ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"23" березня 2026 р.м. Одеса Справа № 916/5339/25

Господарський суд Одеської області у складі: суддя Волков Р. В.,

при секретарі судового засідання Чолак Ю. В.,

розглянувши справу

за позовом Херсонської окружної прокуратури (54000, м. Миколаїв, Корабельний район, проспект Богоявленський, буд. 314)

в інтересах держави в особі:

1) Херсонської міської ради Херсонської області (73003, Херсонська обл., м. Херсон, проспект Незалежності, буд. 37; ),

2) Херсонської міської військової адміністрації Херсонського району Херсонської області (73003, Херсонська обл., м. Херсон, проспект Незалежності, буд. 37; )

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» (03039, м. Київ, проспект Науки, буд. 8; )

про стягнення 1 835 860,88 грн;

представники учасників справи:

від прокуратури - Волкова Н. М.,

від позивача-1 - не з`явився,

від позивача-2 - Дяченко Т. О. (в режимі відеоконференції),

від відповідача - Назарук О. В. (в режимі відеоконференції),

ВСТАНОВИВ:

Херсонська окружна прокуратура, від імені якої діє її керівник (далі - Прокурор), в інтересах держави в особі Херсонської міської ради Херсонської області (далі - позивач-1, Міськрада) та Херсонської міської військової адміністрації Херсонського району Херсонської області (далі - позивач-2, Міська військова адміністрація) звернулась до Господарського суду Одеської області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» (далі - відповідач, Товариство) безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою (кадастровий номер :05:002:0072) у розмірі 1 835 860,88 грн.

В обґрунтування позову Прокурор посилається на те, що Товариство, за відсутності правових підстав, користується вищезазначеною земельною ділянкою, проте не сплачує орендну плату, у зв`язку з чим безпідставно зберегло грошові кошти у розмірі заявленої до стягнення суми, яку нараховано за період з 03.10.2021 по 03.10.2024. У свою чергу, як зазначає Прокурор, позивачі (Міськрада та Міська військова адміністрація) втрачають належне їм майно, а саме кошти від орендної плати, тобто відбувається факт безпідставного збереження відповідачем за рахунок позивачів грошових коштів у розмірі орендної плати. При цьому Прокурор покликається на те, що позивачі неналежним чином здійснюють захист інтересів держави у спірних правовідносинах.

Ухвалою від 05.01.2026 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 916/5339/25, справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 04.02.2026, запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву.

21.01.2026 представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву (а.с. 54-58), згідно з яким просить відмовити у задоволенні позову. Свою позицію мотивує тим, що значна частина спірного періоду припадає на дію карантинних обмежень, котрі істотно впливали на можливість здійснення відповідачем господарської діяльності, обмежували доступ до об`єктів, зменшували обсяг виробництва та фактичне використання земельної ділянки. Вказує, що з 2020 року господарська діяльність здійснювалась на умовах, які супроводжувалися скороченням потоку покупців, зниженням купівельної спроможності населення, порушенням логістичних ланцюгів, зростанням витрат при зниженні доходів. Відповідач звертає увагу, що діяльність його продуктового магазину у зазначений період носила вимушений та соціальний характер, часто з мінімальною або нульовою рентабельністю. Стверджує, що за таких умов він об`єктивно був позбавлений можливості повноцінно користуватися земельною ділянкою та отримувати від цього стабільний або прогнозований економічний ефект. Вважає, що збереження коштів у розмірі умовної орендної плати, без урахування карантинних обмежень, не відповідає реальним обставинам справи та суперечить принципам справедливості і розумності. Крім того, відповідач звертає увагу на обставини введення воєнного стану в Україні з 24.02.2022, які також вплинули на його господарську діяльність. Наголошує, що з 2022 року м. Херсон перебувало у тимчасовій окупації, у зоні активних бойових дій, під системними артилерійськими та ракетними обстрілами. Воєнні дії, тимчасову окупацію та постійні обстріли, які загрожували життю, відповідач вважає форс-мажорними обставинами. Також відповідач зазначає, що відповідно до Закону України від 30.03.2020 № 540-ІХ орендна плата не мала сплачуватися в період з 01.03.2020 по 31.03.2020. Додатково відповідач вказує, що покладення на нього максимального фінансового тягаря у вигляді стягнення значних сум безпідставно збережених коштів, розрахованих без урахування реальних умов здійснення господарської діяльності, суперечить принципам справедливості, розумності та добросовісності.

26.01.2026 до суду надійшли заяви представника позивача-1 та представника відповідача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

29.01.2026 аналогічна заява надійшла від представника позивача-2.

30.01.2026 до суду надійшла заява представника відповідача про відкладення розгляду справи у зв`язку із перебуванням у щорічній відпустці.

