 18.03.2026 в порядку абз.1 ч.1 ст.219 ГПК України суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та відповідно до ч.1 ст.240 ГПК України проголосив скорочене рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

в с т а н о в и в :

Як слідує з матеріалів справи та встановлено судом, 16.02.2024 між ТОВ "МІРС" (далі - орендодавець) та ТОВ "РІЧ-СТОК" (далі - орендар) було укладено договір оренди № 1772, згідно з п.1.1. якого орендодавець зобов`язується передати орендарю в тимчасове платне користування на строк, що обумовлений в розділі 4 договору, нежитлове приміщення першого поверху та підвалу, що розташовані у будівлі за адресою: м. Одеса, вул. Катерининська, 84/86, а орендар за користування цим приміщенням зобов`язується сплачувати орендодавцю платежі згідно з умовами розділу 5 цього договору.

Пунктом 1.2. договору передбачено, що приміщення належить орендодавцю на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на нежиле приміщення магазину № 021979, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради 27.09.2002, та зареєстрованого 01.10.2002 в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості в книзі за №19 неж. на сторінці 151, реєстр № 69, та в цілому складається з приміщень: першого поверху: "17, 19, 30" - торгові зали; "18" - каса; "20" - коридор; "21" - підсобне; "22, 23, 24, 25" - санвузли; "26" - приймальна; "27, 28" - кабінети; "29" - сходова клітина; "31" - толочна; та підвалу: "1, 2" - коридори; "3" - кухня; "4" - тамбур; "5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 13" - склади; "12" - ел.щитова; "14" - вент.камера; "15" - гардероб; "16" - розвантажувальна.

Відповідно до п.1.3. договору, приміщення обладнане змонтованими і працездатними інженерними комунікаціями (системи вентиляції, електро-, водо- та газопостачання, пожежною та охоронною сигналізацією, телефонними, комп`ютерними та телевізійними мережами і т. п.) і технологічним устаткуванням (кондиціонери, ліфти, підйомники, газові котли і т. п.).

Згідно з п.1.4. договору, загальна площа приміщення, що передається в оренду, становить 972,0 кв.м.

Згідно з п.2.1. договору, приміщення надається орендарю з метою використання в його господарській діяльності для торгівлі непродовольчими товарами.

В пункті 3.1. договору сторони узгодили, що приміщення та змонтовані у ньому інженерні комунікації і технологічне обладнання повинні бути передані орендодавцем та прийняті орендарем протягом 1 місяця із дня набрання договором чинності за актом прийому-передачі, підписання якого сторонами свідчить про фактичну передачу приміщення в оренду.

За умовами п.3.2. договору, у момент підписання акта прийому-передачі орендодавець передає орендарю ключі від приміщення, після чого персоналу орендаря має бути забезпечений безперешкодний доступ у приміщення.

Відповідно до п.п. 4.1., 4.2. договору, початком строку оренди приміщення вважається дата передачі приміщення орендарю, зазначена в акті прийому-передачі приміщення. Строк оренди приміщення закінчується 01.05.2026 включно. Строк оренди продовжується виключно за згодою сторін.

Згідно з п.5.1. договору, за користування приміщенням орендар, незалежно від результатів своєї господарської діяльності, щомісяця сплачує орендодавцю орендну плату у такому порядку: у зв`язку з наданням орендарю строку на здійснення опоряджувальних робіт по облаштуванню приміщення орендна плата протягом перших двох місяців із дня передачі приміщення орендарю по акту прийому-передачі не сплачується (п. 5.1.1.); з наступного дня після спливу строку, встановленого пп. 5.1.1. договору, орендна плата сплачується у розмірі 250000,00 грн. на місяць, у тому числі ПДВ 20% (п.5.1.2.).

За умовами п.5.2. договору, після закінчення кожного календарного року діюча орендна плата підлягає індексації у випадку, коли загальний індекс інфляції за результатами відповідного календарного року перевищує 10%. В інших випадках індекс інфляції не застосовується.

Крім орендної плати, орендар, згідно п.5.3. договору, зобов`язаний щомісяця компенсувати орендодавцю витрати, понесені останнім на оплату послуг, пов`язаних із забезпеченням приміщення електроенергією, водопостачанням, водовідведенням, газопостачанням (комунальні послуги) та на експлуатацію, обслуговування і утримання будівлі та прилеглої до неї території (експлуатаційні витрати).

Відповідно до п.5.4. договору, орендар компенсує орендодавцю витрати, передбачені п.5.3. договору, щомісяця, після закінчення кожного розрахункового місяця, протягом 7 (семи) календарних днів із дня отримання від орендодавця відповідних рахунків на оплату.

Пунктом 5.6. договору визначено, що орендна плата сплачується в такому порядку:

- протягом 7 календарних днів з дня передачі приміщення орендарю та підписання сторонами акта приймання-передачі приміщення в оренду орендар сплачує орендну плату за третій і останній місяць оренди;

- орендну плату за четвертий і подальші поточні місяці оренди орендар сплачує щомісячно до 15 числа кожного поточного місяця.

В розділах 6 та 7 договору сторони визначили свої права та обов`язки.

Так, згідно п.6 договору, орендодавець зобов`язаний: своєчасно передати орендарю приміщення разом з інженерними комунікаціями і технологічним устаткуванням; забезпечувати безперешкодне використання орендарем приміщення на умовах договору; забезпечувати приміщення комунальними послугами та енергоносіями шляхом укладення договорів з їх постачальниками; не втручатися в господарську діяльність орендаря. Орендодавець має право, зокрема, достроково розірвати договір, у разі затримки сплати будь-якого платежу, передбаченого договором, більш як на 15 календарних днів.

За умовами п.7 договору, орендар зобов`язаний, зокрема, своєчасно сплачувати орендні та інші платежі у розмірах і на умовах, визначених розд. 5 договору.

Згідно з п.8.1. договору, по закінченню строку його дії або розірвання, якщо сторони не укладуть новий договір, орендар зобов`язаний звільнити від свого майна і повернути приміщення орендодавцю в стані, зафіксованому сторонами в акті приймання-передачі, згідно якого приміщення було передане орендодавцем орендарю, з урахуванням нормального зносу і виконаних орендарем невідокремлюваних поліпшень.

