РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.03.2026Справа № 910/48/26
Господарський суд міста Києва в складі: головуючого судді Г.П. Бондаренко-Легких, розглянувши у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін справу №910/48/26.

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛЕВ-КОМПАНІ» (04078, м. Київ, вул. Білицька, буд. 72-Г)

До Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕТОНИЙ АЛЬЯНС України» (01013, м. Київ, вул. Баренбойма, буд. 8-Р)

про стягнення 1 017 000, 00 грн

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛЕВ-КОМПАНІ» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕТОНИЙ АЛЬЯНС України» про стягнення 1 017 000, 00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем власних зобов`язань за договором перевезення вантажів №1-04/24-П від 01.04.2024 в частині здійснення повної та своєчасної оплати.

З огляду на зазначене, позивач просить стягнути з відповідача 1 017 000, 00 грн, з яких: 764 259, 39 грн - основний борг; 81 192, 22 грн - пеня; 152 851, 88 грн - штраф; 8 608, 57 грн - 3% річних; 10 088, 91 грн - інфляційні втрати.

09.01.2026 Господарський суд міста Києва, дослідивши матеріали позовної заяви, залишив її без руху, про що постановив відповідну ухвалу та встановив позивачу п`ятиденний строк з дня вручення ухвали від 09.01.2026 для усунення недоліків позовної заяви.

13.01.2026 через систему «Електронний суд» від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви (зареєстрована в суді 14.01.2026).

19.01.2026 суд постановив ухвалу про відкриття провадження у справі, в якій вирішив розгляд справи №910/48/26 здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Згідно з частиною 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Згідно частини 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Відповідно до частини 5 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

І. Фактичні обставини, встановлені судом.

01.04.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «БЕТОНИЙ АЛЬЯНС України», як замовником (відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛЕВ-КОМПАНІ», як перевізником (позивач) укладено договір перевезення вантажів №1-04/24-П.

Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31 грудня 2024 року, а в частині взаєморозрахунків до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором. Якщо зо один місяць до закінчення терміну дії цього договору, жодна зі сторін не повідомила іншу сторону про свій намір припинити дію договору, його дія автоматично продовжується на кожний наступний календарний рік на тих самих умовах. Закінчення строку цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору (пункт 8.1., 8.3. договору №1-04/24-П від 01.04.2024).

Згідно пункту 1.1. договору №1-04/24-П від 01.04.2024, перевізник бере на себе зобов`язання в порядку та на умовах визначених цим договором доставляти власними силами та власним, або орендованим автомобільним транспортом ввірений йому замовником товарний бетон (вантаж), з місця відправлення до пункту призначення і видати вантаж уповноваженому на його одержання особі, а замовник бере на себе зобов`язання пред`явити для перевезення вантаж та сплатити плату за його перевезення.

Пунктом 2.3. договору №1-04/24-П від 01.04.2024 передбачено, що плата за надані послуги нараховується за фактично виконані перевезення.

У пунктів 2.4. договору №1-04/24-П від 01.04.2024 зазначено, що до 10-го числа місяця наступного за звітним підписується акт виконаних робіт між сторонами за звітний місяць на підставі якого перевізник формує остаточний рахунок-фактуру.

Відповідно до пункту 2.5. договору №1-04/24-П від 01.04.2024, оплата виконаних перевезень здійснюється замовником на умовах післяплати протягом 10 банківських днів з моменту отримання рахунку-фактури.

Підпунктом 4.1.5. пункту 4.1. договору №1-04/24-П від 01.04.2024 замовник зобов`язався здійснювати оплату належних перевізникові платежів.

Позивач перевіз відповідачу обумовлений товар на загальну суму 764 259, 39 грн, за наступними актами надання послуг:

- №401 від 30.04.2025 на суму 43 208, 43 грн;

- №544 від 31.05.2025 на суму 62 786, 60 грн;

- №623 від 30.06.2025 на суму 137 625, 28 грн;

- №896 від 31.07.2025 на суму 174 747, 73 грн;

- №1096 від 31.08.2025 на суму 224 192, 88 грн;

- №1290 від 30.09.2025 на суму 121 698, 47 грн.

Також позивачем виставлені відповідні рахунки на вищезазначені суми.

Однак, відповідач не здійснив оплату за надані позивачем послуги з перевезення вантажу.

Позивач засобами поштового зв`язку надіслав відповідачу вимогу вих.№10/11/25 від 10.11.2025, в якій просив протягом 5-ти днів з моменту отримання вимоги погасити наявну заборгованість у розмірі 764 259, 39 грн.

Однак, відповіді на вимогу відповідач не надав та заборгованість не погасив.

