УХВАЛА

18 березня 2026 року

м. Київ

cправа № 910/3285/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г. М. - головуючого, Краснова Є. В., Рогач Л. І.,

секретар судового засідання Зайченко О. Г.,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" та Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Технова"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 09.09.2024 (колегія суддів: Коробенко Г. П. - головуючий, Сітайло Л. Г., Тарасенко К. В.)

за позовом Комунального підприємства "Теплокомуненерго" Чернігівської міської ради

до: 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг";

2) Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Технова";

3) Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України"

про визнання недійсними договорів,

за участю:

позивача: Руденок П. С. (адвокат), Торбєєв М. О. (адвокат)

відповідача-1: Ковтонюк Ю. А. (адвокат)

відповідача-2: Пономаренко В. М. (адвокат)

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст і підстави позовних вимог

1.1 Комунальне підприємство "Теплокомуненерго" Чернігівської міської ради (далі - позивач) звернулося до господарського суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" (далі - відповідач-1), ТОВ фірми "Технова" (далі - відповідач-2), Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" (далі - відповідач-3) про:

- визнання недійсним договору про переведення боргу від 03.10.2023 № 23-ПБ-6521, укладеного між ТОВ фірмою "Технова", позивачем та ТОВ "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг";

- визнання недійсним договору про договірне списання від 06.10.2023 № 1, укладеного між Акціонерним товариством "Державний ощадний банк України", позивачем та ТОВ "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг".

1.2 Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір про переведення боргу укладений під впливом тяжкої обставини, оскільки позивач був змушений прийняти борг ТОВ фірми "Технова" на себе та укласти договір з ТОВ "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" унаслідок загрози зриву в умовах воєнного стану опалювального періоду 2023/2024 років міста Чернігова.

1.3 Позивач зазначив, що укладення відповідного договору про переведення боргу частиною 3 статті 22 Закону України "Про теплопостачання" не передбачено, тобто не визначено, що підставою правонаступництва є саме договір, отже правонаступництво не залежить від укладення/неукладення договору. Здійснення правонаступництва на підставі закону буде мати наслідком покладення тягаря сплати боргів іншої особи на позивача, який не може нести відповідальність за неефективне використання об`єктів теплопостачання конкретним суб`єктом господарювання - попереднім користувачем. Вимога про визнання недійсним договору про договірне списання є похідною.

1.4 Також позивач зазначив, що долучена до справи позовна заява в межах справи № 927/889/24 чітко підтверджує, що договір переведення боргу не був укладений взагалі, а позовна заява ТОВ "ГК "Нафтогаз Трейдинг" спростовує твердження, що укладання договору у повній мірі відповідає нормам Закону України "Про теплопостачання".

2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

2.1 Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.01.2025 (суддя Морозов С. М.) у задоволенні позову відмовлено повністю.

2.2 Суд дійшов такого висновку з огляду на те, що позивач фактично не довів обставини, які ним покладено в основу позовних вимог про визнання недійсним договору щодо переведення боргу. При цьому оскільки вимога про визнання недійсним договору щодо договірного списання є похідною - у позові у цій частині також відмовив.

2.3 Постановою Північного апеляційного господарського суду від 09.09.2024 рішення суду скасовано та ухвалено нове про задоволення позову.

2.4 Задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив із того, що спірні договори були підписані позивачем вимушено, тобто під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, що свідчить про наявність причинно-наслідкового зв`язку між настанням тяжких обставин та укладеними правочинами (їх укладання саме з метою усунення обставин).

3. Короткий зміст касаційних скарг та позиція інших учасників справи

3.1 У касаційних скаргах ТОВ "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" та ТОВ фірма "Технова" постанову скасувати, а рішення суду - залишити в силі.

3.2 ТОВ "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" вважає, що суд апеляційної інстанції:

- застосував статтю 233 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду у справах № 910/6198/24, № 910/4381/24, № 910/5620/24, № 910/6727/24, № 910/4359/24, № 910/4578/24, № 910/11559/24 щодо визначення тяжких обставин та невигідних умов, а також щодо того, що початок опалювального сезону не може бути визнано тяжкою обставиною (пункт 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України));

- застосував частину 3 статті 22 Закону України "Про теплопостачання" з урахуванням висновку щодо застосування вказаної норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 30.01.2025 у справі № 904/544/24 та постанові Верховного Суду від 04.06.2025 у справі № 910/10953/24, від якого є необхідність відступити, викликана тим, що ця норма не містить у собі прив`язки до частини 4 статті 22 Закону України "Про теплопостачання", а тому висновки Верховного Суду у наведених справах є хибними та не можуть застосований при вирішенні цієї справи (пункт 2 частини 2 статті 287 ГПК України);

- суд не дослідив зібрані у справі докази - листи та розпорядження про добровільне погодження оспорюваних договорів, пункт 3.5 договору про переведення боргу (пункт 1 частини 3 статті 310 ГПК України).