04.02.2026 суд постановив протокольні ухвали, якими задовольнив заяви представників позивачів про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, а також заяву представника відповідача про відкладення розгляду справи; підготовче судове засідання суд відклав на 16.02.2026.

10.02.2026 представник відповідача подав заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції

16.02.2026 від Прокурора надійшла відповідь на відзив (а.с. 150-153), в якій він, покликаючись на практику Верховного Суду, вказує про помилковість тверджень відповідача щодо можливості застосування положень законодавства про форс-мажор у кондикційних правовідносинах. Звертає увагу, що обов`язок зі сплати безпідставно збережених коштів виникає не внаслідок отримання прибутку, а внаслідок самого факту користування земельною ділянкою без правової підстави. Вважає, що збитковість відповідача або ж отримання ним мінімального прибутку не має правового значення у спірних правовідносинах. Ключовим, на переконання Прокурора, є сам факт користування відповідачем земельною ділянкою без правовстановлюючих документів. Також Прокурор наголошує, що відсутні правові підстави для застосування податкових пільг та виключення будь-якого періоду з розрахунку безпідставно збережених коштів, оскільки Товариство не є платником плати за землю та земельного податку.

Протокольною ухвалою від 16.02.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 11.03.2026.

09.03.2026 від представника відповідача надійшли додаткові письмові пояснення по справі щодо розрахунку заборгованості.

У судовому засіданні 11.03.2026 представник прокуратури просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представники позивачів підтримали позицію Прокурора.

Представник відповідача заперечувала проти задоволення позовних вимог та просила застосувати до спірних правовідносин положення пп. 69.14. п. 69 підрозділу 10 розділу ХХ "Перехідні положення" Податкового кодексу України.

11.03.2026 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення та в порядку ст. 219 ГПК України відклав його проголошення на 23.03.2026.

23.03.2026 суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників прокуратури, позивачів та відповідача, суд встановив наступне.

Товариство є власником будівлі супермаркету "ЕКО" загальною площею 7130,7 кв.м, яка знаходиться за адресою: Херсонська обл., м. Херсон, Миколаївське шосе, буд. 19. Належність Товариству вказаної будівлі підтверджується наявними у матеріалах справи копіями документів, таких як: договір купівлі-продажу від 10.08.2007, що укладений між ДП «РИНОК ВІКТОРІЯ» ТОВ «ОБРІЙ» - ХХІ», як продавцем, та ТОВ «ЕКО», як покупцем; витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 15663917 від 21.08.2007; свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 23.01.2012; витяг про держану реєстрацію прав № 32987026 від 26.01.2012; інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав № 431197852 від 13.06.2025 (а.с. 13-17).

Будівля супермаркету, що належить Товариству, розташовується на земельній ділянці площею 0,9536 га, кадастровий номер :05:002:0072, цільове призначення - 03.07. для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, дата державної реєстрації - 21.03.2008.

Вказана земельна ділянка належить територіальної громаді міста Херсон в особі Херсонської міської ради на праві комунальної власності.

Згідно з витягом із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок № НВ-024 від 03.09.024 нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером :05:002:0072 становить 12 239 072,55 грн.

Рішенням Міськради від 18.06.2021 № 340 встановлено розміри орендної плати за землю у відсотках від нормативної грошової оцінки (а.с. 27-32). Для будівництва та обслуговування торговельних будівель встановлено відсоткову ставку - 5% від НГО.

Розпорядженням начальника Міської військової адміністрації від 15.10.2024 № 937 р затверджено Акт № 1 про визначення та відшкодування збитків, заподіяних власникам землі та землекористувачам внаслідок порушення земельного законодавства від 03.10.2024 (далі Акт № 1; а.с. 20-21).

Актом № 1 встановлено, що земельна ділянка площею 0,9536 га, котра знаходиться по Миколаївському шосе, 19 у м. Херсоні, використовується Товариством без належним чином оформлених правовстановлюючих документів. На земельній ділянці розташоване нерухоме майно, що належить Товариству з 23.01.2012.

Відповідно до розрахунку, що додається до Акта № 1, загальна сума збитків за безпідставне користування земельною ділянкою станом на 03.10.2024 становить 1 835 860,88 грн.

16.10.2024 Міськрада направила Товариству лист-повідомлення від 16.10.2024 № 05-25/114 про відшкодування суми втрат міської громади від недоотриманих коштів за фактичне землекористування відповідно до Акта № 1 (а.с. 26).

Предметом позову є вимога про стягнення з Товариства 1 835 860,88 грн безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою з кадастровим номером :05:002:0072.

Здійснюючи аналіз обґрунтованості позовних вимог, господарський суд виходить з такого.

Щодо підстав для представництва Прокурором інтересів держави в особі Міськради та Міської військової адміністрації.