Відповідно до пунктів 5.2. та 5.3. договору №1-04/24-П від 01.04.2024:

- В разі невчасного внесення замовником належної плати за перевезення, замовник сплачує перевізнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, а у випадку, коли прострочення триває - до моменту звернення перевізником в суд;

- У випадку прострочення оплати за перевезення понад 30 календарних днів замовник окрім пені сплачує перевізнику штраф у розмірі 20% від вартості неоплачених послуг.

З огляду на зазначені обставини, позивач звернувся до суду з позовом в якому просить стягнути з відповідача наявну заборгованість у розмірі 764 259, 39 грн та додатково 81 192, 22 грн пені, 152 851, 88 грн штрафу, 8 608, 57 грн 3% річних, 10 088, 91 грн інфляційних втрат.

ІІ. Предмет позову.

Предметом позову у справі є матеріально - правові вимоги позивача до відповідача про стягнення з останнього 1 017 000, 00 грн (основний борг, пеня, штраф, 3% річних, інфляційні втрати).

ІІІ. Доводи позивача щодо суті позовних вимог.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач на виконання умов договору №1-04/24-П від 01.04.2024 надав відповідачу послуги з перевезення вантажу, а відповідач не виконав власних зобов`язань щодо своєчасної та повної оплати.

IV. Обґрунтування вирішення спору за наявними матеріалами справи.

Суд констатує, що відповідач в силу приписів частини 6, 7 статті 6, пункту 2 частини 6, частини 11 статті 242 Господарського процесуального кодексу України, пунктів 17, 37, 42 Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомуційної системи, затверджено рішенням Вищої ради правосуддя № 1845/0/15-21 від 17.08.2021 та згідно пункту 41 постанови Верховного Суду від 30.08.2022 по справі №459/3660/21 належним чином повідомлений про розгляд даної справи та можливість подати відзив на позовну заяву, що підтверджується повідомлення про доставку процесуального документу, а саме ухвали від 19.01.2026 (про відкриття провадження у справі) до електронного кабінету ТОВ «БЕТОНИЙ АЛЬЯНС України» (відповідач), яке міститься в матеріалах справи.

Так, ухвалу від 19.01.2026 відповідач отримав 19.01.2026 о 18:44.

Тому, в силу приписів абзацу 2 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України вважається, що відповідач отримав ухвалу суду від 19.01.2026 - 20.01.2026.

Однак, правом на подання відзиву на позовну заяву відповідач не скористався.

Приписами частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Таким чином, відповідач належним чином повідомлений про розгляд справи №910/48/26, втім відзив або заяву про продовження/поновлення строку для його подання до суду не подав впродовж розумного строку, а відтак, відповідач не скористався наданим йому правом на подання відзиву, з огляду на що суд вирішує спір за наявними матеріалами справи.

V. Оцінка судом доказів та висновки суду.

З урахуванням предмету позовних вимог, їх юридичних та фактичних підстав, суд визначає, що перелік обставин, які є предметом доказування у справі, становлять обставини, від яких залежить відповідь на такі ключові питання:

- чи був порушений відповідачем обов`язок по сплаті за надані позивачем послуги по перевезенню вантажу за договором №1-04/24-П від 01.04.2024?

- чи правомірно позивач нарахував пеню, штраф, 3% річних та інфляційні втрати відповідачу?

- чи правильно позивачем визначені періоди прострочення?

- чи підлягають позовні вимоги задоволенню та в якій частині?

Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають повному задоволенню, виходячи з наступного.

(1) Щодо основного боргу.

Договір, укладений між сторонами, є договором перевезення, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 64 Цивільного кодексу України.

Перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення (частина 1 стаття 908 Цивільного кодексу України).

За договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату (частина 1 стаття 909 Цивільного кодексу України).

Як підтверджено матеріалами справи, 01.04.2024 між сторонами укладено договір перевезення вантажів №1-04/24-П, за умовами якого позивач бере на себе зобов`язання в порядку та на умовах визначених цим договором доставляти власними силами та власним, або орендованим автомобільним транспортом ввірений йому відповідачем товарний бетон (вантаж), з місця відправлення до пункту призначення і видати вантаж уповноваженому на його одержання особі, а відповідач бере на себе зобов`язання пред`явити для перевезення вантаж та сплатити плату за його перевезення.

Перевізник зобов`язаний доставити вантаж, пасажира, багаж, пошту до пункту призначення у строк, встановлений договором, якщо інший строк не встановлений транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них, а в разі відсутності таких строків - у розумний строк (частина 1 стаття 919 Цивільного кодексу України).

Зі змісту умов договору №1-04/24-П від 01.04.2024 вбачається, що факт здійснення перевезення вантажу засвідчується підписаним уповноваженими представниками сторін актом виконаних робіт на підставі якого формується рахунок на оплату.