3.3 Крім того, до касаційної скарги ТОВ "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" також додало клопотання про передачу цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав наявності виключної правової проблеми, що полягає у відсутності сталої судової практики та різного підходу щодо визначення тяжких обставин, причинно-наслідкового зв`язку та необхідності збалансувати інтереси всіх учасників ринку теплопостачання, а також щодо застосування частини 3 статті 22 Закону України "Про теплопостачання".

3.4 ТОВ фірма "Технова", посилаючись на пункт 2 частини 2 статті 287 ГПК України, вважає, що суд апеляційної інстанції застосував статтю 233 ЦК України з урахуванням правових висновків, від яких необхідно відступити, викладених в постановах Верховного Суду від 12.11.2019 у справі № 918/598/18, від 11.11.2021 у справі № 925/1367/19, від 16.01.2020 у справі № 922/1362/17, від 01.11.2021 у справі № 925/561/20, від 30.01.2025 у справі № 904/544/24, а також частину 3 статті 22 Закону України "Про теплопостачання" з урахуванням висновку, від якого необхідно відступити, викладеного у постанові Верховного Суду від 30.01.2025 у справі № 904/544/24. На думку скаржника, правовідносини у цих справах є відмінними від справи, що розглядається, тому висновки щодо застосування вказаних норм не мали враховуватися судом апеляційної інстанції.

3.5 У відзиві позивач просить залишити касаційні скарги без задоволення та зазначає, що ГПК України не містить такої підстави касаційного оскарження як застосування постанови Верховного Суду, яка не підлягала застосуванню, тому касаційна скарга ТОВ фірми "Технова" не містить обґрунтувань, які були б підставою для її задоволення. Також вважає, що доводи ТОВ "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" не стосуються неправильного застосування статті 233 ЦК України, а стосуються перегляду встановлених судом апеляційної інстанції обставин та переоцінки доказів. При цьому позивач заперечує щодо заявленого клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки неправильне застосування норми матеріального права без урахування висновку Верховного Суду як вважає скаржник не створює виключної правової проблеми. Також 11.03.2025 позивач подав окремо викладене заперечення на клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верхового Суду.

3.6 У відзиві Акціонерне товариство "Державний ощадний банк України" просить касаційні скарги задовольнити, оскільки вважає рішення суду законним та обґрунтованим. Однак вказаний відзив не може бути прийнятий до розгляду, адже не містить відповідно до приписів частини 2 статті 295 ГПК України обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, тобто фактично є приєднанням до касаційної скарги. При цьому Акціонерне товариство "Державний ощадний банк України" у порядку статті 297 ГПК України не додало документ про сплату судового збору, тому вказаний відзив колегія суддів залишає без розгляду.

4 Підстави передачі справи на розгляд Об`єднаної палати

4.1 Як вже зазначалося у пункті 3.3 цієї ухвали ТОВ "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" заявило клопотання про передачу справи на розгляду Великої Палати Верховного Суду з мотивів наявності виключної правової проблеми.

4.2 Відповідно до частини 5 статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

4.3 Тобто, по-перше, правова проблема має існувати не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності; мають існувати обставини, з яких вбачається, що відсутня стала судова практика у відповідних питаннях, поставлені правові питання не визначені на нормативному рівні, відсутні процесуальні механізми вирішення такого питання тощо; по-друге, вирішення виключної правової проблеми вплине на забезпечення сталого розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.

4.4 Про виключність правової проблеми з точки зору якісного критерію можуть свідчити такі обставини: з касаційної скарги вбачається, що суди припустилися явної й грубої помилки у застосуванні норм процесуального та матеріального права, в тому числі свавільного розпорядження повноваженнями, й перегляд справи Великою Палатою Верховного Суду потрібен з метою унеможливлення її повторення у подальшій судовій діяльності; норми матеріального чи процесуального права були застосовані судами першої чи апеляційної інстанцій таким чином, що постає питання щодо дотримання принципу пропорційності, тобто забезпечення належного балансу між приватними та публічними інтересами; наявні колізії в нормах матеріального права, що викликає необхідність у застосуванні аналогії закону чи права, або постає питання щодо дотримання принципу верховенства права.

