ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2026 рокум. ОдесаСправа № 916/1843/25
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Богатиря К.В.

суддів: Діброви Г.І., Ярош А.І.

секретар судового засідання Фещук В.М.

за участю представників сторін у справі:

Від Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області Іщенко В.О.

Прокурор Кривельова Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу: Першого заступника керівника Одеської обласної прокуратури

на рішення Господарського суду Одеської області від 12.11.2025 (повний текст рішення складено 24.11.2025, суддя Погребна К.Ф.)

у справі №916/1843/25

за позовом Керівника Чорноморської окружної прокуратури

в інтересах держави в особі Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кадор»

про стягнення 13 284 631,06 грн, -

ВСТАНОВИВ:

Описова частина.

Керівник Чорноморської окружної прокуратури звернувся до Господарського суду Одеської області в інтересах держави в особі Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кадор», відповідно до якого просив стягнути з відповідача безпідставно збережені кошти пайової участі у розмірі 8 100 014,00 грн, інфляційні витрати в сумі 4 394 366,38 грн. та 3% річних у розмірі 790 250,68 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані фактом невиконання ТОВ «Кадор» обов`язку зі сплати пайової участі замовника у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури Таїровської селищної ради, що є порушенням п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні від 20.09.2019 №132-IX.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 12.11.2025 в задоволенні позову Керівника Чорноморської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кадор» відмовлено повністю; судові витрати по сплаті судового збору покладено на Одеську обласну прокуратуру; скасовані заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 12.05.2025.

Суд першої інстанції вказав, що наявність укладеного між Виконавчим комітетом Таїровської селищної ради та ТОВ «Кадор» договору від 02.04.2007 виключає можливість застосування приписів ст. 1212 ЦК України до спірних правовідносин, з урахуванням чого вимоги прокурора про стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 8 400 014,00 грн. як безпідставно збережених, задоволенню не підлягають.

Крім того, суд першої інстанції вказав, що за умовами договору від 02.04.2007 загальна сума пайової участі у грошовому виразі становить 2% кошторисної (будівельної) вартості будівництва житлових будинків і здійснюється шляхом передачі Виконкому відповідних квартир у кожному зданому в експлуатацію житловому будинку, площа яких дорівнює 2% загальної площі квартир будинку. Перелік відповідних квартир за присвоєною нумерацією, які передаються Виконкому, визначається додатковою угодою.

В подальшому, укладаючи додаткову угоду №1 сторонами було вирішено замінити майнову форму пайової участі у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів Таїровської селищної ради, а саме шляхом передачі Замовником Виконкому відповідних квартир у кожному зданому в експлуатацію житловому будинку, площа яких дорівнює 2% загальної площі квартир будинку, на грошову. Однак, в матеріалах справи відсутнє рішення Виконкому про затвердження даної додаткової угоди, тому прокурором не доведено зміни майнової форми пайової участі на грошову та, як наслідок, порушення відповідачем грошового зобов`язання.

Крім того, суд відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних в сумі 790 250,68 грн. та інфляційних втрат в розмірі 4 394 366,38 грн., як похідних вимог.

Аргументи учасників справи.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Першого заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Одеської області від 12.11.2025 у справі №916/1843/25.

Прокурор вказує, що відповідачем безпідставно, у порушення договірних зобов?язань, до теперішнього часу не сплачені грошові кошти у якості пайової участі замовників будівництва у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури Таїровської селищної громади.

Прокурор вказав, що він просив суд стягнути кошти у зв?язку з невиконанням договірних зобов`язань, а саме умов договору від 02.04.2007. Та лише у розділі «Правове обґрунтування стягнення інфляційних витрат та 3 % річних за несвоєчасне виконання зобов?язань» наведено положення статті 1212 ЦК України як підставу для стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

Прокурор зазначив, що обов?язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою принципу jura novit curia.

Прокурор вказав, що враховуючи наявність у позовній заяві посилань на норми цивільного законодавства, якими визначеного порядок виконання зобов`язання, а також обов`язковість для сторін діючого договору, можна дійти висновку, що при оцінці питання наявності або відсутності підстав для стягнення з ТОВ «Кадор» заборгованості за договором від 02.04.2007 відсутні наслідки перекваліфування судом підстав заявленого позову.

Крім того, прокурор зазначив, що враховуючи презумпцію правомірності правочину, відсутність доказів визнання додаткової угоди №1 від 07.06.2016 недійсною, а також виконання сторонами договору, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами сплати відповідачем грошових коштів в якості пайової участі.

Керуючись викладеним вище, апелянт просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 12.11.2025 у справі №916/1843/25 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу.

До Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Кадор» надійшов відзив на апеляційну скаргу Першого заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Одеської області від 12.11.2025 у справі №916/1843/25.

Відповідач вказав, що для застосування статті 1212 ЦК України необхідним є встановлення такої обставини, як неукладення забудовником відповідного договору до 01.01.2020, оскільки, у разі наявності такого правочину, його істотні умови, зокрема щодо розміру пайової участі, строку сплати пайової участі, відповідальності сторін, які відповідно до закону підлягали врегулюванню у таких договорах, залишались незмінними, так і правильного визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва.

Відповідач вважає, що суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про те, що наявність укладеного між Виконавчим комітетом Таїровської селищної ради та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кадор» договору від 02.04.2007р. виключає можливість застосування приписів ст. 1212 ЦК України до спірних правовідносин, з урахуванням чого вимоги прокурора про стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 8 400 014 грн, як безпідставно збережених, задоволенню не підлягають.

Керуючись викладеним вище, відповідач просить залишити рішення Господарського суду Одеської області від 12.11.2025 у справі №916/1843/25 без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Пояснення, подані після спливу строку.

18.02.2026 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області (у даній справі є позивачем) надійшли письмові пояснення по справі.

Колегія суддів розглядає дані письмові пояснення як відзив на апеляційну скаргу.

Відповідно до ч. 2 ст. 119 ГПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.12.2025 встановлено строк учасникам справи для подання відзиву на апеляційну скаргу та інших заяв та клопотань протягом 10 днів з дня вручення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Копія даної ухвали була отримана Таїровською селищною радою Одеського району Одеської області в системі електронний суд - 18.12.2025.

Таким чином крайній строк на подання відзиву або інших заяв припадав на 28.12.2025.

В той же час, позивач не звертався до суду апеляційної інстанції з клопотанням про продовження строку на подання відзиву на апеляційну скаргу прокурора.

Відповідно до ст. 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, враховуючи те, що відповідні письмові пояснення були подані з пропуском строку, колегія суддів залишає такі пояснення без розгляду.