Матеріалами справи підтверджено, що сторони без заперечень та зауважень підписали наступні акти виконаних робіт, що стосуються перевезення позивачем вантажу та прийняття такого вантажу відповідачам, а саме: (1) №401 від 30.04.2025 на суму 43 208, 43 грн; (2) №544 від 31.05.2025 на суму 62 786, 60 грн; (3) №623 від 30.06.2025 на суму 137 625, 28 грн; (4) №896 від 31.07.2025 на суму 174 747, 73 грн; (5) №1096 від 31.08.2025 на суму 224 192, 88 грн; (6) №1290 від 30.09.2025 на суму 121 698, 47 грн.

Тобто, в період з квітня по вересень 2025 року позивач надав відповідачу послуги з перевезення вантажу на загальну суму 764 259, 39 грн, що не заперечується відповідачем.

Згідно пункту 2.5. договору №1-04/24-П від 01.04.2024, оплата виконаних перевезень здійснюється замовником на умовах післяплати протягом 10 банківських днів з моменту отримання рахунку-фактури.

В матеріалах справи наявні рахунки на оплату, а саме: (1) №115 від 30.04.2025 на суму 43 208, 43 грн; (2) №150 від 31.05.2025 суму 62 786, 60 грн; (3) №623 від 30.06.2025 на суму 137 625, 28 грн; (4) №275 від 31.07.2025 на суму 174 747, 73 грн; (5) №364 від 31.08.2025 на суму 224 192, 88 грн; (6) №417 від 01.09.2025 на суму 121 698, 47 грн.

Заперечень відповідача щодо неотримання вищевказаних рахунків матеріали справи не містять та відповідачем не надані.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом (стаття 525, 526, 599, 610 Цивільного кодексу України).

Згідно з підпунктом 4.1.5. пункту 4.1. договору №1-04/24-П від 01.04.2024 відповідач зобов`язаний здійснювати оплату належних перевізникові платежів.

Однак, відповідач в порушення умов договору не сплатив на користь позивача вищезазначених грошових коштів у строк передбачений умовами договору або в будь-який інший строк.

Судом взято до уваги, що позивачем здійснювались заходи досудового урегулювання спору, однак, які не принесли позивачу бажаних результатів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 стаття 74, частина 1 стаття 73 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 1 стаття 77, частина 1 стаття 77 Господарського процесуального кодексу України).

Основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (стаття 129 Конституції України).

Суд зазначає, що статтею 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 вказаного кодексу.

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина 1-4 стаття 13 Господарського процесуального кодексу України).

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29.01.2021 по справі № 922/51/20).

Суд констатує, що відповідач, який належним чином повідомлений про розгляд даної справи не надав до суду будь-яких належних та допустимих доказів, які б могли спростувати доводи, мотиви та аргументи позивача.

Крім того, відповідач не надав докази здійснення оплати за надані позивачем послуги з перевезення вантажу за договором №1-04/24-П від 01.04.2024 за період з квітня по вересень 2025 року у загальному розмірі 764 259, 39 грн.

Таким чином, обставин наявності у відповідача заборгованості перед позивачем у заявленому до стягнення розмірі не спростовано, контррозрахунок не надано.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1 стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (стаття 86 Господарського процесуального кодексу України).

З урахуванням встановленого вище, приймаючи до уваги, що відповідачем не надано суду належних доказів на спростування викладених у позові обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення основного боргу у розмірі 764 259, 39 грн є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

(2) Щодо неустойки (пеня та штраф).

Позивач просить стягнути з відповідача пеню у загальному розмірі 81 192, 22 грн та штраф у загальному розмірі 152 851, 88 грн.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом (стаття 610 Цивільного кодексу України). Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом (частина 1 стаття 614 Цивільного кодексу України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частина 1 стаття 611 Цивільного кодексу України).

Якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків (частина 1 статті 624 Цивільного кодексу України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина 1 статті 549 Цивільного кодексу України).

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Договором може бути визначено менший розмір пені (частина 2, 3 статті 549 Цивільного кодексу України).

Із змісту частини 1 статті 546, частини 1 статті 547 Цивільного кодексу України слідує, що неустойка є одним із видів забезпечення виконання зобов`язання, щодо якого правочин вчиняється у письмовій формі.

У разі порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами) (стаття 920 Цивільного кодексу України).

Пунктами 5.2. та 5.3. договору №1-04/24-П від 01.04.2024 сторони передбачили, що у разі невчасного внесення замовником належної плати за перевезення, замовник сплачує перевізнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, а у випадку, коли прострочення триває - до моменту звернення перевізником в суд; у випадку прострочення оплати за перевезення понад 30 календарних днів замовник, окрім пені, сплачує перевізнику штраф у розмірі 20% від вартості неоплачених послуг.

Суд, здійснивши перевірку наданих позивачем розрахунків пені та штрафу, зазначає, що розрахунки є арифметично правильними та боргові періоди визначені правильно.

