РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

31.03.2026Справа № 910/1518/26

Господарський суд міста Києва у складі судді Кирилюк Т.Ю., за участю секретаря судового засідання Шадури М.Ю., розглянув у порядку загального позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - Державне підприємство «Укроборонсервіс»

до Міністерства оборони України

про визнання недійсним пункту договору

за участю представників:

від позивача: Моргун І.Ю.

від відповідача: Заведій В.І.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Дочірнє підприємство Державної компанії «Укрспецекспорт» - Державне підприємство «Укроборонсервіс» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Міністерства оборони України про визнання недійсним підпункту 5 пункту 7.3 договору від 14.12.2022 №403/1/22/387.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.02.2026 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі; ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання у справі призначено на 17.03.2026.

Відповідачем 04.03.2025 сформовано у системі «Електронний суд» (05.03.2026 зареєстровано) відзив на позов, яким повністю заперечено позовні вимоги.

Позивачем 09.03.2026 сформовано у системі «Електронний суд» відповідь на відзив із спростуванням.

У судовому засіданні 17.03.2026 судом закрито підготовче провадження, розгляд справи по суті призначено на 31.03.2026.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Позивачем та відповідачем 14.12.2022 укладено державний контракт №403/1/22/387, за умовами пункту 1.1 якого позивач зобов`язався поставити відповідачу товар, а відповідач - прийняти та оплатити його вартість.

Пунктом 2.9 контракту встановлено, що відповідно до вимог абзаців 4, 5 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 04.12.2019 № 1070 "Деякі питання здійснення розпорядниками (одержувачами) бюджетних коштів попередньої оплати товарів, робіт і послуг, що закуповуються за бюджетні кошти" на підставі рішення відповідача розрахунки за товари можуть здійснюватися шляхом проведення попередньої оплати у розмірі до 97% від вартості (ціни) товарів на момент підписання контракту на строк не більше як дванадцять місяців з дати перерахування коштів на рахунок позивача.

Попередня оплата здійснюється протягом 15 банківських днів після прийняття відповідачем рішення про здійснення попередньої оплати на підставі рахунку на оплату, наданого позивачем, шляхом перерахування коштів на рахунок, відкритий на ім`я позивача в органі державної казначейської служби, з подальшим використанням зазначених коштів виключно на цілі, визначені контрактом, з наданням відповідних підтвердних документів. У разі проведення попередньої оплати, товари поставляються не пізніше строку поставки товарів, зазначеного у специфікації.

Розділом 7 договору встановлено відповідальність сторін, яка наступає за порушення ними умов договору.

У пункті 7.3 договору наведено види порушень та санкції, зокрема:

1) у разі порушення строків поставки товару з позивача стягується пеня у розмірі 0,1% вартості товару, з якого допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості;

2) у разі відмови від поставки товару позивач зобов`язаний сплатити на користь відповідача штраф у розмірі 7% від вартості (ціни) непоставленого (недопоставленого) товару;

3) за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товару стягується штраф у розмірі 20% вартості неякісних (некомплектних) товарів;

4) у разі порушення позивачем строків усунення несправностей (дефектів) або не здійснення гарантійної заміни відповідно до вимог пункту 5.3 контракту з позивача стягується пеня у розмірі 0,1% від вартості (ціни) товару, що вийшли з ладу за кожний день прострочення;

5) у разі порушення позивачем зобов`язань щодо строків поставки товару, за умови здійснення відповідачем попередньої оплати, позивач зобов`язався сплатити на користь звідповідача проценти за користування коштами попередньої оплати (в частині вартості простроченого товару) у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України (для - НБУ), від дня порушення строку поставки товару до дня виконання позивачем обов`язку щодо поставки товару, визначеного згідно з абзацом першим пункту 3.3 контракту;

6) у разі неповернення позивачем відповідачу різниці коштів у строк, визначений пунктом 2.10 контракту, з урахуванням індексу інфляції, що були отримані в якості попередньої оплати, позивач сплачує відповідачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми неповернутих коштів за кожний день прострочення;