4.5 При цьому справа буде мати принципове значення, якщо йдеться про правове питання, яке потребує пояснення і зустрічається у невизначеній кількості справ у разі, якщо надана на нього відповідь піддається сумніву або якщо існують різні відмінні позиції і це питання ще не вирішувалося вищою судовою інстанцією, а також необхідне тлумачення щодо застосування нових законів. Разом з тим не є виключною правовою проблемою правове питання, відповідь на яке є настільки ясною і чіткою, що вона може бути знайдена без будь-яких проблем.

4.6 Верховний Суд зазначає, що застосування таких критеріїв є сталим і послідовним, викладеним Верховним Судом і Великою Палатою Верховного Суду, у низці судових рішень, адже виключна правова проблема, необхідність для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики є оціночними поняттями.

4.7 Разом з тим колегія суддів зазначає, що наведені скаржником обставини не свідчать про існування виключної правової проблеми у спірних правовідносинах. Позиція скаржника не містить викладення правової проблеми, яка має місце саме у правозастосуванні, зокрема, обґрунтування, в чому вбачається складність застосування відповідних положень законодавства у зазначеній правовій ситуації, невизначеність правових питань на нормативному рівні, неможливість подолання проблеми існуючими процесуальними механізмами.

4.8 До того ж, з урахуванням специфіки застосування частини 3 статті 22 Закону України "Про теплопостачання" до конкретних суб`єктів, заявника не аргументував у чому полягає неможливість вирішення питання щодо правильності застосування вказаної норми права Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду.

4.9 Враховуючи викладене, відсутні підстави для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, а тому у задоволенні клопотання скаржника про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду слід відмовити.

4.10 Водночас, вивчивши матеріали касаційних скарг, предмет та підстави позову, фактичні обставини, які формують зміст спірних правовідносин, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду вважає за необхідне передати справу на розгляд Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з огляду на таке.

4.11 Предметом касаційного перегляду в цій справі є питання правильності застосування судом апеляційної інстанції статті 233 ЦК України до спірних правовідносин з урахуванням положень частини 3 статті 22 Закону України "Про теплопостачання", яка регулює, зокрема, особливості правонаступництва зобов`язань у сфері теплопостачання.

4.12 Відповідно до статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину.

4.13 Зі змісту оскарженої постанови суду апеляційної інстанції вбачається, що договори про переведення боргу та про договірне списання визнано недійсними на підставі положень статті 233 ЦК України як такі, що вчинені під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах.

4.14 Так, суд апеляційної інстанції виходив з того, що:

- на позивача покладено обов`язок безперебійного забезпечення комунальними послугами (теплопостачання та гарячого водопостачання) споживачів. Водночас такий обов`язок може бути виконаний позивачем за умови постачання природного газу, необхідного для вироблення теплової енергії, а Законом України "Про ринок природного газу" передбачено, що постачання природного газу можливе виключно на підставі договору;

- з метою надання послуг з постачання теплової енергії усім категоріям споживачів у місті Чернігів, для забезпечення успішного, своєчасного початку опалювального сезону у 2023-2024 роках, виробництва, постачання та транспортування теплової енергії, з використанням природного газу в якості сировини, позивач вимушений був укласти спірні договори, задля укладання між позивачем та відповідачем-1 договору постачання природного газу від 10.10.2023 № 6373-ТКЕ(23)-39;

- позивач взяв на себе зобов`язання сплатити борг за іншу юридичну особу без будь-якої компенсації майном чи грошима. Це, зокрема, не відповідає цілям господарської та статутної діяльності позивача, мета діяльності якого, зокрема, отримання прибутку;

- договір про переведення боргу не передбачає будь-якої компенсації переданих позивачу боргів з боку відповідача-2;

- позивач усвідомлював свої дії, але все ж таки був вимушений укласти оспорюваний договір про переведення боргу та договір про договірне списання, оскільки своєчасність опалювального сезону 2023/2024 років та подальше стале функціонування соціально-значимих об`єктів міста Чернігова опинилось в залежності від монопольного становища відповідача-1, який ухилився від укладання з позивачем договору на постачання природного газу.

4.15 З цих підстав суд апеляційної інстанції вважав, що укладення позивачем договору, за якими останній взяв на себе зобов`язання сплатити борг іншої юридичної особи без будь-якої майнової компенсації, було спричинене існуванням у місті Чернігові загрози зриву опалювального сезону у 2023-2024 роках, своєчасний початок та стале забезпечення якого є обов`язком та пріоритетним завданням позивача у здійсненні його господарської діяльності, що підтверджує наявність причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та укладеними між сторонами оспорюваними договорами. Зазначене підтверджує наявність нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням оспорюваних правочинів, які вчинялися виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин - запобігання зриву опалювального сезону 2023/2024 років у місті Чернігові.