За умовами п.8.3. договору, звільнення приміщення орендарем від свого майна та повернення приміщення орендодавцю здійснюється по акту приймання-передачі не пізніше останнього дня строку дії договору, а якщо договір розривається достроково, то протягом 5 календарних днів з дня розірвання договору.

Відповідно до п.8.6. договору, будь-які витрати орендаря та/або третіх осіб, пов`язані зі створенням невідокремлюваних поліпшень приміщення, які не можуть бути відокремлені без завдання шкоди приміщенню або без необхідності його відновлення, в тому числі за письмовою згодою орендодавця, не підлягають відшкодуванню орендодавцем, окрім випадків, коли окремою письмовою угодою між сторонами встановлено інше.

Пунктом 9.1. договору передбачено, що у випадку прострочення сплати платежів, що випливають з договору, орендар сплачує орендодавцю пеню за кожен день прострочення з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період прострочення, від простроченої до сплати суми, за весь період прострочення.

Згідно з п.9.7. договору, відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, ст. 259 Цивільного кодексу України строк для нарахування штрафних санкцій (неустойки) за прострочення виконання зобов`язань, а також позовна давність за вимогами про стягнення неустойки (пені, штрафів) за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 3 роки.

Згідно з п.11.1. договору, договір набирає чинності з моменту підписання сторонами і діє до закінчення строку оренди, зазначеного в п.4.1. договору, а стосовно невиконаних зобов`язань сторін - до їх повного виконання сторонами належним чином.

Згідно п.11.5. договору, сторони підтвердили, що: вони ознайомлені зі змістом договору, в повній мірі усвідомлюють їх та не мають щодо них жодних заперечень та/або доповнень; укладання договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін.

В п.11.6. договору сторони підтвердили, що вони досягли згоди щодо всіх істотних умов, які стосуються оренди приміщення, і зафіксували їх у тексті договору.

Договір підписано між сторонами без будь-яких зауважень.

Орендоване приміщення орендодавець передав орендарю за Актом приймання-передачі приміщень і технологічного обладнання від 16.03.2024, в якому вказано дату його підписання орендарем - 21.03.2024.

В Акті міститься детальний опис переданих приміщень та обладнання із зазначенням їх стану, технічних характеристик, найменувань наявних інженерних мереж, специфікації обладнання тощо.

В Акті також зазначено, що всі системи та обладнання, які знаходяться у приміщенні, виконані відповідно до вимог ДБН, державних стандартів та ТУ, знаходяться у справному робочому стані та до їхнього стану орендар претензій не має.

Водночас вказано, що системи та обладнання, які знаходяться у приміщенні, перебувають у частково справному робочому стані. Орендодавець гарантує до 15.04.2024 усунути непрацездатні інженерні комунікації та обладнання, які знаходяться у приміщенні.

Крім того, Акт містить положення про те, що вбиральня (гардероб) не придатна для використання, оскільки на стінах має грибковий наліт та водяний стік із стелі (у процесі виконання робіт з видалення грибка та водяного стоку із стелі 10-15.04.2024).

Акт підписано між сторонами без будь-яких зауважень.

Так, позивач у позові стверджує, що відповідно до п.5.6.1. договору відповідач за інформаційним повідомленням про зарахування коштів №3 від 25.03.2024 сплатив 500000,00 грн. (250000,00 грн. за червень 2024 року та 250000,00 грн. за квітень 2024 року), а згідно з п. 5.6.2. договору ТОВ "РІЧ-СТОК" сплатило за оренду приміщення у 2024 році такі платежі:

- травень 2024 року (період з 16.05.2024 по 31.05.2024 включно) - 88709,61 грн. за інформаційним повідомленням про зарахування коштів № 67 від 12.07.2024;

- доплата травень 2024 року - 40322,71 грн. за інформаційним повідомленням про зарахування коштів № 101 від 04.09.2024;

- липень 2024 року - 250000,00 грн. за інформаційним повідомленням про зарахування коштів № 68 від 12.07.2024;

- серпень 2024 року - 250000,00 грн. за інформаційним повідомленням про зарахування коштів № 87 від 15.08.2024;

- вересень 2024 року - 162000,00 грн. за інформаційним повідомленням про зарахування коштів № 105 від 16.09.2024 (недоплата 88000,00 грн.);

- жовтень 2024 року - 162000,00 грн. за інформаційним повідомленням про зарахування коштів № 122 від 16.10.2024 (недоплата 88000,00 грн.);

- доплата вересень і жовтень 2024 року - 176000,00 грн. за інформаційним повідомленням про зарахування коштів №131 від 06.11.2024, (за вересень - 88000,00 грн., жовтень - 88000,00 грн.);

- за листопад 2024 року - 186016,00 грн. за інформаційним повідомленням про зарахування коштів № 153 від 02.12.2024 (за домовленістю сторін оплата оренди за листопад 2024 встановлена у сумі 186016,00 грн.);

- грудень 2024 року - 250000,00 грн. за інформаційним повідомленням про зарахування коштів № 160 від 17.12.2024.

Щодо орендної плати за 2025 рік позивач наголошує, що ним відповідно до п.5.2. договору було здійснено перерахунок щомісячної орендної плати, тобто починаючи з січня 2025 року щомісячна орендна плата становила 280000,00 грн.

Разом з тим, платежі за оренду приміщення у 2025 році відповідач почав здійснювати лише у травні 2025 року, сплативши загалом суму 355184,00 грн., у тому числі: платіж на суму 173744,00 грн. за інформаційним повідомленням про зарахування коштів №237 від 06.05.2025; платіж на суму 181440,00 грн. за інформаційним повідомленням про зарахування коштів №243 від 16.05.2025. Суми цих платежів позивачем були зараховані як повне погашення боргу за січень 2025 року (280000,00 грн.) і часткове погашення боргу зі сплати оренди за лютий 2025 року (75184,00 грн.).

За розрахунками позивача, заборгованість відповідача з оплати оренди приміщення на день подання цієї позовної заяви складає 740622,45 грн., у тому числі: недоплата орендного платежу за лютий 2025 року, несплачені орендні платежі за березень-квітень 2025 року (з урахуванням оплати за інформаційним повідомлення про зарахування коштів №3 від 25.03.2024); несплачений орендний платіж за період з 01.05.2025 по 25.05.2025 (до дня, коли позивач вважає, що приміщення мало бути звільнено відповідачем).