Відповідно до ч.3 ст.23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави в разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Частиною четвертою статті 23 Закону України "Про прокуратуру" визначено, що наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Відповідно до частини четвертої статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (частина четверта статті 23 Закону України "Про прокуратуру").

Системне тлумачення положень статті 53 ГПК України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво у суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (висновок викладений у постановах Верховного Суду від 31.10.2019 у справі № 923/35/19, від 23.07.2020 у справі № 925/383/18).

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, суд не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи. Частиною сьомою статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що в разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження. Відтак, питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Господарсько-правовий спір між компетентним органом, в особі якого позов подано прокурором в інтересах держави, та відповідачем не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (аналогічні висновки викладено у пунктах 38-40, 42, 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18).

Отже, прокурор, звертаючись до суду в інтересах держави, має визначити компетентний орган та довести, у чому полягає невжиття компетентним органом заходів для захисту порушених прав, які підлягають захисту у спосіб, який обрав прокурор, і зокрема, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Звертаючись до суду з відповідним позовом, Прокурор зазначив, що відповідач протягом тривалого часу користується земельною ділянкою без правовстановлюючих документів та не вносить плату за землю. При цьому, Міськрада та Міська військова адміністрація не здійснюють належним чином захист інтересів держави у спірних правовідносинах.

За ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Відповідно до ст. 23, 33 цього ж Закону, ст. 12 Земельного кодексу України до компетенції сільських, селищних, міських рад, та їх виконавчих органів належить вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин, зокрема розпорядження землями територіальних громад, здійснення контролю за додержанням земельного та природоохоронного законодавства, використанням і охоронною земель, вирішення земельних спорів та інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Отже, Міськрада є органом місцевого самоврядування, що представляє інтереси територіальної громади м. Херсона, здійснює відповідно до закону від імені та в інтересах вказаної територіальної громади правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі на землею, одночасно виконуючи повноваження щодо здійснення контролю за додержанням земельного законодавства.

Разом з тим, суд зазначає, що Указом Президента України № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки та оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжувався та наразі триває.

Закон України "Про правовий режим воєнного стану" визначає зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб.

Згідно з частинами 1, 2, 3 статті 4 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" на територіях, на яких введено воєнний стан, для забезпечення дії Конституції та законів України, забезпечення разом із військовим командуванням запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, оборони, цивільного захисту, громадської безпеки і порядку, захисту критичної інфраструктури, охорони прав, свобод і законних інтересів громадян можуть утворюватися тимчасові державні органи військові адміністрації. Рішення про утворення військових адміністрацій приймається Президентом України за поданням обласних державних адміністрацій або військового командування.

Військові адміністрації населених пунктів утворюються в межах територій територіальних громад, у яких сільські, селищні, міські ради та/або їхні виконавчі органи, та/або сільські, селищні, міські голови не здійснюють покладені на них Конституцією та законами України повноваження, а також в інших випадках, передбачених цим Законом.

Військову адміністрацію населеного пункту (населених пунктів) очолює начальник, який призначається на посаду та звільняється з посади Президентом України за пропозицією Генерального штабу Збройних Сил України або відповідної обласної державної адміністрації.

Начальником військової адміністрації населеного пункту (населених пунктів) може бути призначений відповідний сільський, селищний, міський голова.

Частиною 1 ст. 15 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" та ч. 12 ст. 3 Закону України "Про військово-цивільні адміністрації" визначено, що повноваження військових (військово-цивільних) адміністрацій здійснюються ними в порядку, визначеному законами України для здійснення повноважень відповідних місцевих державних адміністрацій, та органів місцевого самоврядування, з урахуванням особливостей, визначених цими законами.

Закон України "Про військово-цивільні адміністрації" визначає організацію, повноваження і порядок діяльності військово-цивільних адміністрацій, що утворюються як тимчасовий вимушений захід з елементами військової організації управління для забезпечення безпеки та нормалізації життєдіяльності населення в районі відсічі збройної агресії Російської Федерації, зокрема в районі проведення антитерористичної операції, що не має на меті зміни та/або скасування конституційно закріпленого права територіальних громад на місцеве самоврядування.

За змістом статті 1 вказаного Закону військово-цивільні адміністрації населених пунктів це тимчасові державні органи, що здійснюють на територіях відповідних територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України, повноваження сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад, виконавчих органів сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад, сільських, селищних, міських голів та інші повноваження, визначені цим Законом.

Військово-цивільні адміністрації є юридичними особами публічного права і наділяються цим та іншими законами повноваженнями, у межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону. Військово-цивільні адміністрації населених пунктів набувають прав та обов`язків з дня внесення запису про їх державну реєстрацію як юридичних осіб до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (частина 2 зазначеної норми).