4.16 Водночас частиною 3 статті 22 Закону України "Про теплопостачання" унормовано, що в разі, якщо суб`єкту господарювання надано в користування (оренду, концесію, управління тощо) цілісний майновий комплекс (індивідуально визначене майно) з вироблення теплової енергії, такий суб`єкт стає правонаступником за борговими зобов`язаннями з оплати спожитих енергоносіїв та послуг з їх транспортування і постачання, що виникли у суб`єкта господарювання, який раніше використовував зазначене майно (володів або користувався ним).

4.17 Суд апеляційної інстанції з посиланням на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 30.01.2025 у справі № 904/544/24, вказав про те, що в цьому випадку не відбулося правонаступництва за законом у розумінні статті 22 Закону України "Про теплопостачання", а відбулося правонаступництво за договором через укладення трьохсторонніх правочинів про переведення боргу відповідно до статті 520 ЦК, що підтверджується змістом оспорюваних договорів, в яких сторони не вказали про їх укладення на підставі статті 22 Закону України "Про теплопостачання", натомість зазначили, що керувалися статтями 520-523 ЦК, які є загальними при регулюванні правонаступництва окремих прав та обов`язків між юридичними особами.

4.18 Зі змісту постанови Верховного Суду вбачається, що спірним питанням у справі № 904/544/24 було, зокрема, наявність/відсутність підстав для застосування до правовідносин частини 3 статті 22 Закону України "Про теплопостачання".

4.19 У наведеній постанові Верховний Суд, залишаючи без змін судові рішення про визнання недійсними договорів про переведення боргу, зазначив про те, що аналіз змісту частини 3 статті 22 Закону України "Про теплопостачання" свідчить про покладення законодавцем обов`язку однієї особи відповідати за боргами іншої, проте питання передачі активів в наведеній нормі не врегульовано та не визначено форм правочину переходу прав та обов`язків у матеріальному правонаступництві, а тому наслідком застосування наведеної норми закону може бути те, що суб`єкт господарювання, якому надано в користування цілісний майновий комплекс (індивідуально визначене майно) з вироблення теплової енергії, стає боржником за борговими зобов`язаннями суб`єкта господарювання, який раніше використовував зазначене майно, на підставі відповідного правочину з переведення боргу, укладеного відповідно до приписів, зокрема, статті 520 ЦК України. Разом з тим аналіз змісту частини 4 цієї статті вказує на те, що погодження порядку погашення заборгованості попереднього користувача майна з вироблення теплової енергії шляхом підписання правочину з переведення боргу відповідно до статті 520 ЦК України на нового користувача як необхідна умова для укладення між ним та постачальною організацією нового договору про постачання та транспортування енергоносіїв ставиться у залежність від наявності обставин реорганізації теплопостачальної та/або теплогенеруючої організації, яка раніше використовувала це майно.

4.20 Керуючись вищевикладеним, Верховний Суд у наведеній справі вказав про те, що у спірних правовідносинах не відбулося правонаступництво відповідно до частини 3 статті 22 Закону України "Про теплопостачання" з тих підстав, що за наслідками укладення концесійного договору майно, що було його предметом, не вибуло з власності територіальної громади в особі Міськради, право господарського відання комунального підприємства не припинялося і майно повернулося його власнику та правоволодільцю після розірвання названого правочину, а не у зв`язку з реорганізацією суб`єкта господарювання, який раніше користувався цим майном, з прийняттям рішення власника про передачу комунального майна в користування іншої особи.