Листом від 07.05.2025 позивач повідомив відповідача про те, що на підставі підпункту 6.2.2.3. пункту 6.2. договору оренди, останній вважатиметься розірваним в односторонньому порядку - 20.05.2025. З урахуванням того, що останнім днем оренди є 20.05.2025, ТОВ "МІРС" просило повернути орендоване приміщення орендарю в строки і в порядку, який передбачений розділом 8 договору, провести звірку взаєморозрахунків та погасити заборгованість.

Цього ж дня, 07.05.2025 відповідач надіслав позивачу повідомлення, в якому виразив незгоду із одностороннім розірванням договору з огляду на відсутність заборгованості з орендної плати за договором. Наголосив, що ТОВ "РІЧ-СТОК" здійснено обґрунтований перерахунок орендної плати у зв`язку з тим, що частина приміщення була передана у непридатному для використання стані через технічні недоліки, про що орендодавець проінформований, проте недоліки не усунув.

Позивач стверджує, що відповідач був повідомлений, що на підставі п.8.3. договору приміщення мало бути повернуто позивачеві не пізніше 25.05.2025, проте у визначений строк відповідач приміщення позивачу не повернув і акт прийому-передачі (повернення) приміщення не підписав. Майно відповідача залишається у приміщенні позивача, а сам відповідач продовжує здійснювати у ньому господарську діяльність.

Вказане вище стало підставою для звернення позивача до суду за захистом своїх законних прав та інтересів.

У відзиві на позовну заяву відповідач наголошує про отримання від позивача за попереднім актом прийому-передачі орендованого приміщення з недоліками, які позивач зобов`язувався усунути в обмежені строки, проте своїх обов`язків позивач не виконав, а прохання відповідача з цього приводу залишав поза увагою.

Стверджує, що не усунення таких недоліків ставило під загрозу господарську діяльність відповідача, з огляду на вид господарської діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю "РІЧ-СТОК" - продаж одягу та взуття.

З посиланням на положення ст.762 Цивільного кодексу України та з урахуванням площі орендованого приміщення, яка непридатна до використання, відповідачем було здійснено перерахунок орендної плати.

Так, за обрахунком відповідача, загальна переплата за період з травня 2024 року по квітень 2025 року (включно) становить 946256,00 грн., а з січня 2025 року по квітень 2025 року (включно) загальна сума орендної плати складає 1120000,00 грн.

Наголошує, що у травні 2025 року відповідач направив позивачу вимогу про проведення перерахунку, з проханням підтвердити залік переплати в розмірі 946256,00 грн. у рахунок нарахованої орендної плати за січень-квітень 2025 року (1120000,00 грн. - 946256,00 грн. = 173744,00 грн). Однак, відповіді на зазначену вимогу відповідач не отримав. Далі, відповідач за своїм розрахунком за січень - квітень 2025 року сплатив 173744,00 грн., а за червень 2025 року - 1814400,00 грн.

Відповідач зазначає, що 07.05.2025 він отримав від позивача лист про розірвання договору в односторонньому порядку на підставі затримки платежу понад 15 днів, в якому також містилась вимога про звільнення приміщення до 20.05.2025. Такі дії позивача відповідач вважає неправомірними, оскільки затримка оплати обумовлена належним і обґрунтованим перерахунком орендної плати відповідно до ст.762 ЦК України.

На переконання відповідача, приміщення площею 342,2 кв.м. не могло використовуватись за призначенням, отже обов`язок платити за квадратні метри, не придатні для використання, відсутній. Відповідач вказує, що прострочення сплати повної суми зумовлене неправомірною поведінкою самого позивача, що виявилося у невиконанні обов`язку з передачі придатного до використання майна.

Також, у відзиві на позовну відповідач повідомляє про проведення ремонтних робіт в орендованому приміщенні за власні кошти, встановлення пожежної та охоронної сигналізації, здійснення професійного клінінгу на орендованому об`єкті та інше.

Окремо відповідач зазначає про протиправну поведінку з боку позивача, оскільки позивач з 25 травня 2025 року за своєю заявкою до ДТЕК Одеські електромережі відключив від енергопостачання приміщення відповідача, тим самим зупинив його роботу.

Відповідач повідомляє, що такі неправомірні дії з боку позивача стали підставою для звернення ним до суду за захистом своїх прав. У Господарському суді Одеської області розглядається справа №916/2112/25 за позовом ТОВ "РІЧ-СТОК" до ТОВ "МІРС" про визнання недійсним повідомлення, визнання правомірним перерахунку орендної плати, зменшення розміру орендної плати та зобов`язання утриматися від певних дій.

У відповіді на відзив позивач стверджує, що ним були вжиті всі необідні заходи для усунення недоліків, які зазначені у акті прийомі-передачі, зокрема, були проведені інструктажі щодо експлуатації систем вентиляції, виконані роботи з усунення окремих недоліків, а щодо головного недоліку - періодичного затікання води зі стелі підвалу, то позивач звертався до управителя багатоквартирного будинку з листами про необхідність виконання робіт з усунення непрацездатних інженерних комунікацій (причина такого затікання знаходилась поза межами належного ТОВ "МІРС" майна), сплачувало платежі їх здійснення та пропонувало самостійно виконати роботи. При цьому, недолік гардеробної підвалу у вигляді періодичного затікання води під час сильних злив був відомий ТОВ "РІЧ-СТОК" до укладення договору оренди і зафіксований в Акті прийому-передачі від 16.03.2024. Представникам орендаря, у складі яких був інженер, з самого початку було зрозуміло, що усунення цього недоліку в межах цього приміщення неможливо і для цього потрібні зовнішні роботи в місцях, які ТОВ "МІРС" не належать.

Позивач вважає, що ТОВ "МІРС" продемонструвало лояльність до ТОВ "РІЧ-СТОК", надавши право безоплатного користування приміщенням протягом перших двох місяців оренди (з 16.03.2024 по 15.05.2024), а потім надавши знижку у листопаді 2024 року, коли орендна плата за цей місяць склала 186016,00 грн. замість 250000,00 грн.

Щодо претензій відповідача до орендованого приміщення з огляду на його вид діяльності (продаж одягу жіночого, чоловічого та дитячого, взуття), позивач зазначає, що на момент укладення договору ТОВ "РІЧ-СТОК" добре розуміло, який саме вид господарської діяльності буде здійснювати у орендованому приміщенні, усвідомлювало, яким вимогам має відповідати це приміщення, і мало усі можливості та доступ для всебічної перевірки приміщення на предмет відповідності цим вимогам. Кожен орендар робить розумний і свідомий вибір приміщення для оренди з урахуванням тих особливостей господарської діяльності, яку він планує здійснювати у цьому приміщенні. З огляду на те, що обов`язком саме ТОВ "РІЧ-СТОК" є створення необхідних умов для зберігання власного товару, позивач вважає некоректним намагання відповідача перекласти свої прорахунки в організації зберігання товару.