Рух справи у суді апеляційної інстанції.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №916/1843/25 було визначено колегію суддів у складі: головуюча суддя Принцевська Н.М., судді Діброва Г.І., Ярош А.І., що підтверджується витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.12.2025.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.12.2025 зазначену апеляційну скаргу залишено без руху, як таку, що не відповідає вимогам ст.258 Господарського процесуального кодексу України, та роз`яснено, що у випадку не усунення скаржником вказаних недоліків, апеляційну скаргу буде повернуто апелянту.

15.12.2025 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Першого заступника керівника Одеської обласної прокуратури надійшла заява про усунення недоліків, допущених при зверненні з апеляційною скаргою, в якій апелянт надав докази сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 149 084,85 грн та 149 820,15 грн.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Першого заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Одеської області від 12.11.2025 у справі №916/1843/25; призначено розгляд справи №916/1843/25 на 16.02.2026 о 11:30 год.

Розпорядженням керівника апарату Південно-західного апеляційного господарського суду № 6 від 08.01.2026, у зв`язку з перебуванням головуючого судді Принцевської Н.М. у відпустці призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №916/1843/25.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 12.01.2026 прийнято справу №916/1843/25 за апеляційною скаргою Першого заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Одеської області від 12.11.2025 до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя Богатир К.В., судді: Діброва Г.І., Ярош А.І.; призначено справу №916/1843/25 до розгляду на 19.02.2026 о 14:00; встановлено, що засідання відбудеться у приміщенні Південно-західного апеляційного господарського суду за адресою: м. Одеса, пр. Шевченка, 29, зал судових засідань № 7, 3-ій поверх; явка представників учасників справи не визнавалася обов`язковою; роз`яснено учасникам судового провадження їх право подавати до суду заяви про розгляд справ у їхній відсутності за наявними в справі матеріалами; роз`яснено учасникам судового провадження їх право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду у тому числі із застосуванням власних технічних засобів.

19.02.2026 через технічний збій сервісу відеоконференцзв`язку судове засідання по даній справі не відбулося.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.02.2026 вирішено розглянути справу №916/1843/25 у розумний строк відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; призначено справу №916/1843/25 до розгляду на 23.03.2026 о 15:00; встановлено, що засідання відбудеться у приміщенні Південно-західного апеляційного господарського суду за адресою: місто Одеса, проспект Шевченка, 29, в залі засідань № 7, 3-й поверх; явка представників учасників у справі не визнавалася обов`язковою; роз`яснено учасникам судового провадження їх право подавати до суду заяви про розгляд справ у їхній відсутності за наявними в справі матеріалами; роз`яснено учасникам судового провадження їх право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду у тому числі із застосуванням власних технічних засобів.

23.03.2026 у судовому засіданні прийняли участь представник Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області Іщенко В.О. та прокурор Кривельова Т.М.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце його проведення повідомлявся належним чином.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 120 ГПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.

Як вбачається з матеріалів справи, копія ухвали Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.02.2026, якою призначено справу №916/1843/25 до розгляду на 23.03.2026 о 15:00, була отримана в електронному кабінеті відповідачем - 20.02.2026.

Крім того, до Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Кадор» надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Явка представників сторін у судове засідання, призначене на 23.03.2026, не визнавалась апеляційним господарським судом обов`язковою, про наявність у сторін доказів, які відсутні у матеріалах справи та без дослідження яких неможливо розглянути апеляційну скаргу Першого заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Одеської області від 12.11.2025 у справі №916/1843/25, до суду не повідомлялося.

Таким чином, колегія суддів вважає, що в даному судовому засіданні повинен відбутися розгляд апеляційної скарги Першого заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Одеської області від 12.11.2025 у справі №916/1843/25 по суті, не дивлячись на відсутність представника відповідача, повідомленого про судове засідання належним чином. Відсутність зазначеного представника у даному випадку не повинно заважати здійсненню правосуддя.

Фактичні обставини, встановлені судом.

02.04.2007 між Виконавчим комітетом Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області (Виконком) та ТОВ «Кадор» (Забудовник) було укладено договір про пайову участь замовника у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури смт. Таїрово Овідіопольського району Одеської області.

Відповідно до п. 1.1 договору, предметом даного договору є пайова участь Забудовника у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів на території Ради.

Забудовник є замовником будівництва житлового комплексу на земельних ділянках загальною площею 15,7 га, що знаходяться в с. Мізікевича, ж/м "Дружний", масив 10, ділянки №№ 11, 24, 25, 28, 30, 31, 32, 33, 34-2, 38 Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області (п.1.2 договору).

Пунктом 3.2 договору передбачено, що в зв`язку з виконанням функцій замовника будівництва комплексу Забудовник приймає на себе зобов`язання відповідно до Закону України Про планування та забудову територій приймати пайову участь у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів на території Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області (далі - пайова участь) в порядку, передбаченому цим договором.

Згідно з п. 3.3 договору загальна сума пайової участі у грошовому виразі становить 2% кошторисної (будівельної) вартості будівництва житлових будинків і здійснюється шляхом передачі Виконкому відповідних квартир у кожному зданому в експлуатацію житловому будинку, площа яких дорівнює 2% загальної площі квартир будинку. Перелік відповідних квартир за присвоєною нумерацією, які передаються Виконкому, визначається додатковою угодою.

Відповідно до п. 6.2 договору зміни й доповнення до договору можуть вноситися тільки в письмовому вигляді за взаємною домовленістю, які є дійсними й обов`язковими після затвердження рішення Виконкому.

Договір діє до введення в експлуатацію останнього житлового будинку комплексу. Договір набирає чинності після його підписання уповноваженими представниками сторін та затвердження рішенням Виконкому (п. п. 7.1-7.2 договору).

07.06.2016 між Таїровською селищною радою Овідіопольського району Одеської області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кадор» було укладено додаткову угоду №1 до договору від 02.04.2007, якою внесені зміни до пунктів 1.2, 3.2 та 3.3 договору.

Так, пункт 1.2 викладено в наступній редакції: «Забудовник виступає замовником будівництва житлового комплексу на земельних ділянках, що належать на праві приватної власності ТОВ «Кадор», розташованих на території Таїровської селищної ради в с. Мізікевича, ж/м Дружний, масив 10, ділянки №№ 11, 12, 22, 24, 25, 28, 29, 30, 31, 32, 33, 34-2, 38, Овідіопольського району Одеської області».

Згідно з п. 3.2 договору в редакції додаткової угоди №1: «Замовник зобов`язується взяти пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів Таїровської селищної ради та перерахувати до спеціального цільового фонду Таїровської селищної ради на спеціальний рахунок цільового фонду соціального розвитку Таїровської селищної ради, відкритий в Управлінні Державного казначейства України в Одеській області, грошові кошти як пайову участь Замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів Таїровської селищної ради у розмірі, що дорівнює 2% (два відсотки) від загальної кошторисної вартості будівництва об`єктів».