Відповідно до абзацу 4 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про військово-цивільні адміністрації" визначено, що у разі утворення військово-цивільної адміністрації населених пунктів повноваження відповідних сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад, сільських, селищних, міських голів припиняються з дня призначення керівника такої військово-цивільної адміністрації. Повноваження виконавчих органів зазначених рад, апаратів цих рад та їх виконавчих комітетів, посадових та службових осіб місцевого самоврядування, які працюють у таких органах та апаратах, припиняються з дня, наступного за днем прийняття рішення зазначеним керівником військово-цивільної адміністрації населених пунктів про можливість цієї військово-цивільної адміністрації здійснювати повноваження, віднесені законом до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад.

Повноваження військово-цивільних адміністрацій населених пунктів починаються з дня внесення запису про їх державну реєстрацію як юридичних осіб до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань і припиняються у день відкриття першої сесії новообраної ради (абзац 2 частини 11 статті 3 Закону).

Указом Президента України № 658/2022 від 19.09.2022 "Про утворення військових адміністрацій населених пунктів у Херсонській області" на виконання Закону України "Про правовий режим воєнного стану" створено Херсонську міську військову адміністрацію Херсонського району Херсонської області.

28.09.2022 суб`єктом державної реєстрації було проведено державну реєстрацію створення юридичної особи - Херсонської міської військової адміністрації Херсонського району Херсонської області, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань було внесено відповідний запис про державну реєстрацію від 28.09.2022 № 000024545, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань.

Згідно з частиною 2 статті10 Закону України "Про правовий режим воєнного стану", у разі утворення військової адміністрації населеного пункту (населених пунктів) Верховна Рада України за поданням до Президента України може прийняти рішення про те, що у період дії воєнного стану та 30 днів після його припинення чи скасування, начальник військової адміністрації, крім повноважень, віднесених до його компетенції цим Законом, здійснює повноваження сільської, селищної, міської ради, її виконавчого комітету, сільського, селищного, міського голови.

Відповідно до частини 1 статті 15 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" військові адміністрації у своїй діяльності керуються Конституцією України, законами України "Про оборону України", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", "Про критичну інфраструктуру", цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Повноваження військових адміністрацій здійснюються ними в порядку, визначеному законами України для здійснення повноважень відповідних місцевих державних адміністрацій та органів місцевого самоврядування, з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

03.11.2022 Верховна Рада України прийняла Постанову № 2706-IX «Про здійснення начальниками військових адміністрацій населених пунктів у Бериславському, Генічеському, Каховському, Скадовському, Херсонському районах Херсонської області повноважень, передбачених частиною другою статті 10 Закону України "Про правовий режим воєнного стану», згідно якої у період дії воєнного стану в Україні та 30 днів після його припинення чи скасування начальник, зокрема Херсонської міської військової адміністрації Херсонського району Херсонської області, крім повноважень, віднесених до його компетенції Законом України "Про правовий режим воєнного стану", здійснює повноваження відповідної міської ради, її виконавчого комітету, міського голови.

Отже, з дня утворення Херсонської міської військової адміністрації Херсонського району Херсонської області (), діяльність Херсонської міської ради Херсонської області () тимчасово (до моменту відновлення повноважень у зв`язку із скасування воєнного стану) зупинена.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08.10.2024 у справі № 911/1244/23.

Про тимчасове вибуття органу місцевого самоврядування з відносин, щодо яких виник спір, у зв`язку з утворенням військової цивільної адміністрації, йдеться також у постанові Верховного Суду від 03.10.2024 у справі № 200/9241/21.

Отже органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, представляти Херсонську міську територіальну громаду та здійснювати від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, права суб`єкта комунальної власності, в даному випадку є Херсонська міська військова адміністрація Херсонського району Херсонської області.

З метою встановлення підстав для представництва інтересів держави у спірних правовідносинах, листом від 26.06.2025 № 55-6511вих-25 Прокурор просив Міську військову адміністрацію надати інформацію, зокрема щодо вжитих заходів, спрямованих на стягнення з Товариства безпідставно збережених коштів за використання земельної ділянки комунальної власності (кадастровий номер :05:002:0072) без правовстановлюючих документів.

Листом від 07.07.2025 № 8-4462-11/26 Міська військова адміністрація повідомила Прокурора про те, що позови про стягнення з Товариства безпідставно збережених коштів не подавалися. Водночас повідомила про прийняття розпорядження від 15.10.2024 № 937 р «Про затвердження актів про визначення та відшкодування збитків, заподіяних власникам землі та землекористувачам внаслідок порушення земельного законодавства», затвердження Акта № 1 про визначення розміру збитків, завданих від використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів та вручення 16.10.2024 уповноваженій особі Товариства листа-повідомлення з пропозицією оплатити суму безпідставно збережених коштів (а.с. 19).