Позивач наголошує, що якщо після початку користування приміщенням сторонам стало зрозуміло, що в силу стану і властивостей приміщення та характеристик встановленого у ньому обладнання не може бути досягнутий необхідний мікроклімат, потрібно розривати договір. У сторін були усі можливості припинити договір у будь-який час і ТОВ "МІРС" таке припинення договору ініціювало, але ТОВ "РІЧ-СТОК" замість того, щоб розірвати договір і перейти в інше, більш придатне приміщення, наполягав на зниженні орендної плати до невигідного та неприйнятного для ТОВ "МІРС" розміру. ТОВ "РІЧ-СТОК" не тільки не розриває договір і не звільняє приміщення, не тільки не виконує договірні зобов`язання, а ще й вимагає примушення ТОВ "МІРС" до продовження дії договору на змінених умовах, невигідних для орендодавця, з метою отримати додаткову максимальну вигоду за рахунок ТОВ "МІРС".

Позивач звертає окрему увагу на те, що умовами укладеного між сторонами договору не передбачено можливості окремої оплати за підвальне приміщення, а тільки за весь об`єкт оренди разом. Разом з тим, позивач 26.09.2024 пропонував повернути йому підвал з укладенням відповідного акту приймання-передачі, але ТОВ "РІЧ-СТОК" його не повернуло і продовжувало користуватися ним та встановленою у підвалі системою приточно-витяжної вентиляції (з підігрівом).

Також позивач акцентує увагу на тому, що відповідач не долучив доказів проведення ремонту в орендованому приміщенні, встановлення пожежної та охоронної сигналізації, здійснення професійного клінінгу, про які він зазначає у відзиві.

ТОВ "МІРС" вважає договір оренди припиненим з 20.05.2025 (орендар мав звільнити приміщення до 25.05.2025), а тому орендодавець з 26.05.2025 не несе відповідальності за забезпечення приміщення, яке займає ТОВ "РІЧ-СТОК", електроенергією, водопостачанням та іншими комунальними послугами.

Також, позивач стверджує про неправильне застосування відповідачем норм статті 762 ЦК України, та наголошує, що свавільне зменшення орендної плати є істотним втручанням у правовідносини сторін договору.

Крім того позивач вважає, що посилання ТОВ "РІЧ-СТОК" на понесені ним витрати на облаштування та поліпшення орендованого приміщення не можна приймати до уваги, оскільки: ТОВ "РІЧ-СТОК" не надало доказів фактичного виконання робіт з облаштування та поліпшення орендованого приміщення; ТОВ "МІРС" не надавало згоди на виконання цих робіт; згідно п. 8.6., 8.7. договору оренди будь-які витрати орендаря та/або третіх осіб, пов`язані зі створенням невідокремлюваних поліпшень приміщення, які не можуть бути відокремлені без завдання шкоди приміщенню або без необхідності його відновлення, в тому числі за письмовою згодою орендодавця, не підлягають відшкодуванню орендодавцем, окрім випадків, коли окремою письмовою угодою між сторонами встановлено інше. Поліпшення приміщення, виконані орендарем за свій рахунок, які можуть бути відокремлені без шкоди для приміщення, є власністю орендаря.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, керуючись принципом верховенства права та права на судовий захист, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.

Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України (тут і далі - чинний на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).

В силу частин першої, четвертої статті 179 Господарського кодексу України, майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Частиною сьомою статті 179 Господарського кодексу України унормовано, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Так, 16.02.2024 між ТОВ "МІРС" (орендодавець) та ТОВ "РІЧ-СТОК" (орендар) було укладено договір оренди № 1772, згідно з п.1.1. якого орендодавець зобов`язується передати орендарю в тимчасове платне користування на строк, що обумовлений в розд. 4 договору, нежитлове приміщення першого поверху та підвалу, що розташовані у будівлі за адресою: м.Одеса, вул.Катерининська, 84/86, а орендар за користування цим приміщенням зобов`язується сплачувати орендодавцю платежі згідно з умовами розд. 5 цього договору.

Орендоване приміщення орендодавець передав орендарю за Актом приймання-передачі приміщень і технологічного обладнання від 16.03.2024, в якому вказано дату його підписання орендарем 21.03.2024.

Згідно з частиною першою статті 283 Господарського кодексу України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

В силу частини шостої статті 283 Господарського кодексу України, до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною першою статті 759 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Отже, договір №1772 від 16.02.2024 став підставою виникнення у сторін господарського зобов`язання відповідно до статей 173, 174 Господарського кодексу України (статті 11, 202, 509 Цивільного кодексу України).

Щодо вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати та пені.

Приписами частини першої статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України унормовано, що зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу статті 530 Цивільного кодексу України, зобов`язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк.

За умовами частин першої, п`ятої статті 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до частини третьої статті 285, частин першої та четвертої статті 286 Господарського кодексу України, орендар зобов`язаний берегти орендоване майно відповідно до умов договору, запобігаючи його псуванню або пошкодженню, та своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату. Орендна плата це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Так, в розділі 5 договору сторони дійшли згоди щодо розміру орендної плати та порядку розрахунків.

Згідно з п.5.1. договору, за користування приміщенням орендар, незалежно від результатів своєї господарської діяльності, щомісяця сплачує орендодавцю орендну плату у такому порядку: у зв`язку з наданням орендарю строку на здійснення опоряджувальних робіт по облаштуванню приміщення орендна плата протягом перших двох місяців із дня передачі приміщення орендарю по акту прийому-передачі не сплачується (п.5.1.1.); з наступного дня після спливу строку, встановленого пп.5.1.1. договору, орендна плата сплачується у розмірі 250000,00 грн. на місяць, у тому числі ПДВ 20% (п.5.1.2.).

За умовами п.5.2. договору, після закінчення кожного календарного року діюча орендна плата підлягає індексації у випадку, коли загальний індекс інфляції за результатами відповідного календарного року перевищує 10%. В інших випадках індекс інфляції не застосовується.