Пунктом 3.3 договору в редакції додаткової угоди №1 викладено в наступній редакції: «Розмір (величина) пайової участі замовника будівництва визначається відповідно до ст. 40 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності, виходячи із загальної кошторисної вартості будівництва багатоквартирних житлових будинків згідно наданих Замовником зведених кошторисних розрахунків вартості будівництва житлових будинків по кожному об`єкту будівництва, після закінчення замовником будівництва та надання документів, що підтверджують вартість будівництва об`єкта з техніко-економічними показниками».

Відповідно до п.1.3 додаткової угоди, розділ 3 вирішено доповнити пунктом 3.3.1 наступного змісту: Грошові кошти у розмірі, визначеному пунктом 3.2. цього договору визначаються шляхом складання та підписання сторонами розрахунків величини пайової участі (внеску) Замовника будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури населених пунктів по кожному об`єкту містобудування, що побудований Замовником в межах земельних ділянок, визначених пунктом 1.2. договору, та є невід`ємними частинами договору від 02.04.2007.

Відповідно до п. 1.5. додаткової угоди, дана додаткова угода до договору набирає чинності після її підписання уповноваженими представниками сторін та затвердження її рішенням Таїровської селищної ради і діє до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань за Договором або його припинення у встановленому Договором або законом порядку.

До додаткової угоди №1 від 07.06.2016 до договору від 02.04.2007 між Таїровською селищною радою Овідіопольського району Одеської області та ТОВ «Кадор» було складено та підписано розрахунки №1, №2, №3, №4, №5 величини пайової участі (внеску) замовника будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів. Крім того, між позивачем та відповідачем було підписано розрахунки №6-9, якими з урахуванням інших додаткових угод було визначено розмір пайової участі Замовника у будівництві об`єктів на земельних ділянках з іншими номерами.

21 грудня 2016 року між Таїровською селищною радою Овідіопольського району Одеської області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кадор» було укладено Додаткову угоду №2 до Договору від 02.04.2007. Пунктом 1.1. вказаної додаткової угоди пункт 3 Розрахунків №№ 1,2,3,4 викладено у наступній редакції: « 3. Об`єднати фінансові зобов`язання Замовника по сплаті коштів пайової участі за Розрахунками №№ 1, 2, 3, 4 укладеними від 07 червня 2016 року за Договором, що загальною сумою становить 13 641 094, 00 (тринадцять мільйонів шістсот сорок одна тисяча дев`яносто чотири гривні, 00 копійок) гривен які необхідно буде сплатити окремими частинами за реквізитами оплати, зазначеними у п.3.3.1. Договору у визначеній сумі та у відповідні строки: до « 31» грудня 2016 року в сумі 1000 000,00 (один мільйон гривень 00 копійок) грн. до « 01» квітня 2017 року в сумі 500 000,00 (п`ятсот тисяч гривень 00 копійок) грн. до «01» травня 2017 року в сумі 500 000,00 (п`ятсот тисяч гривень 00 копійок) грн. до « 01» червня 2017 року в сумі 500 000,00 (п`ятсот тисяч гривень 00 копійок) грн. до « 01» липня 2017 року в сумі 500 000,00 (п`ятсот тисяч гривень 00 копійок) грн. до « 01» серпня 2017 року в сумі 500 000,00 (п`ятсот тисяч гривень 00 копійок) грн. до « 01» вересня 2017 року в сумі 500 000,00 (п`ятсот тисяч гривень 00 копійок) грн. Залишок суми становитиме 9 641 094,00 (дев`ять мільйонів шістсот сорок одна тисяча дев`яносто чотири гривні, 00 копійок) гривень. Замовник зобов`язаний в строк до 31.12.2017 року сплатити залишок суми пайової участі за реквізитами, що зазначені п. 3.3.1. Договору.»

15 травня 2018 року між Таїровською селищною радою Овідіопольського району Одеської області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кадор» було укладено Додаткову угоду №3 до Договору від 02.04.2007, якою пункт 3.3.1 Розділу 3 Договору №б/н від 02 квітня 2007 року викладено в наступній редакції: « 3.3.1. Грошові кошти у розмірі, визначеному пунктом 3.2. цього Договору, визначаються шляхом складання та підписання Сторонами Розрахунків величини пайової участі (внеску) замовника будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури населеного пунктів по кожному об`єкту містобудування, що побудований замовником в межах земель тих ділянок, визначених пунктом 1.2. Договору, та є невід`ємними частинами Договору від 02.04.2007 року, та сплачуються Замовником за відповідними реквізитами оплати.»

28 вересня 2018 року між Таїровською селищною радою Овідіопольського району Одеської області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кадор» було укладено Додаткову угоду №4 до Договору від 02.04.2007, якою пункт 3.3.1 Розділу 3 Договору №б/н від 02 квітня 2007 року викладено в наступній редакції: « 3.3.1. Грошові кошти у розмірі, визначеному пунктом 3.2. цього Договору, визначаються шляхом складання та підписання Сторонами Розрахунків величини пайової участі (внеску) замовника будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури населеного пунктів по кожному об`єкту містобудування, що побудований замовником в межах земельних ділянок, визначених пунктом 1.2. Договору, та є невід`ємними частинами Договору від 02.04.2007 року, та сплачуються Замовником за відповідними реквізитами оплати.»

Наведеною додатковою угодою №4 визнано такою, що втратило чинність Додаткова угода №3 від 5 травня 2018 року до Договору №б/н від 02.04.2007 року і за взаємного згодою Сторін всі інші умови Договору б/н від 02.04.2007 року, із змінами і доповненнями, внесеними Сторонами відповідно до укладених Додаткової угоди № 1 від 07.06.2016 року та Додаткової угоди № 2 від 21.12.2016 р., залишаються без змін.

Державною інспекцією архітектури та містобудування України 14.01.2022 ТОВ «Кадор» видано сертифікат №ІУ31 про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів: «Будівництво багатоповерхового житлового комплексу з двох житлових будинків та підземним паркінгом за адресою: с.Лиманка, масив №10, ж/м «Дружний», діл. №32, 33, 38 на території Таїровської територіальної громади». Згідно з Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000, об`єкт будівництва відноситься до будинків багатоквартирних масової забудови код 1122.1.

Відповідно до сертифікату №ІУ31 об`єкт будівництва має, такі основні показники:

- назва об`єкта: «Будівництво багатоповерхового житлового комплексу з двох житлових будинків та підземним паркінгом за адресою: с. Лиманка, масив №10, ж/м «Дружний», діл. №32, 33, 38 на території Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області»;

- місце розташування об`єкта: Одеська область, Одеський район, Таїровська територіальна громада, с.Лиманка, масив №10, ж/м «Дружний», діл. №№ 32,33,38;

- дата початку будівництва - 07.08.2018; дата завершення будівництва - 09.07.2021;

- кошторисна вартість будівництва - 405 000 700,00 грн;

- загальна площа будівлі 45420 кв.м.;

- загальна площа квартир у будинку 35316,3 кв.м., загальна кількість квартир 705.