Листом від 13.08.2025 № 55-8143вих-25 Прокурор просив Міську військову адміністрацію надати інформацію щодо сплати Товариством збитків, розрахованих згідно з Актом № 1, та інформацію щодо звернення Міськради або Міської військової адміністрації з позовом про стягнення з Товариства 1 835 860,88 грн безпідставно збережених коштів (а.с. 22-23).

Листом від 20.08.2025 № 8-5685-11/26 Міська військова адміністрація повідомила Прокурора про те, що Товариство не відшкодувало суму безпідставно збережених коштів у сумі 1 835 860,88 грн за користування земельною ділянкою та що виконавчими органами Міськради не вживалися заходи щодо примусового стягнення заборгованості.

В подальшому, Прокурор скерував Міській військовій адміністрації та Міськраді листа від 27.11.2025 № 55-11937вих-25, яким в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» повідомив про намір звернутися в їх інтересах до суду з позовом про стягнення з Товариства безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів (а.с. 33-34).

Факт не звернення до суду Міської військової адміністрації з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та мав змогу захистити інтереси держави, свідчить про те, що указаний орган не виконує свої повноваження щодо захисту інтересів держави.

Враховуючи вищезазначене та зважаючи на те, що Міська військова адміністрація самостійно не звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача плати за користування земельною ділянкою, суд приходить до висновку про підтвердження Прокурором підстав для представництва інтересів держави в особі позивача-2. Водночас, на переконання суду, визначення позивачем у спірних правовідносинах Міськради поряд із Міською військовою адміністрацією є також доцільним, оскільки, не дивлячись на те, що повноваження Міськради наразі є призупиненими та виконуються Міською військовою адміністрацією, у разі задоволення позову, плата за землю має бути перерахована саме на відповідні рахунки органу місцевого самоврядування.

Щодо суті спору.

За умовами частини 2 статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, відшкодування завданих збитків.

Верховний Суд, розглядаючи спори у подібних правовідносинах, у своїх постановах неодноразово звертав увагу на те, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку із безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цього Кодексу застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Правові підстави користування земельною ділянкою комунальної власності за змістом глави 15 ЗК України - це право постійного користування або право оренди.

Частиною 1 статті 93 і статтею 125 ЗК України передбачено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права.

Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт "в" частини 1 статті 96 ЗК України).

Принцип платного використання землі також передбачено статтею 206 ЗК України, за змістом якої використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 4 Податкового кодексу України (далі - ПК України), тут і далі - у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин).

Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

Отже, законодавець розмежовує поняття "земельний податок" та "орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності" залежно від правових підстав передання прав землекористування такими ділянками.

Водночас за змістом ст. 122-124 ЗК України міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Особи, які отримують земельну ділянку комунальної власності в користування за договором оренди (договором купівлі-продажу права оренди), зобов`язані сплачувати за неї орендну плату.

Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди, як це передбачено частиною 1 статті 21 Закону України "Про оренду землі".

Верховний Суд, розглядаючи спори у подібних правовідносинах, у своїх постановах неодноразово звертав увагу на те, що виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права.

Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 зазначила, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів Давнього Риму (лат. superficies solo cedit - збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.

Звідси власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто інший, окрім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна.

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 15.12.2021 у справі № 924/856/20.

Таким чином, положення глави 15, статей 120, 125 ЗК України, статті 1212 ЦК України дають підстави вважати, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, ураховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, особа яка придбала такий об`єкт, стає фактичним користувачем тієї земельної ділянки, на якій такий об`єкт нерухомого майна розташований, а відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформлення прав на цю ділянку (без укладення договору оренди тощо) та недоотримання її власником доходів у виді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17, у постановах Верховного Суду від 14.01.2019 у справі № 912/1188/17, від 21.01.2019 у справі № 902/794/17, від 04.02.2019 у справі № 922/3409/17, від 12.03.2019 у справі № 916/2948/17, від 09.04.2019 у справі № 922/652/18, від 21.05.2019 у справі № 924/552/18 та у постанові Верховного Суду від 17.03.2020 у справі № 922/2413/19.

Отже, фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг (заощадив) у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути такі кошти власникові земельної ділянки на підставі положень частини 1 статті 1212 ЦК України.

Такий самий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц та від 20.09.2018 у справі № 925/230/17.

Підсумовуючи наведене, суд вказує, що з набуттям права власності на об`єкт нерухомого майна власник цього майна стає фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, а тому у власника об`єкта нерухомого майна виникає обов`язок сплати за користування земельною ділянкою, на якій таке майно розташовано. При цьому до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, такі кошти є безпідставно збереженими.

Отже, відповідач, здійснюючи користування спірною земельною ділянкою без оформлення правовстановлюючих документів на останню, фактично зберіг в себе кошти, які мав сплатити за користування земельною ділянкою, а тому, відповідно до положень ст. 1212 ЦК України, повинен повернути ці кошти власнику земельної ділянки.