4.21 При цьому Верховний Суд у справах № 910/5082/18 (постанова від 20.12.2018), № 910/7715/18 (постанова від 20.03.2019), № 910/5095/18 (постанова від 28.03.2019), № 910/5080/18 (постанова від 08.05.2019) також висловлював висновки про те, що за обставин, коли цілісний майновий комплекс був повернутий власнику (територіальній громаді) попереднім користувачем у зв`язку з припиненням дії відповідного правочину, на підставі якого попередній користувач володів та користувався майном, а надалі це майно було передане власником на праві господарського відання у володіння та користування іншому суб`єкту господарювання, здійснення правонаступництва на підставі частини 3 статті 22 Закону України "Про теплопостачання" з попереднього користувача цілісного майнового комплексу на нового користувача буде покладений надмірний тягар відповідальності за борги іншої особи; буде мати наслідком: (1) покладення тягаря сплати боргів іншої особи - попереднього користувача цілісного майнового комплексу на нового користувача, який не може нести відповідальність за неефективне використання об`єктів теплопостачання конкретним суб`єктом господарювання - попереднім користувачем комплексу, який відповідно до статті 42 Господарського кодексу України здійснює господарську діяльність самостійно, ініціативно, систематично та на власний ризик з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку; (2) протиправне позбавлення органу місцевого самоврядування (в тому числі через створювані ним комунальні підприємства) права розпорядження своєю власністю та містить ознаки дискримінаційного підходу в частині визначення юридичної поведінки сторін господарських правовідносин з порушенням принципу рівності та пропорційності, а отже, суперечить справедливому застосуванню норми права як елементу верховенства права.

4.22 Також висновок Верховного Суду зі справи № 904/544/24 був застосований Верховним Судом і в постанові від 04.06.2025 у справі № 910/10953/24, яка розглядалася між тими самими сторонами, що й у справі № 910/3285/24.

4.23 Однак колегія суддів не погоджується з наведеними висновками Верховного Суду щодо можливості застосування/незастосування частини 3 статті 22 Закону України "Про теплопостачання" у залежності від того, чи відбулася реорганізація суб`єкта господарювання, який раніше користувався цим майном, з прийняттям рішення власника про передачу майна в користування іншої особи, а також у залежності від форми власності попереднього та теперішнього користувача відповідного майна.

4.24 Згідно з пояснювальною запискою до проєкту Закону України "Про внесення зміни до статті 22 Закону України "Про теплопостачання" щодо передачі майна, що використовується для вироблення теплової енергії (об`єктів теплопостачання)" необхідність внесення відповідних змін до Закону зумовлена наявною практикою передачі об`єктів теплопостачання, у тому числі на підставі рішень органів місцевого самоврядування, від одного суб`єкта господарювання до іншого без визначення правонаступника боргів. Як правило, борги залишаються у попереднього користувача цим майном, у якого відсутні будь-які активи для погашення заборгованості перед постачальником природного газу. Новий користувач укладає договір на постачання природного газу, "напрацьовує" борги і майно знову передається іншому суб`єкту. В результаті таких рішень (щодо передачі майна) ДК "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" залишається з боргами попереднього суб`єкта господарювання та обов`язком укласти договір на постачання природного газу з новим суб`єктом господарювання відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про забезпечення споживачів природним газом", враховуючи положення антимонопольного законодавства.

4.25 Метою внесення відповідних змін (зокрема доповнення статті 22 Закону України "Про теплопостачання" і частиною третьою) було встановлення того, що в разі припинення юридичної особи - суб`єкта господарювання, діяльність якого пов`язана з постачанням споживачам теплової енергії, передачі теплогенеруючого обладнання на підставі договору оренди, концесії, лізингу, управління тощо орган, який прийняв відповідне рішення, в обов`язковому порядку вирішує питання щодо погашення заборгованості такого суб`єкта перед енерго- та газопостачальниками.

4.26 До того ж Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг відповідно до законів України "Про теплопостачання", "Про державне регулювання у сфері комунальних послуг", "Про ліцензування видів господарської діяльності" та "Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг" затвердила Ліцензійні умови провадження господарської діяльності у сфері теплопостачання, зокрема і з виробництва теплової енергії (постанова від 22.03.2017 № 308).

4.27 Питання щодо законності внесення у 2021 році до Ліцензійних умов вимоги про надання копій документів, що підтверджують правонаступництво суб`єкта господарювання (у разі надання йому у власність, користування (оренду, концесію тощо) цілісного майнового комплексу з виробництва теплової енергії) за борговими зобов`язаннями з оплати спожитих енергоносіїв та послуг з їх транспортування і постачання, що виникли у суб`єкта господарювання, який раніше використовував зазначене майно (володів або користувався ним) були предметом судового розгляду, в тому числі і в суді касаційної інстанції.