Крім орендної плати, орендар, згідно п.5.3. договору, зобов`язаний щомісяця компенсувати орендодавцю витрати, понесені останнім на оплату послуг, пов`язаних із забезпеченням приміщення електроенергією, водопостачанням, водовідведенням, газопостачанням (комунальні послуги) та на експлуатацію, обслуговування і утримання будівлі та прилеглої до неї території (експлуатаційні витрати).

Відповідно до п.5.4. договору, орендар компенсує орендодавцю витрати, передбачені п.5.3. договору, щомісяця, після закінчення кожного розрахункового місяця, протягом 7 (семи) календарних днів із дня отримання від орендодавця відповідних рахунків на оплату.

Пунктом 5.6. договору визначено, що орендна плата сплачується в такому порядку:

- протягом 7 календарних днів з дня передачі приміщення орендарю та підписання сторонами акта приймання-передачі приміщення в оренду орендар сплачує орендну плату за третій і останній місяць оренди;

- орендну плату за четвертий і подальші поточні місяці оренди орендар сплачує щомісячно до 15 числа кожного поточного місяця.

Судом встановлено, що відповідно до п.5.6.1. договору відповідач за інформаційним повідомленням про зарахування коштів №3 від 25.03.2024 сплатив 500000,00 грн., (250000,00 грн. за червень 2024 року та 250000,00 грн. за квітень 2024 року), а згідно з п. 5.6.2. договору ТОВ "РІЧ-СТОК" сплатило за оренду приміщення у 2024 році такі платежі:

- травень 2024 року (період з 16.05.2024 по 31.05.2024 включно) - 88709,61 грн. за інформаційним повідомленням про зарахування коштів № 67 від 12.07.2024;

- доплата травень 2024 року - 40322,71 грн. за інформаційним повідомленням про зарахування коштів № 101 від 04.09.2024;

- липень 2024 року - 250000,00 грн. за інформаційним повідомленням про зарахування коштів № 68 від 12.07.2024;

- серпень 2024 року - 250000,00 грн. за інформаційним повідомленням про зарахування коштів № 87 від 15.08.2024;

- вересень 2024 року - 162000,00 грн. за інформаційним повідомленням про зарахування коштів № 105 від 16.09.2024 (недоплата 88000,00 грн.);

- жовтень 2024 року - 162000,00 грн. за інформаційним повідомленням про зарахування коштів № 122 від 16.10.2024 (недоплата 88000,00 грн.);

- доплата вересень і жовтень 2024 року - 176000,00 грн. за інформаційним повідомленням про зарахування коштів №131 від 06.11.2024, (за вересень - 88000,00 грн., жовтень - 88000,00 грн.);

- за листопад 2024 року - 186016,00 грн. за інформаційним повідомленням про зарахування коштів № 153 від 02.12.2024 (за домовленістю сторін оплата оренди за листопад 2024 встановлена у сумі 186016,00 грн.);

- грудень 2024 року - 250000,00 грн. за інформаційним повідомленням про зарахування коштів № 160 від 17.12.2024.

У 2025 році позивачем, відповідно до п. 5.2. договору, було здійснено перерахунок щомісячної орендної плати, у зв`язку з чим починаючи з січня 2025 року щомісячна орендна плата становила 280000,00 грн.

Разом з тим, платежі за оренду приміщення у 2025 році відповідач почав здійснювати лише у травні 2025 року, сплативши загалом суму 355184,00 грн., у тому числі: платіж на суму 173744,00 грн. за інформаційним повідомленням про зарахування коштів №237 від 06.05.2025; платіж на суму 181440,00 грн. за інформаційним повідомленням про зарахування коштів №243 від 16.05.2025. Суми цих платежів позивачем були зараховані як повне погашення боргу за січень 2025 року (280000,00 грн.) і часткове погашення боргу зі сплати оренди за лютий 2025 року (75184,00 грн.).

За розрахунками позивача, заборгованість відповідача з оплати оренди приміщення складає 740622,45 грн., у тому числі: недоплата орендного платежу за лютий 2025 року, несплачені орендні платежі за березень-квітень 2025 року; несплачений орендний платіж за період з 01.05.2025 по 25.05.2025.

Відповідач не заперечує факт сплати орендної плати не в повному розмірі, обґрунтовуючи це неможливістю використання частини орендованого приміщення та здійсненням у зв`язку з цим власного розрахунку орендної плати.

Суд критично ставиться до позиції відповідача та зауважує, що, як зазначено вище, згідно ч.1, 2 ст.286 ГК України, орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Орендар має право вимагати зменшення розміру орендної плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, змінилися передбачені договором умови господарювання або істотно погіршився стан об`єкта оренди.

Суд зауважує, що оскільки розмір оренднї плати за орендоване майно встановлюється договором, і його зміна можлива лише за згодою сторін, то орендар не має права в односторонньому порядку зменшувати розмір орендної плати, якщо інше прямо не передбачено договором або законом.

Отже, зміна плати здійснюється за взаємною згодою сторін, шляхом підписання додаткової угоди, оскільки договір є обов`язковим до виконання.

Умовами п.11.13 договору оренди від 16.02.2024 передбачено, що всі зміни та доповнення до договору в період дії договору є його невід`ємними частинами і мають чинність у разі, якщо вони укладені (складені) у тій самій формі, що й цей договір.

В матеріалах справи відсутня додаткова угода про зменшення розміру орендної плати.

Що стосується посилання відповідача на перерахунок орендної плати відповідно до ст. 762 ЦК України, оскільки приміщення площею 342,2 кв.м. не могло використовуватись за призначенням, отже обов`язок платити за квадратні метри, не придатні для використання, відсутній.

Так, згідно ч.4 ст.762 ЦК України, наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася.

Проте, вказана норма закріплює лише право наймача вимагати зменшення орендної плати, а не зменшувати її самостійно в односторонньому порядку на свій розсуд, без узгодження з іншою стороною договору оренди.

Відповідно до положень ч.6 ст.762 ЦК України, наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Проте, для застосування ч.6 ст.762 Цивільного кодексу України до спірних правовідносин та звільнення наймача від плати за користування орендованим майном визначальною умовою такого звільнення є наявність обставин, за які орендар не відповідає. Тобто він повинен довести обставини, які свідчать про те, що майно не використовувалося або не могло бути використане ним, і він не відповідає за ці обставини.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2018 у справі №910/7495/16 суд дійшов висновку, що наведена норма права визначає в якості підстави звільнення від зобов`язання сплатити орендну плату об`єктивну безпосередню неможливість використовувати передане у найм майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає.