Суд також зауважує, що земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Отже, земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі.

Відповідно до пунктів 289.1., 289.2. статті 289 Податкового кодексу України для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

Як встановлено судом, нормативно грошова оцінка спірної земельної ділянки становить 12 239 072,55 грн.

За змістом підпунктів 288.5.1, 288.5.2 пункту 288.5 ст. 288 ПК України річна сума плати за землю не може бути меншою за розмір земельного податку та не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки.

Рішенням Міськради від 18.06.2021 № 340 встановлено розміри орендної плати за землю у відсотках від нормативної грошової оцінки, зокрема, для будівництва та обслуговування торговельних будівель встановлено відсоткову ставку - 5% від НГО.

Перевіривши розрахунок безпідставно збережених коштів за період з 03.10.2021 по 03.10.2024 (а.с. 21, зворот), суд зазначає, що його результат (1 835 860,88 грн) є правильним лише з методологічної точки зору.

Так, Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо звільнення від сплати екологічного податку, плати за землю та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за знищене чи пошкоджене нерухоме майно" № 3050-IX від 11.04.2023 внесено зміни до пункту 69.14 підрозділу 10 Перехідних положень Податкового кодексу України та визначено, що за період з 1 січня 2022 року до 31 грудня 2022 року не нараховується та не сплачується плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки (земельні частки (паї), що розташовані на територіях активних бойових дій або на тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях України, та перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, фізичних осіб, та за період з 1 березня 2022 року до 31 грудня 2022 року - в частині земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Починаючи з 1 січня 2023 року, за земельні ділянки (земельні частки (паї), що розташовані на територіях активних бойових дій або на тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях України, які включені до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) не нараховується та не сплачується за період з першого числа місяця, в якому було визначено щодо відповідних територій дату початку активних бойових дій або тимчасової окупації, до останнього числа місяця, в якому було завершено активні бойові дії або тимчасова окупація на відповідній території.

Дати початку та завершення активних бойових дій або тимчасової окупації визначаються відповідно до даних Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією. Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, визначається у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Згідно з висновками Верховного Суду, викладеними у п. 6.23 постанови Верховного Суду від 23.04.2025 у справі № 916/5400/23, положення п.п. 69.14 п. 69 підрозділу 10 розділу XX "Перехідні положення" ПК України є чіткими, зрозумілими за своїм змістом і передбачають вичерпний перелік умов звільнення від обов`язку сплачувати плату за землю, серед яких визначальним є перебування земельної ділянки на територіях активних бойових дій або тимчасової окупації.

Тобто, саме чинна норма закону (п.п. 69.14 Податкового кодексу України) щодо перебування земельної ділянки на територіях активних бойових дій або тимчасової окупації є підставою для звільнення від орендної плати.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25.11.2025 у справі № 905/482/25.

Наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 № 376 затверджено Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією (далі - Перелік).

Згідно з вказаним Переліком територія Херсонської міської територіальної громади перебувала у тимчасовій окупації з 01.03.2022 по 11.11.2022, а з 01.05.2023 по теперішній час перебуває у зоні бойових дій.

Відтак, здійснення нарахування безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою з кадастровим номером :05:002:0072 є неправомірним з 01.03.2022 по 11.11.2022 (період тимчасової окупації Херсонської міської територіальної громади) та з 01.05.2023 по теперішній час, оскільки Херсонська міська територіальна громада наразі знаходиться у зоні бойових дій.

Враховуючи вищевикладене, суд самостійно здійснив розрахунок безпідставно збережених коштів за періоди, за які відповідач мав би сплачувати плату за землю, а саме: з 03.10.2021 по 28.02.2022 та з 12.11.2022 по 30.04.2023.

Розрахунок здійснено виходячи з того, що місячний розмір безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати за земельну ділянку становить 50 996,14 грн (12 239 072,55 * 5% / 12).

За розрахунком суду, розмір безпідставно збережених відповідачем коштів становить 538 968,89 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з ч. ч. 1-2 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевикладене, оцінивши докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом присудження до стягнення з відповідача на користь Міськради, повноваження якої наразі виконуються Міською військовою адміністрацією, 538 968,89 грн безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою. В решті позовних вимог суд відмовляє з мотивів, наведених вище по тексту рішення.

Аргументи Прокурора щодо відсутності підстав для звільнення відповідача від сплати безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою суд вважає необґрунтованими, з огляду на наступне.

У пунктах 11 та 75 Висновку № 11 (2008) Консультативної Ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи "Щодо якості судових рішень" зазначено про те, що до числа зовнішніх показників, від яких залежить якість судового рішення, відноситься якість законів, прийнятих законодавчими органами (зокрема, досконалість написання проєктів законів або чіткість у змісті законів, а також відсутність порушень процесуальних правил).