Відтак, вимоги позивача у частині стягнення пені та штрафу підлягають задоволенню у заявленому розмірі.

(3) Щодо 3% річних та інфляційних втрат.

Позивач просить стягнути з відповідача 3% річних у загальному розмірі 8 608, 57 грн та інфляційні втрати у загальному розмірі 10 088, 91 грн.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (частина 1 статті 625 Цивільного кодексу України).

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі №910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина 2 стаття 625 Цивільного кодексу України).

Передбачене частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №464/3790/16-ц).

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі №703/2718/16-ц та від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц).

Таким чином, у статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Отже, позивач наділений правом здійснювати нарахування відповідачу 3% річних і інфляційних втрат за несвоєчасне виконання останнім грошового зобов`язання.

Суд, здійснивши перевірку наданих позивачем розрахунків 3% річних і інфляційних втрат зазначає, що розрахунки є арифметично правильними, боргові періоди визначені правильно.

Відтак, вимоги позивача у частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат підлягають задоволенню у заявленому розмірі.

VI. Розподіл судових витрат.

(1) Щодо судового збору.

Судовий збір покладається, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (пункт 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно приписі статті 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлюється у таких розмірах: 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Оскільки даний позов має майновий характер із ціною позову 1 017 000, 00 грн, позивач зобов`язаний був сплатити судовий збір у розмірі 15 255, 01 грн.

Натомість, позивач сплатив судовий збір у розмірі 16 477, 05 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №17224 від 28.11.2025.

Відтак, позивач надмірно сплатив судовий збір у розмірі 1 222, 04 грн.

За таких обставин, у зв`язку з повним задоволенням позовних вимог, суд покладає судовий збір за подання позовної заяви на відповідача у розмірі 15 255, 01 грн.

Щодо надмірно сплаченої суми судового збору, суд звертає увагу позивача, що останній не позбавлений права звернутись до суду в порядку статті 7 Закону України «Про судовий збір» з відповідним клопотанням про повернення надмірно сплаченої суми судового збору.

(2) Щодо витрат на професійну правничу допомогу позивача.

Позивач на виконання вимог частини 1 статті 124 та пункту 9 частини 3 статті 162 Господарського процесуального кодексу України в позовній заяві зазначив орієнтовані витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 40 000, 00 грн та в прохальній частині позову просив судові витрати покласти на відповідача.

В позовній заяві позивач зазначив: «…остаточний розмір витрат на професійну правничу допомогу буде визначений у відповідності до вимог ГПК України».

Суд звертає увагу, що згідно частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

З огляду на те, що дана справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, а тому стадія судових дебатів не передбачається, суд констатує, що позивачу необхідно було подати докази понесення витрат на професійну правничу допомогу або заяву, що такі докази будуть подані протягом 5 днів після закінчення встановленого процесуальним кодексом строку розгляду справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження, але в будь якому разі до моменту виготовлення повного тексту рішення.

Таким чином, позивач не зазначив, що відповідні докази будуть подані у відповідності до абзацу 2 частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України та не конкретизував в якій саме строк передбачений зазначеною нормою (до закінчення судових дебатів; протягом 5 днів після ухвалення рішення суду) будуть подані відповідні докази щодо понесення судових витрат (на професійну правничу допомогу), тому суд вирішує питання щодо розподіл судових витрат позивача в даному рішенні.

Враховуючи те, що позивачем взагалі не надано будь яких доказів щодо понесених витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами оплати на професійну правничу.

На підставі викладеного, керуючись статтями 13, 73-77, 86, 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛЕВ-КОМПАНІ» до Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕТОНИЙ АЛЬЯНС України» про стягнення 1 017 000, 00 грн - задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕТОНИЙ АЛЬЯНС України» (01013, м. Київ, вул. Баренбойма, буд. 8-Р; ідентифікаційний код: 45260189) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛЕВ-КОМПАНІ» (04078, м. Київ, вул. Білицька, буд. 72-Г; ідентифікаційний код 39664502) борг у розмірі 764 259 (сімсот шістдесят чотири тисячі двісті п`ятдесят дев`ять) грн 39 коп., пеню у розмірі 81 192 (вісімдесят одна тисячі сто дев`яносто дві) грн 22 коп., штраф у розмірі 152 851 (сто п`ятдесят дві тисячі вісімсот п`ятдесят одна) грн 88 коп., 3% річних у розмірі 8 608 (вісім тисяч шістсот вісім) грн 57 коп., інфляційні втрати у розмірі 10 088 (десять тисяч вісімдесят вісім) грн 91 коп. та судовий збір у розмірі 15 255 (п`ятнадцять тисяч двісті п`ятдесят п`ять) грн 01 коп.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Г.П. Бондаренко - Легких