7) сторони домовилися, що погоджений розмір збитків, а також неустойки, який підлягає відшкодуванню відповідачем за несвоєчасність грошових розрахунків, крім випадків передбачених пунктами 7.9, 7.13 контракту, не можуть бути більшим за суму заборгованості, скоригованої на офіційний індекс інфляції за відповідний період (за час прострочення). Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України та частини шостої статті 231 Господарського кодексу України сторони встановили інший розмір процентів для замовника - 0 процентів.

Відповідно до пункту 11.1 (у редакції додаткової угоди від 17.02.2023 № 1) контракт набирає чинності з дати підписання його сторонами та діє до 31 грудня 2024 року, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за контрактом.

Позивач вважає, що умовами підпункту 5 пункту 7.3 державного контракту на нього покладено подвійну відповідальність за одне і те саме правопорушення, що є неправомірним і тому він звернувся до суду з даним позовом та просить визнати недійсним підпункт 5 пункту 7.3 державного контракту.

Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту цивільного права може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Умовами статті 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, у разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

При цьому, висновок (рішення) про невідповідність правочину актам законодавства як підстава для його недійсності (пункт 1 статті 203 Цивільного кодексу України) має ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи щодо порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов`язання) в частині, необхідно встановити, що правочин в цілому або в частині не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Отже, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання недійсним пункту договору повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними, а також наявність у позивача порушеного права чи інтересу в результаті укладення спірного правочину (правочинів).

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 Цивільного кодексу України).

Відповідно до положення частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Умовами частини 1 статті 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з статтею 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частина 3 статті 6 Цивільного кодексу України наділяє сторін правом відступити в договорі від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Отже, допустимість конкуренції між актами цивільного законодавства і договором випливає з того, що вказані норми передбачають ситуації, коли сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, і коли вони не вправі цього робити.

Свобода договору як одна з принципових засад цивільного законодавства є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. Водночас сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли такий відступ неможливий в силу прямої вказівки акта законодавства, а також якщо відносини сторін регулюються імперативними нормами.

Відповідно, сторони не можуть врегулювати свої відносини (визначити взаємні права та обов`язки) у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, передбаченим статтею 3 Цивільного кодексу України, які обмежують свободу договору (справедливість, добросовісність, розумність). Домовленість сторін договору про врегулювання своїх відносин всупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення.

Відповідно до статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

У силу приписів статті 8 Конституції України Конституція України має найвищу юридичну силу. Норми Конституції України є нормами прямої дії.

До предмету доказування цього спору входить наявність / відсутність у контракті умов, які б свідчили про подвійну відповідальність за одне й те саме порушення та відповідність спірної умови контракту (підпункт 5 пункт 7.3) принципу справедливості та розумності.

Позивач стверджує про наявність підстав для визнання підпункту 5 пункту 7.3 контракту недійсним, з огляду, що:

- наведені у пункті 7.3 контракту кількість та розмір штрафних санкцій для виконавця перевищують всі розумні розміри;

- штрафні санкції, наведені у контракті, є санкціями, які дублюють одна одну, тобто існує подвійна відповідальність за одне й те саме порушення, зокрема, пеня в розмірі 0,1% від вартості товару в разі порушення строку поставки та проценти за користування коштами попередньої оплати в розмірі подвійної облікової ставки НБУ в разі порушення строку поставки;

- незважаючи на те, що в контракті назви відповідальності носять формально різні назви: пеня (підпункт 1 пункту 7.3 контракту) та проценти за користування коштами (підпункт 5 пункту 7.3 контракту), однак за юридичною природою це однакові види відповідальності та виникають вони внаслідок одного й того ж самого порушення - прострочення постачання товару.

За змістом статтей 546, 548, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися відповідно до вимог закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі порушення зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 Цивільного кодексу України).