У сертифікаті №ІУ31 вказано, що замовник звільняється від сплати коштів пайової участі на підставі пункту 13 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» №132-ІХ від 20.09.2019.

Сертифікат №ІУ31 від 14.01.2022 оприлюднено в Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва.

15.07.2021 Виконавчим комітетом Таїровської селищної ради було прийнято рішення №214 «Про присвоєння адреси об`єкту будівництва - багатоповерховому житловому будинку та дитячому садку за адресою: с. Лиманка. масив № 10, ж/м «Дружний», земельна ділянка №32, 33, 38 на території Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області», згідно з яким багатоповерховому житловому будинку була присвоєна адреса: Одеська область, Одеський район, с. Лиманка, ж/м «Дружний», вул. Жемчужна, буд. № 10; багатоповерховому житловому будинку була присвоєна адреса: Одеська область, Одеський район, с. Лиманка, ж/м «Дружний», вул. Жемчужна, буд. №12.

Мотивувальна частина.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами, та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Частиною 2 ст. 269 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Розглянувши матеріали господарської справи, доводи та вимоги апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню, виходячи з таких підстав.

І. Щодо права прокурора на звернення з позовом, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зазначене конституційне положення встановлює обов`язок органам державної влади, органам місцевого самоврядування та їх посадовим особам дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень.

Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 01.04.2008 №4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

Відповідно до пункту 3 статті 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема представництво інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про прокуратуру», прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.

Як вбачається з матеріалів справи, прокурор у даній справі №916/598/25 звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області.

Абзацом 1 частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» визначений вичерпний перелік підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді.

Так, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Конституційний Суд України зазначив, що поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (абзац другий частини п`ятої Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99).

Отже, вирішення питання про орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, полягає у встановленні органу, який, використовуючи на підставі норм законодавства надані йому повноваження, зобов`язаний з метою захисту інтересів держави вчиняти юридичні дії, що впливають на права та обов`язки суб`єктів спірних правовідносин, зобов`язуючи їх припинити порушення інтересів держави та усунути наслідки цих порушень (зокрема, звертатись до суду з відповідним позовом).

Відповідно до абзаців 1- 3 частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи його законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Згідно із частиною 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Відповідно до абзацу 2 частини 5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №826/13768/16, від 05.03.2020 у справі №9901/511/19, від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, від 06.07.2021 у справі №911/2169/20, від 21.06.2023 у справі №905/1907/21).

У пунктах 69, 70 постанови від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що оскільки повноваження органів влади, зокрема, і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази про вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу. Процедура, передбачена абзацами 3 і 4 частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру», застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту. Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 15.01.2020 у справі №698/119/18 (пункт 26), від 15.09.2020 у справі №469/1044/17 (пункт 34), від 06.07.2021 у справі №911/2169/20 (пункт 8.19), від 20.07.2022 у справі №910/5201/19 (пункт 81) від 28.09.2022 у справі №483/448/20 (пункти 7.11, 7.18), від 20.06.2023 у справі №633/408/18 (пункти 10.12, 10.19), від 21.06.2023 у справі №905/1907/21 (пункт 8.37), від 05.07.2023 у справі №912/2797/21 (пункт 8.4), від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц (пункт 8.11), від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц (пункт 8.18).

Частини 3 та 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру», серед іншого, встановлюють умови, за яких прокурор може виконувати субсидіарну роль із захисту інтересів держави за наявності органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах).

Встановлена цим законом умова про необхідність звернення прокурора до компетентного органу перед пред`явленням позову спрямована на те, аби прокурор надав органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18). За позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

Тобто, визначений частиною 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» обов`язок прокурора перед зверненням з позовом звернутись спершу до компетентного органу стосується звернення до органу, який надалі набуде статусу позивача. У цій статті не йдеться про досудове врегулювання спору і, відповідно, вона не покладає на прокурора обов`язок вживати заходів з такого врегулювання шляхом досудового звернення до суб`єкта, якого прокурор вважає порушником інтересів держави і до якого як до відповідача буде звернений позов.

Отже, процесуальний статус прокурора у справі залежить від наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18.

Велика Палата Верховного Суду також неодноразово зазначала, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

В Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування.

Так, відповідно до ст. 7 Конституції України, в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування. Місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи (ч. 1, 3 ст. 140 Конституції України).

Таким чином, місцеве самоврядування є одним із проявів здійснення народом, у формі територіальної громади, влади, яка, в свою чергу, не належить до жодної із гілок державної влади, що характеризується самостійністю у вирішенні певного кола питань.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Частиною 2 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що обласні та районні ради є органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, у межах повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншими законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами. При цьому орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування (ст. 18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Районні та обласні ради від імені територіальних громад сіл, селищ, міст здійснюють управління об`єктами їхньої спільної власності, що задовольняють спільні потреби територіальних громад. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом (ч. 1, 4, 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

За висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 22.12.2022 року у справі № 904/123/22, органам місцевого самоврядування надано широкі права для здійснення економічного і соціального розвитку на своїй території.

Так, ч. 1, 2 ст. 143 Конституції України передбачено, зокрема, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції. Обласні та районні ради затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку відповідних областей і районів та контролюють їх виконання; затверджують районні і обласні бюджети, які формуються з коштів державного бюджету для їх відповідного розподілу між територіальними громадами або для виконання спільних проектів та з коштів, залучених на договірних засадах з місцевих бюджетів для реалізації спільних соціально-економічних і культурних програм, та контролюють їх виконання; вирішують інші питання, віднесені законом до їхньої компетенції.

В той же час, відповідно до ст. 172 Цивільного кодексу України територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відтак, саме Таїрівська селищна рада, і як орган місцевого самоврядування, з огляду на зазначені вище норми законодавства, і як власник земельної ділянки комунальної власності, є тим органом місцевого самоврядування, уповноваженим здійснювати відповідні функції у зазначеній сфері суспільних відносин, в силу Закону.

Листом №63-357ВИХ-25 від 20.01.2025 Чорноморська окружна прокуратура просила Таїровську селищну раду у найкоротший термін, але не пізніше 26.01.2025, вжити відповідні заходи реагування щодо стягнення з ТОВ «Кадор» безпідставно збережених коштів пайової участі у розвитку населеного пункту, а також стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат за несвоєчасне виконання зобов`язань, про що ґрунтовно інформувати Чорноморську окружну прокуратуру окремо за кожною з ділянок будівництва - №32, 33, 38.

Листом від 29.01.2025 Таїровська селищна рада у відповідь на лист Чорноморської окружної прокуратури від 20.01.2025 повідомила, що радою вживаються необхідні заходи щодо збору інформації відносно вищезазначених ділянок будівництва, з метою можливого проведення претензійно-позовної роботи.