Якщо орендар з незалежних від нього обставин протягом певного часу був повністю позбавлений можливості користуватися орендованим майном, то на підставі частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України він вправі порушувати питання і про повне звільнення його від внесення орендної плати.

На погляд Верховного Суду, підставою звільнення від зобов`язання сплачувати орендну плату є об`єктивна неможливість використовувати передане в оренду майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає.

Оскільки відповідно до частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України передбачено, що наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає, тягар доказування неможливості використання майна несе саме орендар.

Аналогічна правова позиція щодо застосування приписів частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України викладена у постановах Верховного Суду у справах №910/8651/22 від 28.06.2023, №911/1064/21 від 08.11.2023, №910/14244/20 від 12.04.2023, №910/13704/21 від 15.03.2023, №910/8040/20 від 08.07.2021.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що ТОВ "РІЧ-СТОК" було позбавлено можливості використання частини орендованого приміщення в період, за який ним було здійснено сплату орендної плати у меншому розмірі.

Отже, приймаючи до уваги встановлення судом під час розгляду справи обставин наявності у відповідача заборгованості перед позивачем зі сплати орендної плати у розмірі 740622,45 грн. на підставі договору оренди №1772 від 16.02.2024, враховуючи, що бездіяльність відповідача, яка виражається у несплаті цих коштів, суперечить вищевказаним нормам права та договору, а також те, що в установленому порядку відповідач обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, суд дійшов висновку, що позов в цій частині є обґрунтованим, нормативно та документально доведеним, та підлягає задоволенню у повному обсязі.

У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем умов договору в частині своєчасності внесення орендної плати позивач нарахував та заявив до стягнення 82411,01 грн. пені.

Згідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За приписами ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За приписами ч.1 ст. 230 ГК України (який діяв станом на час виникнення спірних правовідносин), штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч.6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Пунктом 9.1. договору передбачено, що у випадку прострочення сплати платежів, що випливають з договору, орендар сплачує орендодавцю пеню за кожен день прострочення з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період прострочення, від простроченої до сплати суми, за весь період прострочення.

Згідно з п. 9.7. договору, відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, ст. 259 Цивільного кодексу України, строк для нарахування штрафних санкцій (неустойки) за прострочення виконання зобов`язань, а також позовна давність за вимогами про стягнення неустойки (пені, штрафів) за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 3 роки.

Верховний Суд неодноразово у своїх постановах звертав увагу на те, що з огляду на вимоги статей 79, 86 ГПК України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми 3% річних, інфляційних втрат та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Так, у постанові від 04.06.2019 у справі № 916/190/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила про те, що, визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (зроблений позивачем розрахунок заборгованості, інфляційних втрат та трьох процентів річних), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково - зазначити правові аргументи на їх спростування.

Розрахунок заявленої до стягнення пені наведений позивачем у позовній заяві.

При цьому, позивачем для розрахунку пені за прострочення сплати орендних платежів у березні, квітні та травні 2025 року визначено невірний період початку нарахування пені, а саме - з 16.03.2024, 16.04.2024, 16.05.2024. Так, вірним періодом є - з 16.03.2025, 16.04.2025 та 16.05.2025 відповідно.

З урахуванням наведеного судом здійснено власний розрахунок пені.

1) за вересень 2024

16.09.2024 - 05.11.2024: 13,00 (облікова ставка НБУ)

88000,00 (Сума боргу) x (2 x 13,00 : 366) x 51 днів (прострочення) : 100 = 3188,20 грн.

2) за жовтень 2024

16.10.2024 - 05.11.2024 : 13,00 (облікова ставка НБУ)

88000,00 (Сума боргу) x (2 x 13,00 : 366) x 21 днів (прострочення) : 100 = 1312,79 грн.

3) за січень 2025

16.01.2025 - 23.01.2025 : 13,50 (облікова ставка НБУ)

280000,00 (Сума боргу) x (2 x 13,50 : 365) x 8 днів (прострочення) : 100 = 1656,99 грн.

24.01.2025 - 06.03.2025 : 14,50 (облікова ставка НБУ)

280000,00 (Сума боргу) x (2 x 14,50 : 365) x 42 днів (прострочення) : 100 = 9343,56 грн. 07.03.2025 - 05.05.2025 : 15,50 (облікова ставка НБУ)

280000,00 (Сума боргу) x (2 x 15,50 : 365) x 60 днів (прострочення) : 100 = 14268,49 грн.

06.05.2025 - 15.05.2025 : 15,50 (облікова ставка НБУ)

106256,00 (Сума боргу) x (2 x 15,50 : 365) x 10 днів (прострочення) : 100 = 902,45 грн.

Загалом за січень 2025 - 26171,49 грн.

4) за лютий 2025

16.02.2025 - 06.03.2025 : 14,50 (облікова ставка НБУ)

280000,00 (Сума боргу) x (2 x 14,50 : 365) x 19 днів (прострочення) : 100 = 4226,85 грн.

07.03.2025 - 15.05.2025 : 15,50 (облікова ставка НБУ)

280000,00 (Сума боргу) x (2 x 15,50 : 365) x 70 днів (прострочення) : 100 = 16646,58 грн.

16.05.2025 - 25.05.2025 : 15,50 (облікова ставка НБУ)

204816,00 (Сума боргу) x (2 x 15,50 : 365) x 10 днів (прострочення) : 100 = 1739,53 грн.

Загалом за лютий 2025 - 22612,95 грн.

5) за березень 2025

16.03.2025 - 25.05.2025 : 15,50 (облікова ставка НБУ)

280000,00 (Сума боргу) x (2 x 15,50 : 365) x 71 днів (прострочення) : 100 = 16884,38 грн.

6) за квітень 2025

16.04.2025 - 25.05.2025 : 15,50 (облікова ставка НБУ)

280000,00 (Сума боргу) x (2 x 15,50 : 365) x 40 днів (прострочення) : 100 = 9512,33 грн.

7) за травень 2025

16.05.2025 - 25.05.2025 : 15,50 (облікова ставка НБУ)

225806,45 (Сума боргу) x (2 x 15,50 : 365) x 10 днів (прострочення) : 100 = 1917,81 грн.