Отже, пеня є формою відповідальності за прострочення виконання зобов`язання, що має на меті стимулювання виконання зобов`язань.

Конститутивною ознакою пені є її нарахування за кожен день прострочення виконання зобов`язання. Поденне нарахування пені є ознакою, яка вирізняє її серед інших видів неустойки (штрафних санкцій) та визначає механізм обчислення (визначення розміру) пені.

Аналогічний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 жовтня 2024 року у справі № 911/952/22.

Укладений між сторонами у цій справі контракт за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього. Проте сторони у договорі можуть встановити інший порядок оплати, зокрема передбачити попередню оплату товару.

Сторонами у контракті (пункт 2.9) передбачено можливість проведення розрахунків на умовах здійснення відповідачем поетапної попередньої оплати товару.

У свою чергу, можливість проведення попередньої оплати товару та правила здійснення оплати у такий спосіб передбачено законодавцем у статті 693 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Згідно з статтею 1057 Цивільного кодексу України договором, виконання якого пов`язане з переданням у власність другій стороні грошових коштів або речей, які визначаються родовими ознаками, може передбачатися надання кредиту як авансу, попередньої оплати, відстрочення або розстрочення оплати товарів, робіт або послуг (комерційний кредит), якщо інше не встановлено законом.

До комерційного кредиту застосовуються положення статей 1054 - 1056 цього Кодексу, якщо інше не встановлено положеннями про договір, з якого виникло відповідне зобов`язання, і не суперечить суті такого зобов`язання.

Отже, договором на покупця може покладатися обов`язок здійснення попередньої оплати товару, тобто оплати товару до його передання продавцем. При цьому, договір купівлі-продажу (поставки), який містить обов`язок продавця здійснити попередню оплату, є різновидом комерційного кредиту, що передбачений статтею 1057 Цивільного кодексу України. У даному випадку покупець здійснює кредитування продавця, а попередня оплата фактично є сумою кредиту (позики).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором (речення перше та друге абзацу першого частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною третьою статті 693 Цивільного кодексу України на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати.

За користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (стаття 536 Цивільного кодексу України).

Отже, закон, зокрема положення статті 536, частини третьої статті 693, частини першої статті 1054, частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України у їх сукупності, передбачає можливість для покупця нарахування на суму сплаченої ним продавцю попередньої оплати процентів за користування грошовими коштами, що узгоджується із загальним правилом про оплатний характер позики. Порушення продавцем обов`язку щодо передачі товару, який був попередньо оплачений, надає покупцеві можливість стягнути з продавця проценти за користування чужими грошовими коштами.

За своєю правовою природою проценти є винагородою (платою) за користування грошовими коштами. Натомість неустойка є видом забезпечення виконання зобов`язання та за своєю правовою природою є штрафною санкцією, яка може застосовуватись до боржника у разі порушення ним зобов`язання.

Отже, передбачені статтею 536 та частиною третьої статті 693 Цивільного кодексу України проценти мають зовсім іншу правову природу, ніж неустойка (пеня, штраф), виступають способом захисту прав та інтересів покупця який, здійснивши оплату продукції на умовах попередньої її оплати набув також статусу кредитора за договором по відношенню до продавця до моменту передання йому такої продукції.

З огляду на різну правову природу проценти, передбачені частиною третьою статті 693 Цивільного кодексу України, не можуть бути ототожнені з неустойкою, передбаченою статтею 549 Цивільного кодексу України, та процентами, передбаченими частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України.

Аналогічні правові висновки щодо правової природи процентів за користування грошовими коштами; неустойки та їх відмінностей, викладено Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 03 грудня 2021 року у справі № 910/14180/18.

Отже, спірний підпункт 5 пункту 7.3. контракту передбачає саме сплату відсотків за користування коштами попередньої оплати, що має іншу правову природу, ніж неустойка, та погоджується з судами попередніх інстанцій про те, що підпункти 1 та 5 пункту 7.3 контракту не передбачають однакову подвійну відповідальності за одне й те саме порушення, не дублюють один одного.