Листом №63-1453ВИХ-25 від 24.02.2025 Чорноморська окружна прокуратура просила Таїровську селищну раду у найкоротший термін, але не пізніше 07.03.2025, надати наступну інформацію:

- результати претензійної роботи стосовно стягнення з ТОВ «Кадор» пайового внеску у зв`язку із будівництвом багатоповерхового житлового комплексу з двох житлових будинків та підземним паркінгом за адресою: с. Лиманка, масив №10, ж/м Дружний, діл. 32, 33, 38 на території Таїровської селищної ради, з наданням підтверджуючих документів;

- у разі добровільної/вчасної несплати ТОВ «Кадор» розміру пайової участі, надати відповідний розрахунок розміру пайової участі за вищевказаним об`єктом відповідно до пункту 2 розділу І «Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиції діяльності України», а також розрахунки 3% річних та інфляційних втрат за несвоєчасне виконання зобов`язань.

Листом від 06.03.2025 Таїровська селищна рада у відповідь на лист Чорноморської окружної прокуратури від 24.02.2025 повідомила, що станом на 06.03.2025 не надходила відповідь на претензію щодо сплати коштів пайової участі у розвитку населеного пункту.

Листом №63-2705ВИХ-25 від 10.04.2025 Чорноморська окружна прокуратура просила Таїровську селищну раду у найкоротший термін, але не пізніше 25.04.2025 повідомити щодо вжитих заходів або неможливості поновлення інтересів держави в частині стягнення з ТОВ «Кадор» пайового внеску у зв`язку із будівництвом багатоповерхового житлового комплексу з двох житлових будинків та підземним паркінгом за адресою: с. Лиманка, масив №10, ж/м Дружний, діл. 32, 33, 38 на території Таїровської селищної ради.

Листом від 24.04.2025 Таїровська селищна рада у відповідь на лист Чорноморської окружної прокуратури від 10.04.2025 повідомила, що радою вживаються необхідні заходи щодо збору інформації відносно вищезазначених ділянок будівництва, з метою можливого проведення претензійно-позовної роботи.

Листом №63-3272ВИХ-25 від 02.05.2025 Чорноморська окружна прокуратура повідомила Таїровську селищну раду про те, що в найближчий час звернеться з позовом до ТОВ «Кадор» про стягнення безпідставно збережених коштів пайової участі, 3 % річних та інфляційних втрат за несвоєчасне виконання зобов`язань, у зв`язку з будівництвом багатоповерхового житлового комплексу з двох житлових будинків та підземним паркінгом за адресою с. Лиманка, масив №10, ж/м «Дружний», діл. 32, 33, 38, у розмірі 13 284 631,06 грн.

Таким чином, прокурором в повному обсязі дотримано вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про підтвердження прокурором підстав для представництва інтересів держави, а наявність або відсутність порушених прав позивачів має встановлюватися судом під час розгляду справи по суті.

ІІ. Щодо суті позовних вимог, колегія суддів зазначає наступне.

За змістом частин першої, другої статті 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під захистом права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Суб`єктивні цивільні права та інтереси особи захищаються в порядку, передбаченому законом, за допомогою застосування, зокрема, способів захисту.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника, і такі способи мають бути доступними й ефективними.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (зокрема, пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, пункт 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, пункт 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17).

У певних випадках спосіб захисту імперативно "прив`язаний" до певного складу правопорушення. У таких випадках можна стверджувати, що спосіб захисту визначений законом (встановлений законом), тобто, термін "встановлений законом" означає не просто те, що він названий в законі (наприклад, є в переліку статті 16 Цивільного кодексу України, а те, що спосіб захисту за його змістом кореспондує конкретному правопорушенню. У цих випадках положення частини першої статті 5 Господарського процесуального кодексу України вимагає, щоб суд застосував саме такий спосіб захисту (пункт 99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22).

Отже, особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 11.02.2025 у справі № 922/985/24, від 12.11.2024 у справі № 911/3292/23, від 03.09.2024 у справі № 907/358/20, від 27.08.2024 у справі № 924/128/21, від 11.06.2024 у справі № 914/3293/20, від 07.05.2024 у справі № 910/11383/23.

Право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога щодо захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування. Зазначені правові позиції неодноразово висловлювалися Верховним Судом та узагальнено викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили би компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ вказав, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява № 38722/02)).

Додатково в контексті обраного способу захисту, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача в цих правовідносинах, позовні вимоги позивача не можуть бути задоволені.

Подібні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 та постановах Верховного Суду від 11.02.2025 у справі № 922/985/24, від 06.02.2024 у справі № 916/1431/23, від 07.05.2024 у справі № 910/11383/23.

Ефективність позовної вимоги має оцінюватися з огляду на обставини справи та залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, відповідати встановленим обставинам.

Як вже зазначалося вище за текстом постанови, предметом заявленого прокурором позову в інтересах Таїрівської селищної ради є вимоги про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кадор» безпідставно збережених коштів пайової участі у розмірі 8 100 014,00 грн, інфляційних витрат в сумі 4 394 366,38 грн. та 3% річних у розмірі 790 250,68 грн.

Питання набуття, збереження майна без достатньої правової підстави врегульовані главою 83 Цивільного кодексу України, яка знаходиться в підрозділі 2 «Недоговірні зобов`язання» розділу 3 «Окремі види зобов`язань», який входить до книги п`ятої «Зобов`язальне право» Цивільного кодексу України.

За змістом частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов`язання з повернення безпідставно набутого (збереженого) майна випливає із загальної для права заборони безпідставного збагачення: той, хто збагатився за рахунок іншого, без належної на те правової підстави зобов`язаний повернути предмет власного збагачення.

Традиційно в доктрині цивільного права зобов`язання, які є наслідком безпідставного збагачення, іменуються кондикційними (з лат. «condictio sine causa» - повернення збагачення, одержаного без правової (справедливої) підстави).

Приписи глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача такого майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч. 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України).

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних.

Кондикційні зобов`язання виникають тоді, коли дії особи або події призводять до неправового результату у виді юридично безпідставного майнового блага, що перейшло до набувача та сприяло його безпідставному збагаченню.

Безпідставне збагачення може полягати як у так званому «фактичному» збагаченні, коли набувач, не отримуючи права на річ, фактично володіє і користується нею, так і в «юридичному» збагаченні, коли набувач отримує суб`єктивне право на предмет збагачення.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося без правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (постанова Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15).

Конструкція ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Сутність зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідносин, та передання майна тій потерпілій особі, яка має належний правовий титул на нього (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18).

Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується прямо на законі, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Отже, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (постанови Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного господарського суду від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19).