4.28 Так, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення у справі № 640/7864/21, включення зазначеної вимоги визнав такою, що відповідає приписам частини 3 статті 22 Закону України "Про теплопостачання" з мотивів того, що ця норма є імперативною, тобто передбачає правонаступництво нового користувача цілісного майнового комплексу з вироблення теплової енергії за борговими зобов`язаннями з оплати спожитих енергоносіїв та послуг з їх транспортування і постачання, що виникли у суб`єкта господарювання, який раніше використовував зазначене майно, в обов`язковому порядку безпосередньо на підставі норми закону, незалежно від згоди суб`єкта господарювання, який набув цілісний майновий комплекс. При цьому наголосив, що зазначена правова норма передбачає правонаступництво за усіма борговими зобов`язаннями з оплати спожитих енергоносіїв та послуг з їх транспортування і постачання та не обмежує боргові зобов`язання за енергоносіями лише боргами, пов`язаними із здійсненням господарської діяльності з виробництва теплової енергії (пункти 42-46 постанови від 07.06.2023).

4.29 З огляду на викладене у сукупності, колегія суддів вважає, що сформований Верховним Судом у справі № 904/544/24 висновок щодо застосування частини 3 статті 22 Закону України "Про теплопостачання" нівелює мету вказаної норми, котра мала б бути досягнута задля вирішення проблемного питання, яке викликало необхідність доповнення Закону цією нормою. В такому разі це призводить до того, що учасники спірних правовідносин у позавстановлений державою порядок - правонаступництво за борговими зобов`язаннями з оплати спожитих енергоносіїв та послуг з їх транспортування і постачання в силу імперативної норми закону - фактично намагаються обійти цю норму закону, спочатку укладаючи правочини, якими оформляють правонаступництво, а після отримання суб`єктом господарювання (теперішнім користувачем такого майна) ліцензії на здійснення господарської діяльності з виробництва теплової енергії, визнають такі правочини у судовому порядку недійсними на підставі статті 233 ЦК України.

4.30 До прикладу, з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що такі позови мають місце у справах №№ 910/10953/24, 910/14397/25, 910/13198/25 тощо.

4.31 Однак недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17).

4.32 Частина 3 статті 22 Закону України "Про теплопостачання" передбачає спеціальний (особливий) порядок сингулярного правонаступництва в тих матеріальних правовідношеннях, що підпадають під регулювання вказаної норми, в силу якого відповідне правонаступництво відбувається безпосередньо на підставі зазначеної норми закону, незалежно від згоди суб`єкта господарювання, який набув цілісний майновий комплекс (індивідуально визначене майно) з вироблення теплової енергії.

4.33 Колегія суддів вважає, що ця норма є чіткою та такою, що не містить умови правонаступництва за борговими зобов`язаннями з оплати спожитих енергоносіїв та послуг з їх транспортування і постачання в залежності від форми власності суб`єктів господарювання, які користувалися/користуються цілісним майновим комплексом (індивідуально визначеним майном) з вироблення теплової енергії та того, чи відбулася реорганізація суб`єкта господарювання, який раніше користувався цим майном. Тобто наведені обставини не можуть бути підставою для різного розуміння змісту зазначеної норми щодо порядку її застосування та настання встановлених нею правових наслідків.

4.34 Як зазначив Верховний Суд у постанові від 17.12.2025 у справі № 920/1471/24(920/1321/20) метою законодавця при прийнятті цієї норми Закону було недопущення моделі, за якої суб`єкт господарювання, використовуючи цілісний майновий комплекс (індивідуально визначене майно) з вироблення теплової енергії, отримує всі економічні вигоди від такої діяльності (доходи від споживачів, контроль над інфраструктурою тощо), але позбавлений обов`язку нести тягар боргів за енергоносії, спожиті для забезпечення цієї діяльності, тоді як попередній користувач відповідного об`єкта залишається боржником, нерідко без активів і реальної можливості виконання зазначених зобов`язань. Спеціальний імперативний механізм правонаступництва за борговими зобов`язаннями у сфері теплопостачання покликаний забезпечити безперервність надання життєво важливих послуг споживачам та, водночас, належний захист прав постачальників енергоносіїв. Інше тлумачення зазначеної норми Закону призвело б по суті до нівелювання закріплених у ній вимог, адже перехід боргових зобов`язань за спожиті енергоносії до нового користувача (володільця) цілісного майнового комплексу з вироблення теплової енергії залежав би виключно від волевиявлення усіх учасників відповідного правовідношення, вираженого в передбаченій статтею 513 ЦК України формі.