Варто зауважити, що передбачене статтею 536, частиною третьою статті 693, частиною першою статті 1048 та частиною першою статті 1054 Цивільного кодексу України право сторін на встановлення плати за користування грошовими коштами (попередньою оплатою, позикою) з урахуванням положень статті 6 та частини першої статті 627 Цивільного кодексу України, слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів і порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати.

Виходячи з свободи визначення умов договору відповідно до статей 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони мають право викласти умови договору, зокрема і щодо способу обчислення процентів за користування грошовими коштами (за один день, за календарний рік), на власний розсуд у спосіб, який є найбільш зрозумілим та прийнятним саме для них.

Положення, закріплені у статті 536, частині третій статті 693 Цивільного кодексу України, є диспозитивними, а тому не можуть обмежувати сторін у визначенні способу проведення розрахунку процентів залежно від їх волевиявлення.

Аналогічні висновки викладені Об`єднаною Палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 03 грудня 2021 року у справі № 910/14180/18.

Відповідно до частини третьої статті 693 Цивільного кодексу України на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов`язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

У спірному підпункті 5 пункту 7.2 контракту розмір процентів за користування коштами попередньої оплати визначений сторонами у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, від дня порушення строку поставки товару до дня виконання позивачем обов`язку щодо поставки товару.

Отже, визначений в даному підпункті контракту спосіб обчислення процентів за користування коштами попередньої оплати, зокрема, від дня порушення строку поставки товару до дня виконання Виконавцем обов`язку щодо поставки товару, не суперечить частині третій статті 693 Цивільного кодексу України, а навпаки узгоджується з положеннями цієї норми права, є проявом волевиявлення сторін правочину на визначення саме такого способу обчислення процентів.

Норма, закріплена у частині третій статті 693 Цивільного кодексу України, щодо нарахування процентів на суму попередньої оплати має відсильний характер до положень статті 536 Цивільного кодексу України, згідно з частиною другою якої розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Суд звертає увагу, що договір купівлі-продажу (поставки), умови якого передбачають здійснення покупцем попередньої оплати товару, є різновидом комерційного кредиту, що передбачений статтею 1057 Цивільного кодексу України. У такому випадку покупець здійснює кредитування продавця, а попередня оплата фактично є сумою кредиту (позики).

При цьому, гроші за кредитним договором (сума позики (кредиту)) є особливим видом товару, який передається позичальнику у власність на умовах повернення та платності. Користування грошима, як особливим видом товару, має ціну, яка, як правило, вимірюється обліковими ставками відповідних фінансових систем чи індексами.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з абзацом першим частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Отже, можливість застосування облікової ставки НБУ для визначення розміру відсотків за користування позикою (кредитом) передбачена законом.

Відповідно до визначення термінів та понять, що містяться у статті 1 Закону України «Про Національний банк України», облікова ставка Національного банку України - один із монетарних інструментів, за допомогою якого Національний банк України встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів.

Таким чином, облікова ставка НБУ - це основна відсоткова ставка, за якою НБУ кредитує комерційні банки. Вона визначає базову вартість грошей у державі на відповідний період, безпосередньо впливаючи на розміри відсотків за депозитами та кредитами для населення і бізнесу, інфляцію та курс гривні.

Відповідно до частини першої статті 1056-1 Цивільного кодексу України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

За змістом частини четвертої статті 1056-1 Цивільного кодексу України якщо інше не встановлено законом, у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитодавець самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Якщо інше не встановлено законом, у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитодавець самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором.

Отже, можливість застосування сторонами в договорі для визначеної розміру відсотків за користування позикою (кредитом) змінюваної процентної ставки, якою є і облікова ставка НБУ, також передбачена законом.