Отже, аналіз ст. 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. Оскільки між сторонами у справі існують договірні відносини, а кошти, які позивач просить стягнути, набуті відповідачем за наявності правової підстави, їх не може бути витребувано відповідно до положень ст. 1212 Цивільного кодексу України як безпідставне збагачення. У цьому разі договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України. Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 1212 Цивільного кодексу України положення глави 83 цього Кодексу застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Однак необхідною умовою для цього є відсутність або відпадіння достатньої правової підстави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 910/9072/17).

Договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів). Якщо майно набуте на підставі правочину, ст. 1212 Цивільного кодексу України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або її не було взагалі.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 02.04.2007 між Виконавчим комітетом Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області (виконком) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кадор» (забудовник) на виконання Закону України «Про планування і забудову територій» було укладено договір про пайову участь замовника у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури смт. Таїрово Овідіопольського району Одеської області, предметом якого є пайова участь забудовника у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів на території ради. При цьому, у договорі визначено, що забудовник є замовником будівництва житлового комплексу на земельних ділянках загальною площею 15,7 га, що знаходяться в с. Мізікевича, ж/м "Дружний", масив 10, ділянки № № 11, 12, 22, 24, 25, 28, 29, 30, 31, 32, 33, 34-2, 38 Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області.

Статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 виснувала, що ст. 204 Цивільного кодексу України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Матеріали справи не містять доказів визнання недійсним, нікчемним укладеного між сторонами договору. До того ж, сторонами не спростовуються та не заперечуються обставини дійсності та укладеності вчиненого між сторонами правочину, а саме, договору про пайову участь замовника у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури смт. Таїрово Овідіопольського району Одеської області від 02.04.2007. Навпаки, в судовому засіданні і прокурор, і представники ради та відповідача підтвердили факт укладення та дійсності вищевказаного договору.

Колегія суддів також враховує, що 01.01.2020 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20.09.2019 № 132-IX, яким було виключено ст. 40 із Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Разом з тим, згідно з абз. 1 п. 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» договори про сплату пайової участі, укладені до 1 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання.

Абзацом 2 п. 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» установлено, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (далі пайова участь) у такому розмірі та порядку: 1) розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом): для житлових будинків 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування.

Замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта. Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва. Пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію (пп. 3, 4 абз. 2 п. 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні»).

Відповідно до ст. 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Зовнішнім виразом зміни правового регулювання суспільних відносин є процес втрати чинності одними нормами та/або набуття чинності іншими.

Так, при набранні чинності новою нормою права передбачається розповсюдження дії цієї норми на майбутні права і обов`язки, а також на правові наслідки, які хоча й випливають із юридичних фактів, що виникли під час чинності попередньої норми права, проте настають після набрання чинності новою нормою права.

Водночас зміна правових норм і врегульованих ними суспільних відносин не завжди збігаються. У певних випадках після скасування нормативного акта має місце його застосування компетентними органами до тих відносин, які виникли до втрати ним чинності та продовжують існувати у подальшому. Такі правовідносини є триваючими. При цьому триваючі правовідносини повинні виникнути під час дії норми права, що їх регулює, та існувати після втрати нею чинності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 у справі № 643/21744/19 дійшла наступних висновків. Стаття 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначала зобов`язання замовника будівництва, який має намір забудови земельної ділянки, шляхом перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, де здійснюється будівництво, у строк до прийняття об`єкта в експлуатацію. Прийняття об`єкта в експлуатацію є строком, з якого вважається, що забудовник порушує зазначені зобов`язання. Одночасно з прийняттям об`єкта в експлуатацію у відповідності з частиною другою статті 331 ЦК України забудовник стає власником збудованого об`єкта, а відтак і правовідносини забудови земельної ділянки припиняються. Аналізуючи правову природу цих правовідносин, можна зробити висновок, що з моменту завершення будівництва та прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію правовідносини забудови припиняються, а тому не можна вважати, що на них поширюються положення статті 40 Закону №3038-VI після втрати нею чинності.

У постанові від 20.07.2022 у справі № 910/9548/21 Верховний Суд також зауважив, що у випадку, якщо замовниками вищевказаних об`єктів будівництва не буде дотримано передбаченого прикінцевими та перехідними положеннями Закону №132-IX обов`язку щодо перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (пайової участі) саме до дати прийняття таких об`єктів в експлуатацію, то, враховуючи викладені у постанові від 14.12.2021 у справі № 643/21744/19 висновки Великої Палати Верховного Суду, належним та ефективним способом захисту буде звернення в подальшому органів місцевого самоврядування з позовом до замовників будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі на підставі ст. 1212 ЦК України.

Отже, Велика Палата Верховного Суду чітко висловила правову позицію про те, що з 01.01.2020 у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та такими, що продовжують свою дію до моменту їх виконання, є лише договори про пайову участь, укладені до 01.01.2020.

Верховний Суд у постанові від 23.09.2025 у справі № 910/9916/24 зазначив, що розмір та порядок пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту без відповідної вказівки у законі не можуть по-новому визначатись нормами абзацу другого пункту 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №132-IX, якщо відповідні істотні умови були визначені укладеним до 01.01.2020 договором про пайову участь, який згідно абзацу першого вказаного пункту Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №132-IX є дійсним та продовжує свою дію до моменту його повного виконання. Наведене свідчить про те, що норми абзацу першого та другого пункту 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX не перебувають у взаємозв`язку та не є взаємодоповнюючими. Касаційним судом також зауважено, що у випадку, якщо замовниками вищевказаних об`єктів будівництва не буде дотримано передбаченого прикінцевими та перехідними положеннями Закону №132-IX обов`язку щодо перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (пайової участі) саме до дати прийняття таких об`єктів в експлуатацію, то, ураховуючи викладені у постанові від 14.12.2021 зі справи № 643/21744/19 висновки Великої Палати Верховного Суду, належним та ефективним способом захисту буде звернення в подальшому органів місцевого самоврядування з позовом до замовників будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі на підставі статті 1212 ЦК України.

Таким чином, для застосування статті 1212 Цивільного кодексу України необхідним є встановлення такої обставини, як неукладення забудовником відповідного договору до 01.01.2020, оскільки, у разі наявності такого правочину, його істотні умови, зокрема щодо розміру пайової участі, строку сплати пайової участі, відповідальності сторін, які відповідно до закону підлягали врегулюванню у таких договорах, залишались незмінними, так і правильного визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва.

Між тим, як зазначалося вище, взаємні права та обов`язки сторін щодо сплати пайової участі врегульовані договором про пайову участь замовника у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури від 02.04.2007.

Згідно зі ст.14 Господарського процесуального кодексу України ("Диспозитивність господарського судочинства") суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Так, відповідно до п. 4, 5 ч. 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них, а також виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

Тобто, позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

У даному випадку, правовими підставами позову прокурора були обставини, що регулюються нормами гл. 83 Цивільного кодексу України, тобто, безпідставність збереження грошових коштів.