Юридична визначеність - це передовсім недвозначність, - наголошує КСУ у рішенні від 14.07.2021 № 1-р/2021 (пункт 10). Водночас доступність учасникам суспільних відносин акта права для ознайомлення не гарантує доступності його змісту, якщо припис такого акта викладений неякісно, зокрема нечітко або суперечливо (підпункт 4.2 пункту 4 мотивувальної частини рішення КСУ від 21.07.2021 № 4-р (II)/2021).

У Висновку Венеціанської Комісії № 512/2009 "Про верховенство права" наголошується на тому, що принцип юридичної визначеності є істотно важливим для питання довіри до судової системи та верховенства права, аби досягти цієї довіри, держава повинна зробити текст закону (the law) легко доступним; вона також зобов`язана дотримуватись законів, які запровадила, і застосовувати їх у передбачуваний спосіб та з логічною послідовністю; передбачуваність означає, що закон має бути, за можливості, проголошений наперед (до його застосування) та має бути передбачуваним щодо його наслідків: він має бути сформульований з достатньою мірою чіткості, аби особа мала можливість скерувати свою поведінку (п. 44).

ЄСПЛ інтерпретував вимоги щодо "якості законодавства" в аспекті забезпечення законності та правової визначеності як складових фундаментального принципу Верховенства права у низці своїх рішень.

Так, зокрема, "Будь-який припис права має бути доступним і передбачуваним" ("Achour v. France", заява № 67335/01, п. 42; "Kononov v. Latvia" [ВП], заява № 36376/04, п 185).

На вимогах "доступності", "передбачуваності" та "зрозумілості" наголошено також у низці інших рішень ЄСПЛ, зокрема, в рішеннях по справах "Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства" (Tolstoy Miloslavsky v. the United Kingdom), № 18139/91, п. 37; "Мелоун проти Об`єднаного Королівства" ("Malone v. The United Kingdom"), № 8691/79, п. 66); "Маргарета і Роджер Андерссон проти Швеції" ("Margareta and Roger Andersson v. Sweden"), заява № 12963/87, п. 75; "Аманн проти Швейцарії" (Amann v. Switzerland), заява № 27798/95, п. 50 та 56; S. and Marper v. the United Kingdom [ВП], заяви № 30562/04 і № 30566/04, п. 95; "The Sunday Times v. the United Kingdom (№ 1)", заява № 6538/74, п. 46; "Kuricм and Others v. Slovenia", заява № 26828/06, п. 34; "Slivenko v. Latvia", заява № 48321/99, п. 100, "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96, пункти 109, 110; "Хасан і Чауш проти Болгарії" [ВП] (Hasan and Chaush v. Bulgaria), заява № 30985/96, п. 84. Ось деякі з ненаведених вище висновків Суду: "особа повинна мати змогу отримати адекватну інформацію за обставин застосування правових норм у конкретному випадку"; "громадянин повинен мати можливість - у разі необхідності за належної правової допомоги - передбачити, наскільки це розумно за конкретних обставин, наслідки, до яких може призвести певна дія"; "у внутрішньому праві повинні існувати загороджувальні заходи від довільного втручання влади у здійснення громадянами своїх прав".

Своєю чергою, Суд Європейського Союзу теж вважає, що принципи юридичної визначеності й леґітимних очікувань означають, що "наслідки законодавства Спільноти мають бути зрозумілими та очікуваними для тих, на кого воно поширюється" ("Amministrazione delle finanze dello Stato v. SRL Meridionale Industria Salumi and Others", справа № 212-217/80, п. 10); або "що законодавство має бути зрозумілим і чітким, і що його застосування має бути передбачним для усіх зацікавлених сторін" ("Europaisch-Iranische Handelsbank AG v. Council of the European Union", справа № T-434/11, п. 93; "France v. Commission", справа № C-325/91, п. 26).

Розвиваючи ці положення й надаючи їм прикладного змісту, ЄСПЛ вивів концепцію найбільш сприятливого тлумачення закону судом, що логічно витікає із пошуку належних способів реагування на встановлені Судом порушення вищенаведених вимог в частині якості законодавства. Так, зокрема, за висновками ЄСПЛ у справі "Сєрков проти України" "відсутність необхідної передбачуваності та чіткості національного законодавства з важливого питання, що призводило до його суперечливого тлумачення судом, стала причиною порушення вимог положень Конвенції щодо "якості закону" (заява № 39766/05, п. 51). Продовжуючи цю думку, у справі "Щокін проти України" Суд констатував: "Відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення…, порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника". "У разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід" (заяви № 23759/03 та № 37943/06, п. 50-56).

Наслідуючи такий підхід, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.11.2018 року у справі № 812/292/18 теж зазначила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи.