Оскільки суд не може виходити за межі позовних вимог, вимоги в частині пені за вересень і жовтень 2024 визнаються судом у розмірі, наведеному у розрахунку позивача.

Вимоги в частині пені за січень і лютий 2025 підлягають визнанню у розмірі відповідно до розрахунку суду.

Таким чином, вимоги в цій частині підлягають частковому визнанню у розмірі 81474,91 грн. пені, у задоволенні решти вимог в сумі 936,10 грн. пені слід відмовити.

Що стосується вимоги про розірвання договору оренди від 16.02.2024 №1772, суд зауважує наступне.

Відповідно до ч.6 ст. 83 ГК України, до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч.3 ст.291 ГК України, договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.188 Господарського кодексу України визначено, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Згідно із ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Статтею 782 ЦК України передбачено, що наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за найм речі протягом трьох місяців підряд.

Відмова наймодавця від договору найму, можливість якої передбачена частиною першою статті 782 Цивільного кодексу України, є правом, а не обов`язком наймодавця, яке може бути реалізоване в позасудовому порядку. Наявність зазначеного права не є перешкодою для звернення наймодавця (орендодавця) до суду з вимогою про розірвання договору в разі несплати наймачем (орендарем) належних платежів.

Систематична несплата орендної плати, яка передбачена договором, є підставою для розірвання договору оренди, оскільки позбавляє позивача можливості отримати гарантовані договором кошти за те, що його майно використовує інша особа.

Таким чином, істотне порушення орендарем (наймачем) такої умови договору оренди, як внесення орендної плати, є достатньою правовою підставою для дострокового розірвання договору оренди в судовому порядку.

Разом з тим суд враховує, що умовами п.6.2.2 пп.6.2.2.3 договору сторони визначили, що орендодавець має право, зокрема, достроково розірвати договір, у разі затримки сплати будь-якого платежу, передбаченого договором, більш як на 15 календарних днів.

З огляду на те, що платежі за оренду приміщення у 2025 році відповідач почав здійснювати лише у травні 2025 року, позивач реалізував своє право на одностороннє розірвання договору та листом від 07.05.2025 повідомив відповідача про те, що на підставі підпункту 6.2.2.3. пункту 6.2. договору оренди, останній вважатиметься розірваним в односторонньому порядку - 20.05.2025. З урахуванням того, що останнім днем оренди є 20.05.2025, ТОВ "МІРС" просило повернути орендоване приміщення в строки і в порядку, який передбачений розділом 8 договору, провести звірку взаєморозрахунків та погасити заборгованість.

Цього ж дня, 07.05.2025 відповідач надіслав позивачу повідомлення, в якому виразив незгоду із одностороннім розірванням договору з огляду на відсутність заборгованості з орендної плати за договором. Наголосив, що ТОВ "РІЧ-СТОК" здійснено обґрунтований перерахунок орендної плати у зв`язку з тим, що частина приміщення була передана у непридатному для використання стані через технічні недоліки, про що орендодавець проінформований, проте недоліки не усунув.

Так, у постанові від 11.01.2023 року по справі №559/2850/20 Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, посилаючись на практику Верховного Суду по інших справах, виснував, що відмова від договору найму за своєю суттю є одностороннім правочином і, з огляду на підстави такої відмови, є способом захисту порушених прав наймодавця, а тому не вимагає згоди другої сторони. За змістом статті 782 ЦК України, а також виходячи з положень статей 205, 654 ЦК України, відмова від договору має вчинятися наймодавцем письмово. Відмова від договору вважається такою, що відбулася, якщо наймодавець направив наймачу відповідну заяву (лист, повідомлення), надавши суду докази такого направлення та отримання її наймачем.

Одностороння відмова від договору не потребує узгодження та як самостійний юридичний факт зумовлює його розірвання. У випадках, коли права на односторонню відмову у сторони немає, намір розірвати договір може бути реалізований лише за погодженням з іншою стороною, оскільки одностороннє розірвання договору не допускається, а в разі недосягнення сторонами домовленості щодо розірвання договору - за судовим рішенням на вимогу однієї із сторін. Подібні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 16.03.2021 у справі №910/10233/20, від 01.04.2021 у справі №910/5206/20, від 13.12.2021 у справі №904/2780/19.

У цивільному законодавстві закріплено конструкцію "розірвання договору" (статті 651 - 654 ЦК). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК досить часто використовується формулювання "відмова від договору" (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782 ЦК). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, необхідно кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків (такий самий правовий висновок викладений в постановах постанови Верховного Суду від 08.09.2021 у справі №727/898/19, від 24.05.2023 у справі №756/420/17, від 13 грудня 2023 року у справі №922/193/23).

У постанові Верховного Суду від 02 листопада 2022 року у справі № 146/1094/21 надано тлумачення положень частини третьої статті 202 ЦК України та зроблено правовий висновок про те, що за допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір його сторони можуть регулювати, зокрема, вчинення між сторонами односторонніх правочинів, підстави для односторонньої відмови або відсутність таких, чи коли одна зі сторін набуває право на односторонню відмову. Одностороння відмова від договору оренди, як вид одностороннього правочину, розрахована на сприйняття саме іншою стороною договору оренди.

Це зумовлено тим, що якщо існують підстави для односторонньої відмови або вона не залежить від певних підстав, то для орендаря вчинення такої відмови породжує істотні правові наслідки у вигляді розірвання договору. Тому в разі, якщо орендодавець має право на односторонню відмову від договору оренди і вчиняє такий односторонній правочин, то відмова від договору має бути адресована та сприйнята орендарем.

Таким чином, виходячи з таких засад (принципів) цивільного права, як розумність та диспозитивність, що мають фундаментальний характер, сторони в договорі оренди можуть встановити як умову про одностороннє розірвання договору оренди, так і процедуру її реалізації, а тому якщо укладеним між сторонами договором передбачено розірвання договору в односторонньому порядку і зацікавленою стороною дотримано порядку його розірвання, він відповідно є розірваним у порядку, визначеному договором.

Як зазначено вище, в підпункті 6.2.2.3 пункту 6.2 договору сторони передбачили можливість розірвання договору оренди в односторонньому порядку. Визначили загальні умови такого розірвання, зокрема, в разі затримки сплати будь-якого платежу, передбаченого договором, більш як на 15 календарних днів.