Колегія суддів звертає увагу, що наявність між сторонами чинного договору, який визначає предмет, умови, обсяг та порядок оплати послуг, виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень ст.1212 Цивільного кодексу України. Прокурор, посилаючись на безпідставність набуття коштів, фактично заперечує належне виконання договору, проте такі доводи повинні оцінюватися саме у площині належного чи неналежного виконання договірного зобов`язання, а не позадоговірних кондикційних правовідносин.

Прокурор, посилаючись на безпідставність набуття коштів, фактично заперечує належне виконання договору, проте такі доводи повинні оцінюватися саме у площині належного чи неналежного виконання договірного зобов`язання, а не позадоговірної відповідальності.

Тому колегія суддів наголошує, що прокурором взагалі в даному випадку обрано неправильний спосіб захисту при зверненні до суду. І це є самостійною підставою для відмови прокурору в позові у даній справі.

В свою чергу, враховуючи доводи апелянта про те, що він звертався з вимогою про стягнення коштів пайової участі саме на підставі договору, колегія суддів зазначає наступне.

Закон України Про планування і забудову територій від 20.04.2000 № 1699-III (чинний на дату укладення договору від 02.04.2007) встановлював правові та організаційні основи планування, забудови та іншого використання територій і був спрямований на забезпечення сталого розвитку населених пунктів з урахуванням громадських і приватних інтересів.

Порядок та умови здійснення комплексної забудови території був регульований ст. 25 Закону України «Про планування і забудову територій», ч. 5 якого було передбачено, що розмір коштів інвесторів, що залучаються на пайових засадах для упорядкування території комплексної забудови, визначається договорами між замовником та інвестором на підставі проектної документації.

Частиною 5 ст. 27 Закону України «Про планування і забудову територій» визначено, що вихідними даними можуть визначатися також вимоги до пайової участі замовників на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів. Граничний розмір коштів на розвиток відповідної інфраструктури та порядок його визначення встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2007 № 40 було встановлено граничний розміру коштів замовників, що залучаються для розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів.

Як було встановлено вище, 02.04.2007 між Виконавчим комітетом Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області (Виконком) та ТОВ «Кадор» (Забудовник) було укладено договір про пайову участь замовника у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури смт. Таїрово Овідіопольського району Одеської області, предметом якого є пайова участь Забудовника у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів на території Ради. Забудовник є замовником будівництва житлового комплексу на земельних ділянках загальною площею 15,7 га, що знаходяться в с. Мізікевича, ж/м "Дружний", масив 10, ділянки №№ 11, 24, 25, 28, 30, 31, 32, 33, 34-2, 38 Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сприяння будівництву» від 16.09.2008 № 509-VI, який набрав чинності 14.10.2008, було доповнено Закон України «Про планування і забудову територій» ст. 27-1.

Отже, з 14.10.2008 порядок сплати пайової участі (внеску) замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту був регульований ст. 27-1 Закону України «Про планування і забудову територій».

Так, відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 27-1 Закону України «Про планування і забудову територій» створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів належить до відання відповідних органів місцевого самоврядування. Замовник, який має намір здійснити будівництво об`єкта містобудування у населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. Пайова участь (внесок) замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту полягає у відрахуванні замовником після прийняття об`єкта в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для забезпечення створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту.

Величина пайової участі (внеску) замовника у створенні інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування, відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі (внеску) замовника від загальної кошторисної вартості будівництва (реконструкції) об`єкта містобудування, визначеної згідно з державними будівельними нормами, без урахування витрат з придбання та виділення земельної ділянки, звільнення будівельного майданчика від будівель, споруд та інженерних мереж, влаштування внутрішньо- та позамайданчикових інженерних мереж і споруд та транспортних комунікацій. Встановлений органом місцевого самоврядування розмір пайової участі (внеску) замовника не може перевищувати граничного розміру пайової участі (внеску) на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів (ч. ч. 5-6 ст. ст. 27-1 Закону України Про планування і забудову територій від 20.04.2000 № 1699-III).

Згідно з ч. ч. 11-13 Закону України «Про планування і забудову територій» істотними умовами договору про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту є: розмір пайового внеску; терміни (графік) оплати пайового внеску; відповідальність сторін. Невід`ємною частиною договору є розрахунок величини пайового внеску (участі) замовника у створення інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту. Пайовий внесок сплачується в повній сумі єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається договором. Граничний термін сплати пайового внеску не повинен перевищувати одного місяця до планової здачі об`єкта містобудування в експлуатацію.

12.03.2011 набрав чинності Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 № 3038-VI, п. 10 розділу V Прикінцевих та перехідних положень якого було визнано таким, що втратив чинність, Закон України «Про планування і забудову територій».

При цьому п. 7 розділу V Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено наступне: якщо договором про пайову участь, який укладений до набрання чинності цим Законом, передбачена сплата пайової участі замовником будівництва (повністю або частково) в обсягах інших, ніж визначено цим Законом, такий договір підлягає приведенню у відповідність із цим Законом. Будь-які рішення органів місцевого самоврядування про надання замовником будівництва будь-яких послуг, передачу активів у будь-якій формі (матеріальній чи нематеріальній), передачу частини (відсоткової частки) площ прийнятих в експлуатацію об`єктів містобудування, крім пайової участі відповідно до цього Закону, прийняті до набрання чинності цим Законом, підлягають приведенню у відповідність із цим Законом.

Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в первинній редакції) порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону. Замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з державними будівельними нормами, стандартами і правилами. При цьому не враховуються витрати на придбання та виділення земельної ділянки, звільнення будівельного майданчика від будівель, споруд та інженерних мереж, влаштування внутрішніх і позамайданчикових інженерних мереж і споруд та транспортних комунікацій. У разі якщо загальна кошторисна вартість будівництва об`єкта не визначена згідно з державними будівельними нормами, стандартами і правилами, вона визначається на основі встановлених органом місцевого самоврядування нормативів для одиниці створеної потужності (ч. 5 ст. 40 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності).

В силу вимог ч. 7 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» органам місцевого самоврядування забороняється вимагати від замовника будівництва надання будь-яких послуг, у тому числі здійснення будівництва об`єктів та передачі матеріальних або нематеріальних активів (зокрема житлових та нежитлових приміщень, у тому числі шляхом їх викупу), крім пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, передбаченої цією статтею, а також крім випадків, визначених частиною п`ятою статті 30 цього Закону.

Відповідно до ч. 9 ст. 40 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію. Істотними умовами договору є: 1) розмір пайової участі; 2) строк (графік) сплати пайової участі; 3) відповідальність сторін. Невід`ємною частиною договору є розрахунок величини пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту. Кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту сплачуються в повному обсязі до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається договором.