Використання облікової ставки НБУ як змінюваної процентної ставки, а також як індексу для визначення реальної ставки кредитування є загальновживаним в українському діловому обороті.

Наведене спростовує твердження позивача, що подвійна облікова ставки НБУ в силу її змінюваного характеру, не може бути визначена сторонами в договорі базою для визначення розміру відсотків за користування позикою (кредитом).

За змістом пункту 2 частини першої статті 25 Закону України "Про Національний банк України" Національний банк проводить грошово-кредитну політику шляхом застосування, зокрема такого інструменту, як процентна політика.

Згідно з статтею 27 Закону України "Про Національний банк України" Національний банк встановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями. Національний банк має право нараховувати відсотки на кошти, розміщені на рахунках банків, відкритих у Національному банку. Таке нарахування здійснюється Національним банком із застосуванням визначених ним процентних ставок.

За змістом пункту 2 Положення про процентну політику Національного банку України, затвердженого постановою Правління НБУ 21 квітня 2016 року № 277, (далі - Положення), процентна політика Національного банку - установлення та застосування Національним банком облікової (ключової) процентної ставки та інших процентних ставок за його операціями з метою досягнення цілей грошово-кредитної політики.

Відповідно до підпункту 1 пункту 5 розділу І Положення Національний банк з метою реалізації процентної політики встановлює, зокрема облікову (ключову) процентну ставку.

Згідно з пунктами 11, 12 розділу ІІІ Положення рішення щодо розміру облікової ставки затверджується Правлінням Національного банку на черговому або позачерговому засіданні з питань монетарної політики після обговорення на засіданні Комітету з монетарної політики. Національний банк оприлюднює розмір облікової ставки на сторінці офіційного Інтернет-представництва Національного банку.

Усталеною є практика і це підтверджується відомостями на сторінці офіційного Інтернет-представництва Національного банку, що визначення та затвердження Правлінням НБУ розміру облікової ставки здійснюється саме у відсотках річних.

Отже, встановлений у спірній умові контракту розмір процентів за користування коштами попередньої оплати у вигляді подвійної облікової ставки НБУ є зрозумілим та не підлягає довільному тлумаченню, оскільки облікова ставка НБУ визначається у відсотках річних, її розмір є чітко визначеним та затвердженим Правлінням НБУ, інформація про розмір облікової ставки НБУ та період її дії систематично оприлюднюється і наявна в загальному доступі, передбачений підпунктом 5 пункту 7.3. контракту порядок та спосіб визначення розміру плати за користування попередньою оплатою відповідає вимогам чинного законодавства та звичаям ділового обороту.

При цьому, визначення сторонами у контракті розміру відсотків за користування попередньою оплатою у розмірі подвійної ставки НБУ свідчить про волевиявлення сторін правочину на визначення процентів саме в такому розмірі.

Належних та допустимих доказів того, що погоджений сторонами в спірній умові контракту розмір відсотків є необґрунтовано завищеним, надмірним та порушує принцип добросовісності позивачем до матеріалів справи не подано.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що твердження позивача про неможливість використання подвійної облікової ставки Національного банку України не може використовуватися для визначення розміру процентів за користування коштами попередньої оплати є помилковими та такими, що спростовуються наведеним вище.

Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постанові від 12.03.2026 у справі № 910/6742/25.

Отже, користування грошовими коштами попередньої оплати є правомірним для позивача саме до моменту отримання ним вимоги відповідача про повернення суми попередньої оплати, оскільки ні контракт, ні чинне законодавства не передбачають автоматичного обов`язку позивача повернути кошти попередньої оплати у разі не поставки товару у строк. Користування авансом до визначеної контрактом дати поставки є безоплатним, а процент за користування авансом передбачений саме за час користування Виконавцем коштами авансу поза межами строків поставки товару за умови не поставки такого товару.