4.35 Враховуючи вищевикладене у цій ухвалі, колегія суддів вважає, що наявні підстави для відступу від висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 30.01.2025 у справі № 904/544/24, а саме:

"Аналіз змісту ч. 3 ст. 22 Закону України «Про теплопостачання» свідчить про покладення законодавцем обов`язку однієї особи відповідати за боргами іншої, проте питання передачі активів в наведеній нормі не врегульовано та не визначено форм правочину переходу прав та обов`язків у матеріальному правонаступництві, а тому наслідком застосування наведеної норми закону може бути те, що суб`єкт господарювання, якому надано в користування цілісний майновий комплекс (індивідуально визначене майно) з вироблення теплової енергії, стає боржником за борговими зобов`язаннями суб`єкта господарювання, який раніше використовував зазначене майно, на підставі відповідного правочину з переведення боргу, укладеного відповідно до приписів, зокрема, ст. 520 ЦК України.

Разом з тим аналіз змісту ч. 4 цієї статті Закону вказує на те, що погодження порядку погашення заборгованості попереднього користувача майна з вироблення теплової енергії шляхом підписання правочину з переведення боргу відповідно до ст. 520 ЦК України на нового користувача як необхідна умова для укладення між ним та постачальною організацією нового договору про постачання та транспортування енергоносіїв ставиться у залежність від наявності обставин реорганізації теплопостачальної та/або теплогенеруючої організації, яка раніше використовувала це майно.

… у цьому випадку не відбулося правонаступництва за законом у розумінні ст. 22 Закону України «Про теплопостачання», а відбулося правонаступництво за договором через укладення з волі позивача трьохсторонніх правочинів про переведення боргу відповідно до ст. 520 ЦК України, що підтверджується змістом цих договорів, в яких сторони не вказали про їх укладення на підставі ст. 22 Закону України «Про теплопостачання», натомість зазначили, що керувалися ст.ст. 520- 523 ЦК України, які є загальними при регулюванні правонаступництва окремих прав та обов`язків між юридичними особами.".

4.36 При цьому як неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах, відступ здійснюється не від постанови у конкретній справі, а від висновку щодо застосування норм права. Цей висновок міг бути сформульований в одній або декількох постановах. Відсутність повного переліку постанов, від висновку хоча б в одній із яких щодо застосування норм права Велика Палата Верховного Суду відступила, не означає, що відповідний висновок надалі застосовний [див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 у справі № 462/5368/16-ц (пункт 42), від 26.10.2022 у справі № 201/13239/15-ц (пункт 43) та від 14.06.2023 у справі № 448/362/22 (пункт 66)].

4.37 Згідно з частиною 2 статті 302 Господарського процесуального кодексу України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

4.38 Подібність правовідносин у справі, що передається на розгляд Об`єднаної палати, та у справі № 904/544/24 полягає у тому, що в обох справах: постало питання наявності/відсутності підстав для застосування до правовідносин частини 3 статті 22 Закону України "Про теплопостачання"; сторони уклали договори про переведення боргу, які теперішній користувач майна оспорює в судовому порядку з підстав, передбачених статтею 233 ЦК України; попередніми та теперішніми користувачами комунального майна з вироблення теплової енергії є окремі, створені різними засновниками незалежно один від одного суб`єкти господарювання, котрі діють та не припинені в порядку чинного законодавства.

4.39 Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи (частина 1 статті 303 Господарського процесуального кодексу України).

4.40 Оскільки Верховний Суд під час розгляду цієї справи вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування статті 233 ЦК України з урахуванням положень частини 3 статті 22 Закону України "Про теплопостачання" у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої судової палати Касаційного господарського суду, справа підлягає передачі на розгляд Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Керуючись статтями 234, 302, 303 ГПК України,

УХВАЛИВ:

Справу № 910/3285/24 передати на розгляд Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Г. М. Мачульський

(з окремою думкою)

Судді Є. В. Краснов

Л. І. Рогач

ОКРЕМА ДУМКА

судді Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду Мачульського Г. М.

Не погоджуюся із передачею справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із наступних підстав.

Так, судді вважають, що положення частини третьої статті 22 Закону України "Про теплопостачання" є чіткими та такими, що не містять умови правонаступництва за борговими зобов`язаннями з оплати спожитих енергоносіїв та послуг з їх транспортування і постачання в залежності від форми власності суб`єктів господарювання, які користувалися/користуються цілісним майновим комплексом (індивідуально визначеним майном) з вироблення теплової енергії та того, чи відбулася реорганізація суб`єкта господарювання, який раніше користувався цим майном. Тобто наведені обставини не можуть бути підставою для різного розуміння змісту зазначеної норми щодо порядку її застосування та настання встановлених нею правових наслідків.