Пунктом 3.2 договору від 02.04.2007 передбачено, що в зв`язку з виконанням функцій замовника будівництва комплексу Забудовник приймає на себе зобов`язання відповідно до Закону України Про планування та забудову територій приймати пайову участь у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів на території Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області (далі - пайова участь) в порядку, передбаченому цим договором.

Згідно з п. 3.3 договору від 02.04.2007 загальна сума пайової участі у грошовому виразі становить 2% кошторисної (будівельної) вартості будівництва житлових будинків і здійснюється шляхом передачі Виконкому відповідних квартир у кожному зданому в експлуатацію житловому будинку, площа яких дорівнює 2% загальної площі квартир будинку. Перелік відповідних квартир за присвоєною нумерацією, які передаються Виконкому, визначається додатковою угодою.

07.06.2016 між Таїровською селищною радою Овідіопольського району Одеської області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кадор» було укладено додаткову угоду №1 до договору від 02.04.2007, якою внесені зміни до пунктів 1.2, 3.2 та 3.3 договору.

Згідно з п. 3.2 договору в редакції додаткової угоди №1: «Замовник зобов`язується взяти пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів Таїровської селищної ради та перерахувати до спеціального цільового фонду Таїровської селищної ради на спеціальний рахунок цільового фонду соціального розвитку Таїровської селищної ради, відкритий в Управлінні Державного казначейства України в Одеській області, грошові кошти як пайову участь Замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів Таїровської селищної ради у розмірі, що дорівнює 2% (два відсотки) від загальної кошторисної вартості будівництва об`єктів».

Пунктом 3.3 договору в редакції додаткової угоди №1 викладено в наступній редакції: «Розмір (величина) пайової участі замовника будівництва визначається відповідно до ст. 40 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності, виходячи із загальної кошторисної вартості будівництва багатоквартирних житлових будинків згідно наданих Замовником зведених кошторисних розрахунків вартості будівництва житлових будинків по кожному об`єкту будівництва, після закінчення замовником будівництва та надання документів, що підтверджують вартість будівництва об`єкта з техніко-економічними показниками».

Відповідно до п.1.3 додаткової угоди № 1, розділ 3 вирішено доповнити пунктом 3.3.1 наступного змісту: Грошові кошти у розмірі, визначеному пунктом 3.2. цього договору визначаються шляхом складання та підписання сторонами розрахунків величини пайової участі (внеску) Замовника будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури населених пунктів по кожному об`єкту містобудування, що побудований Замовником в межах земельних ділянок, визначених пунктом 1.2. договору, та є невід`ємними частинами договору від 02.04.2007.

З наведеного вбачається, що укладаючи додаткову угоду №1 сторонами було вирішено замінити майнову форму пайової участі розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів Таїровської селищної ради, а саме шляхом передачі Замовником Виконкому відповідних квартир у кожному зданому в експлуатацію житловому будинку, площа яких дорівнює 2% загальної площі квартир будинку на грошову форму.

Відповідно до п. 6.2 договору від 02.04.2007 зміни й доповнення до договору можуть вноситися тільки в письмовому вигляді за взаємною домовленістю, які є дійсними й обов`язковими після затвердження рішення Виконкому.

Отже, положення п.6.2 договору свідчать про необхідність наявності відповідних рішень Виконкому якими затверджуються відповідні зміни й доповнення до договору

Крім того, відповідно до п. 1.5. додаткової угоди №1 від 07.06.2016 до договору від 02.04.2007, дана додаткова угода до договору набирає чинності після її підписання уповноваженими представляти сторін та затвердження її рішенням Таїровської селищної ради і діє до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань за Договором або його припинення у встановленому Договором або законом порядку.

Таким чином, навіть самі положення додатковї угоди також передбачали необхідність її затвердження рішенням Таїровської селищної ради.

В той же час, в матеріалах справи відсутнє рішення Виконкому або селищної ради про затвердження додаткової угоди №1 від 07.06.2016 до договору від 02.04.2007, що в свою чергу свідчить про те, що не відбулася заміна майнової форми пайової участі розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів Таїровської селищної ради, а саме шляхом передачі Замовником Виконкому відповідних квартир у кожному зданому в експлуатацію житловому будинку, площа яких дорівнює 2% загальної площі квартир будинку на грошову форму.

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги вищенаведене та враховуючи відсутність в матеріалах справи відповідних рішень Виконкому або селищної ради, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що прокурором не доведено зміни майнової форми пайової участі на грошову та, як наслідок, порушення відповідачем грошового зобов`язання, адже таке зобов`язання на підставі договору у нього не виникло.

Таким чином, відсутні підстави для задоволення позову в частині стягнення коштів пайової участі у сумі у розмірі 8 100 014,00 грн.

Суд першої інстнації також вірно відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних в сумі 790 250,68 грн та інфляційних втрат в розмірі 4 394 366,38 грн, як похідних вимогах, оскільки судом відмолено у задоволенні позовної вимоги прокурора про стягнення 8 100 014,00 грн основного боргу.

Крім того, відповідно до ч. 9 ст. 145 ГПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову, суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Господарського суду Одеської області від 12.05.2025 заява прокурора про забезпечення позову була задоволена шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать Товариству з обмеженою відповідальністю «Кадор», як в національній валюті (гривня), так і в іноземній валюті, що містяться на відкритих рахунках у банківських або інших фінансово-кредитних установах, у тому числі інших держав, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення ухвали про забезпечення позову та належать Товариству з обмеженою відповідальністю «Кадор», у межах суми позовних вимог на загальну суму 13 284 631,06 грн та накладення арешту на нерухоме майно, яке належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Кадор», у межах ціни позову 13 284 631,06 грн лише в межах різниці між сумою ціни позову та арештованих грошових коштів у разі їх недостатності.

Враховуючи відмову у задоволенні позову Керівника Чорноморської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області позову, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність скасування заходів забезпечення, вжитих ухвалою Господарського суду Одеської області від 12.05.2025 у справі №916/1843/25.

Таким чином, доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків, до яких дійшла колегія суддів та не доводять неправильність чи незаконність рішення, прийнятого судом першої інстанції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Висновки апеляційного господарського суду.

Згідно статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Будь-яких підстав для скасування рішення Господарського суду Одеської області від 12.11.2025 у справі №916/1843/25, за результатами його апеляційного перегляду, колегією суддів не встановлено.

За вказаних обставин оскаржуване рішення Господарського суду Одеської області від 12.11.2025 у справі №916/1843/25 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга залишенню без задоволення із віднесенням витрат на оплату судового збору за подачу апеляційної скарги на апелянта.

Керуючись статтями 269-271, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Першого заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Одеської області від 12.11.2025 у справі №916/1843/25 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Одеської області від 12.11.2025 у справі №916/1843/25 залишити без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені ст.ст. 287, 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 01.04.2026.

Головуючий К.В. Богатир

Судді: Г.І. Діброва

А.І. Ярош