Частина друга статті 693 Цивільного кодексу України передбачає альтернативне право покупця: або вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати у разі прострочення поставки та не передбачає автоматичного обов`язку продавця повернути суму попередньої оплати покупцю. Використання у цій нормі права сполучника "або" свідчить про те, що з ряду перелічуваних в цій нормі прав покупця можлива реалізація тільки одного права: або вимагати передання оплаченого товару, або вимагати повернення суми попередньої оплати.

Закінчення строку поставки товару не зумовлює припинення зобов`язання постачальника (продавця) з поставки товару, а надає альтернативу покупцю обрати: очікувати товар або вимагати повернення коштів. Тобто закон у такому випадку надає право вибору саме управненій стороні (покупцю) змінити дане правовідношення. Саме з моменту правомірної відмови покупця від поставки товару шляхом повідомлення про це продавця негрошове зобов`язання продавця (з поставки товару) припиняється та у останнього виникає грошове зобов`язання перед покупцем (з повернення суми попередньої оплати). Отже, в силу положень частини другої статті 693 Цивільного кодексу України у продавця (постачальника) не можуть одночасно існувати два зобов`язання: і повернути суму попередньої оплати, і поставити товар.

Застосовані у частині другій статті 693 Цивільного кодексу України слова "має право" слід розуміти так, що покупець, який втратив інтерес до товару та бажає припинити правовідносини поставки може однозначно та беззаперечно довести до відома продавця свою волю з повернення попередньої оплати, у разі якщо строк його поставки було порушено. Тобто саме управнена сторона (покупець) одержує право в односторонньому порядку припинити правовідносини поставки, але за відсутністю такого одностороннього правочину покупця - правовідносини з поставки товару продовжують тривати (на умовах договору), а грошове зобов`язання з повернення коштів автоматично не виникає (якщо умовами договору не передбачене інше).

Отже, закінчення строку поставки товару не змінює та не припиняє зобов`язання з поставки товару, а надає покупцю право на вчинення одностороннього правочину відмови від товару, що обумовлює виникнення грошового зобов`язання продавця з повернення коштів.

Таким чином, у спірному підпункті 5 пункту 7.3. контракту сторони погодили умову, що у разі продовження існування зобов`язання із поставки товару після порушення строку його поставки підлягають нарахуванню проценти за користування продавцем коштами попередньої оплати (тобто фактично погодили правомірне користування позивачем коштами відповідача з дозволу останнього) у період, що слідує після кінцевої дати строку поставки і до моменту поставки товару.

Отже, у спірних правовідносинах неправомірне користування коштами може настати у разі відмови відповідача від контракту та направлення позивачу вимоги про повернення коштів попередньої оплати.

З огляду на викладене висновки, що спірна умова контракту стосується неправомірного користування грошовими коштами попередньої оплати, відповідальність за яке передбачена статтею 625 Цивільного кодексу України у розмірі трьох відсотків річних, а частина третя статті 693 Цивільного кодексу України не регулює спірні правовідносини, є безпідставними.

Поряд з цим, частина друга статті 625 Цивільного кодексу України не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки спірний підпункт 5 пункту 7.3. контракту передбачає нарахування процентів не за прострочення виконання грошового зобов`язання, а саме за користування коштами попередньої оплати.

Отже, враховуючи, що зміст спірної умови контракту стосується виключно правомірного користування позивачем грошовими коштами, сплаченими відповідачем (за період порушення строків поставки товару), спірні правовідносини підпадають під правове регулювання частин другої, третьої статті 693 та статті 536 Цивільного кодексу України.

Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постанові від 12.03.2026 у справі № 910/6742/25.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи наведене у сукупності позивач не довів обставин невідповідності спірного підпункту 5 пункту 7.3. контракту вимогам закону, з огляду на що підстави для визнання недійсним цієї умови контракту відсутні, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Таким чином, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу витрати зі сплати судового збору залишаються за позивачем.

Керуючись статтями 74, 76-79, 86, 123, 129, 232-233, 237- 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 09.04.2026.

Суддя Т.Ю. Кирилюк