Вважаю, що відсутні правові підстави для передачі справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Так, Верховний Суд переглядаючи справи у подібних правовідносинах із застосуванням вказаної норми права неодноразово зазначав, що загальновизнаним є поділ юридичної відповідальності за галузевою структурою права на цивільно-правову, кримінальну, адміністративну та дисциплінарну (пункт 3 рішення Конституційного Суду України від 30.05.2001 № 7-рп/2001).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 Цивільного кодексу України).

Отже, положення цивільного законодавства визначають обов`язок особи самостійно нести відповідальність за взятими зобов`язаннями, хоча і передбачають можливість звільнення від відповідальності чи заміну зобов`язаної сторони.

Загальним правилом є неможливість покладення обов`язку боржника на третю особу не інакше як за волею такої особи, чи заміни у визначеному порядку в результаті універсального правонаступництва (переходу прав та обов`язків), чи такої заміни, яка слідує за передачею певного активу (права) (наприклад, покупець нерухомого майна, яке перебуває в оренді, автоматично стає зобов`язаною стороною за таким договором оренди).

Суд касаційної інстанції неодноразово звертався до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 20.03.2019 у справі № 910/7715/18, ухвалених у правовідносинах за подібного правового регулювання щодо застосування частини третьої статті 22 Закону України "Про теплопостачання".

Так, зокрема, у постанові від 29.05.2023 у справі № 910/8503/19 Верховний Суд вказав таке:

"4.8. Здійснивши аналіз частини 3 статті 22 Закону України "Про теплопостачання", суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку щодо визнання справедливим при застосуванні вказаної норми поширення правонаступництва в частині боргових зобов`язань між суб`єктами, кінцевим власником яких є одна особа, оскільки в такому випадку загальний майновий стан суб`єктів, пов`язаних з одним кінцевим власником, залишається незмінним.

……….

У випадку передачі комплексу з вироблення теплової енергії від одного користувача до іншого (за умови, що кінцевим власником користувачів є різні особи) відбувається зміна особи кінцевого учасника (власника).?.

У справах № 910/7715/18 (постанова від 20.03.2019), № 904/3870/23 (постанова від 26.02.2025), № 910/8503/19 (постанова від 29.05.2023) Верховний Суд вказував, що за таких обставин здійснення правонаступництва на підставі частини третьої статті 22 Закону України "Про теплопостачання" буде мати своїм наслідком покладення тягаря сплати боргів іншої особи - попереднього користувача цілісного майнового комплексу на нового користувача, який не може нести відповідальність за неефективне використання об`єктів теплопостачання конкретним суб`єктом господарювання - попереднім користувачем комплексом. Отже, у разі здійснення правонаступництва на підставі частини третьої статті 22 Закону України "Про теплопостачання" з попереднього користувача цілісного майнового комплексу на нового, кінцевими власниками яких є різні особи, на нового користувача та особу, яка здійснює управління таким суб`єктом, буде покладений надмірний тягар відповідальності за борги іншої особи, що є неправильним і не виправданим.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово зазначав, що застосування цієї норми до таких правовідносин свідчитиме про наявність ознак дискримінаційного підходу в частині визначення юридичної поведінки сторін господарських правовідносин з порушенням принципу рівності та пропорційності, а отже суперечить справедливому застосуванню норми права як елементу верховенства права (викладено у постановах Верховного Суду від 03.09.2019 у справі № 910/5082/18, від 20.03.2019 у справі № 910/7715/18, від 28.03.2019 у справі № 910/5095/18, від 08.05.2019 у справі № 910/5080/18 у справі № 904/3870/23 від 26.02.2025).

Повністю погоджуюся із такими висновками, така судова практика щодо застосування вказаної норми права є сталою, та не вбачаю підстав відступати від висновків судів.

При цьому слід зазначити, що стаття 22 Закону України "Про теплопостачання" розміщена у Розділі V. ?Принципи господарювання у сфері теплопостачання?.

Отже, вважаю, що Верховним Судом у наведених вище справах правильно застосовані принципи господарювання у сфері теплопостачання з урахуванням основних принципів цивільного судочинства: справедливості, добросовісності та розумності.

Окремо слід зазначити, що положеннями частини четвертої статті 22 Закону України "Про теплопостачання" передбачено можливість укладення договорів про постачання та транспортування енергоносіїв, вони укладаються з правонаступниками реорганізованої теплопостачальної та/або теплогенеруючої організації виключно за умови погодження порядку погашення заборгованості з оплати спожитих енергоносіїв та послуг з їх транспортування і постачання за попередній період, що і було враховано Верховним Судом у постановах, від висновків яких судді вважають за необхідне відступити у цій справі, що переглядається у касаційному порядку.

Суддя Г. М. Мачульський