В постанові від 08.10.2020 по справі № 910/11397/18 Верховний Суд звернув увагу, що в разі, коли законом або умовами договору передбачено право сторони на односторонню відмову від договору, сторони вільні у виборі конкретних підстав такої відмови в межах, встановлених нормами законодавства чи умовами договору. Обрану стороною підставу для односторонньої відмови від договору необхідно досліджувати під час розгляду справи судом. У кожному випадку особа, яка бажає відмовитися від договору в односторонньому порядку на тій чи іншій підставі, має довести фактичну наявність визначених у обраній підставі обставин для такої відмови. Таким чином, суди мають у кожному конкретному випадку виходити зі встановлених обставин справи, досліджувати підстави, які стали підґрунтям для односторонньої відмови від договору, та обґрунтованість таких підстав з огляду на встановлені обставини.

Суд звертає увагу, що право розпоряджатися нежитловим приміщенням належить власнику, договором оренди передбачено можливість дострокового розірвання договору з ініціативи орендодавця в разі затримки сплати будь-якого платежу, передбаченого договором, більш як на 15 календарних днів, чим власник приміщення і скористався у зв`язку із невнесенням у повному обсязі обумовленої договором суми орендної плати та порушення строків внесення орендної плати.

Суд також зауважує, що в провадженні Господарського суду Одеської області перебувала справа №916/2112/25 за позовом ТОВ "РІЧ-СТОК" до ТОВ "МІРС" про визнання недійсним повідомлення, визнання правомірним перерахунку орендної плати, зменшення розміру орендної плати та зобов`язання утриматися від певних дій.

Рішенням суду від 13.10.2025, залишеним в силі постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.02.2026, у задоволенні позову відмовлено.

При цьому судом констатовано, що односторонній правочин відповідача (ТОВ "МІРС") щодо розірвання договору, оформлений листом від 07.05.2025 №2, є правомірним та цілком узгоджується з умовами договору, адже позивач (ТОВ "РІЧ-СТОК") протягом дії договору неодноразово порушував строки внесення орендної плати.

Підсумовуючи викладене суд зауважує, що оскільки договором оренди передбачено можливість дострокового розірвання договору з ініціативи орендодавця, власник приміщення дотримався порядку повідомлення орендаря про розірвання договору, отже договір оренди №1772 від 16.02.2024 є розірваним з 20.05.2025.

Враховуючи викладене, оскільки договір оренди є розірваним в односторонньому порядку, станом на дату звернення з даним позовом до суду (27.05.2025) орендні відносини між сторонами не існували, вимога про його розірвання в судовому порядку є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Щодо вимоги про виселення відповідача з орендованого приміщення.

Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України (частина четверта статті 291 Господарського кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 785 Цивільного кодексу України, у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Згідно з частиною другою статті 795 Цивільного кодексу України, повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору.

За умовами п.п.8.2, 8.3 договору, орендар зобов`язаний звільнити приміщення від свого майна до підписання сторонами Акту приймання-передачі щодо повернення приміщення. Звільнення приміщення орендарем від свого майна та повернення приміщення орендодавцю здійснюється по Акту приймання-передачі не пізніше останнього дня строку дії договору, а якщо договір розривається (припиняється) достроково - то протягом 5 календарних днів із дня розірвання (припинення) договору. Приміщення вважається поверненим орендодавцю з моменту підписання сторонами Акту приймання-передачі, який складається в двох екземплярах.

Позивач наполягає, що відповідач був повідомлений, що на підставі п. 8.3. договору приміщення мало бути повернуто позивачеві не пізніше 25.05.2025, проте у визначений строк відповідач приміщення позивачу не повернув і Акт прийому-передачі (повернення) приміщення не підписав. Майно відповідача залишається у приміщенні позивача, а сам відповідач продовжує здійснювати у ньому господарську діяльність.

Вказані обставини не заперечуються і самим відповідачем.

За наведеного, оскільки судом встановлено розірвання договору оренди між сторонами спору з ініціативи орендодавця в порядку, передбаченому договором, то відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю "РІЧ-СТОК" зобов`язаний був повернути з оренди за Актом приймання-передачі нежитлове приміщення орендодавцю, оскільки правові підстави для утримання такого приміщення орендарем відсутні.

З огляду на викладене, беручи до уваги припинення між сторонами договірних орендних правовідносин у зв`язку з достроковим розірванням договору в односторонньому порядку, не повернення Товариством з обмеженою відповідальністю "РІЧ-СТОК" об`єкта оренди, а також з огляду на відсутність у матеріалах справи доказів на підтвердження існування правових підстав для продовження користування відповідачем спірним майном, суд вважає обгрунтованою позовну вимогу ТОВ "МІРС" про виселення відповідача з орендованого на підставі вищенаведеного договору майна.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За приписами ст.16 цього Кодексу, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.4 ГПК України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Відмова від права на звернення до господарського суду є недійсною.

Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.

Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За приписами ст.ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.ст.76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ст.86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

У зв`язку із частковим задоволенням позову витрати по сплаті судового збору, відповідно до вимог ст.129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на сторони пропорційно задоволеним вимогам.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 236 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "РІЧ-СТОК" (, 65012, м. Одеса, вул. Катерининська, буд. 84/86) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "МІРС" (, 65012, м. Одеса, вул. Осипова, буд. 37, оф. 551) - 740622 (сімсот сорок тисяч шістсот двадцять дві) грн. 45 коп. заборгованості з орендної плати, 81474 (вісімдесят одну тисячу чотириста сімдесят чотири) грн. 91 коп. пені, 12287 (дванадцять тисяч двісті вісімдесят сім) грн. 57 коп. судового збору.

3. Виселити Товариство з обмеженою відповідальністю "РІЧ-СТОК" (, 65012, м. Одеса, вул. Катерининська, буд. 84/86) з нежитлових приміщень першого поверху та підвалу, що розташовані у будівлі за адресою м.Одеса, вул.Катерининська, 84/86, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "МІРС" (, 65012, м. Одеса, вул. Осипова, буд. 37, оф. 551).

4. У задоволенні решти позову відмовити.

5. Судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2433,64 грн. покласти на позивача.

6. Накази видати після набрання рішенням суду законної сили.

Суддя М.Б. Сулімовська

Згідно з ч. ч.1, 2 ст.241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення у порядку, передбаченому ст.257 ГПК України.

Повне рішення складено і підписано 30 березня 2026 р.