Детерменевтика (лат. determinare - "визначити", "обмежити") закону охоплює всі рівні або ступені його юридичного аналізу й тлумачення з метою визначення його дійсного змісту та причинно-наслідкових зв`язків, у тому числі через: аналіз буквального тексту, тобто "букви" закону (тобто зовнішнього, словесно-документального викладання його змісту); догматичний аналіз, тобто аналіз юридичних особливостей норм, правових принципів, їх техніко-юридичної своєрідності; та соціально-історичний (метаюридичний) аналіз моральних, економічних та інших передумов нормативно-правових актів.

Тлумачення закону представляє собою в певному значенні процес, зворотній до того, який здійснюється суб`єктом правотворчості при його ухваленні. В усіх випадках тлумачення спрямовується на з`ясування дійсної волі суб`єкта правотворчості, як виразника волі народу.

Як вже було зазначено, відповідно до пп. 69.14. п. 69 підрозділу 10 розділу XX "Перехідні положення" ПК України з 01.03.2022 до 31.12.2022 не нараховується та не сплачується плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки (земельні частки (паї), що розташовані на територіях активних бойових дій або на тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях України, та перебувають … у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Починаючи з 01.01.2023, за земельні ділянки, що розташовані на територіях активних бойових дій або на тимчасово окупованих територіях, плата за землю не нараховується та не сплачується за період з першого числа місяця, в якому було визначено щодо відповідних територій дату початку активних бойових дій або тимчасової окупації, до останнього числа місяця, в якому було завершено активні бойові дії або тимчасова окупація на відповідній території.

В українському тлумачному словнику термін "користування" розуміється як дія за значенням користуватися. У свою чергу, "користуватися" означає уживати, використовувати що-небудь для власних потреб, використовувати що-небудь у своїх інтересах, діставати вигоду з чогось (Портал української мови та культури "Словник.UA"; електронний ресурс, URL: https://slovnyk.ua/).

У позовній заяві відповідач позиціонується як фактичний користувач земельної ділянки, який зберіг кошти за її використання без достатніх правових підстав.

Згідно з усталеною практикою Верховного Суду, до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Отже, враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі, котра належить відповідачу, земельна ділянка у будь-якому разі перебуває у фактичному користуванні відповідача, навіть за відсутності укладеного договору оренди.

За таких обставин, здійснивши тлумачення положень пп. 69.14. п. 69 підрозділу 10 розділу XX "Перехідні положення" ПК України, з урахуванням правової визначеності як складової принципу Верховенства права, суд зазначає, що перебування земельної ділянки на територіях активних бойових дій або тимчасової окупації є підставою для звільнення від орендної плати, що, вочевидь, у кондикційних відносинах звільняє фактичного користувача відповідної земельної ділянки від обов`язку сплачувати безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою.

Додатково суд зазначає, що стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою, котра знаходиться на територіях активних бойових дій або тимчасової окупації, за наявності вищезгаданого правового регулювання, не має нічого спільного з такими засадами цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність.

Доводи відповідача щодо необхідності врахування форс-мажорних обставин, пов`язаних із воєнними діями, тимчасовою окупацією та постійними обстрілами міста Херсона суд відхиляє, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберіг), або вартість цього майна.

Форс-мажорні обставини (непереборна сила), у разі їх доведення належними та допустимими доказами, є підставою для звільнення від відповідальності (штрафів, пені) за невиконання зобов`язань, а у спорі, предметом якого є стягнення безпідставно збережених коштів на підставі ст. 1212 ЦК України, існування-форс-мажорних обставин не має жодного юридичного значення.

Надаючи оцінку доводам сторін, судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з п. 3 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04) зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, § 54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

З огляду на викладене суд вважає, що при розгляді даної справи судом надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Розподіл судових витрат.

За приписами ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, у зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог, на відповідача підлягають покладенню витрати зі сплати судового збору у розмірі 6 467,63 грн.

Керуючись ст. 53, 73-80, 86, 123, 124, 129, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» (03039, м. Київ, проспект Науки, буд. 8; ) на користь Херсонської міської ради Херсонської області (73003, Херсонська обл., м. Херсон, проспект Незалежності, буд. 37; ), повноваження якої здійснюються Херсонською міською військовою адміністрацією Херсонського району Херсонської області (73003, Херсонська обл., м. Херсон, проспект Незалежності, буд. 37; ), 538 968,89 грн безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою.

3. В решті позову - відмовити.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» (03039, м. Київ, проспект Науки, буд. 8; ) на користь Херсонської обласної прокуратури (73025, Херсонська обл., м. Херсон, вул. Михайлівська, буд. 33; ) 6 467,63 грн витрат зі сплати судового збору.

5. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом двадцяти днів з моменту складення повного тексту.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Вступну та резолютивну частини рішення оголошено 23 березня 2026 р. Повне рішення складено та підписано 02 квітня 2026 р.

Суддя Р.В. Волков