РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

25.03.2026Справа № 910/16129/25

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого судді Князькова В.В. за участю секретаря судового засідання Ліпіної В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: ОСОБА_1

до відповідача 1: Міністерства енергетики України

до відповідача 2: Акціонерного товариства «Українські розподільчі мережі»

про визнання недійсними рішень, поновлення повноважень, поновлення дії цивільно-правового договору,

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2

від відповідача 1: Їжаківський А.О.

від відповідача 2: Сироткін О.О., Коваленко Ю.І.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

16.12.2025 до Господарського суду міста Києва надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову до подачі позовної заяви шляхом:

- зупинення рішення, що викладено у формі наказу №505 від 09.12.2025 єдиного акціонера Акціонерного товариства «Українські розподільні мережи» - Міністерства енергетики України «Про припинення повноважень членів Наглядової ради Акціонерного товариства «Українські розподільні мережі» в частині припинення повноважень члена наглядової ради Акціонерного товариства «Українські розподільні мережі» - ОСОБА_1 як незалежного члена наглядової ради Акціонерного товариства «Українські розподільні мережі»;

- заборони комісії з відбору членів наглядових рад, утвореній відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №1596 від 03.12.2025, здійснювати будь-які дії, пов`язані з проведенням конкурсного відбору кандидатів на посаду члена наглядової ради Акціонерного товариства «Українські розподільні мережі» (в т.ч. прийом документів, оцінювання, затвердження або подання рекомендацій), до остаточного вирішення спору по суті;

- заборони Акціонерному товариству «Українські розподільні мережі» вчиняти дії щодо укладення цивільно-правових договорів із новими членами наглядової ради, реєстрації змін до персонального складу наглядової ради в ЄДР або інших реєстрах, проведення перших засідань нового складу наглядової ради до моменту вирішення спору по суті.

У заяві вказано про те, що ОСОБА_1 має намір звернутись до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства енергетики України та Акціонерного товариства «Українські розподільні мережі» з вимогами про визнання рішення, що викладено у формі наказу № 505 від 09.12.2025р. єдиного акціонера Aкціонерного товариства «Українські розподільні мережі» - Міністерства енергетики України «Про припинення повноважень членів Наглядової ради AT «Українські розподільні мережі» в частині припинення повноважень члена наглядової ради Акціонерного товариства «Українські розподільчі мережі» - ОСОБА_1 як незалежного члена Наглядової ради Акціонерного товариства «Українські розподільчі мережі» - незаконним та скасувати його, визнання рішення Міністерства енергетики України, що викладено у формі наказу № 526 від 15.12.2025р. «Про внесення змін до наказу Міністерства енергетики України від 11 грудня 2025 року № 517 «Про оголошення відбору кандидатів на посади членів Наглядової ради Акціонерного товариства «Українські розподільні мережі» незаконним та скасувати його, поновлення повноважень члена незалежного члена Наглядової ради Акціонерного товариства «Українські розподільні мережі» - ОСОБА_1 та поновлення дії цивільно-правового договору від 18.12.2023р., укладеного між Акціонерним товариствм «Українські розподільні мережі» та ОСОБА_1 . Позов буде подано до суду з метою захисту порушеного права незалежного члена наглядової ради на належне корпоративне управління AT «Українські розподільні мережі», забезпечення прийняття рішень акціонером, в особі Міністерства енергетики, у повній відповідності до вимог законодавства, та відновлення порушених прав в частині припинення повноважень членів наглядової ради та неправомірного формування складу наглядової ради Акціонерного товариства «Українські розподільні мережі».

Ухвалою від 25.12.2025 заяву №24/12 від 24.12.2025 ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову задоволено частково; вжито заходи забезпечення позову у справі №910/16129/25 шляхом заборони Акціонерному товариству «Українські розподільні мережі» вчиняти дії щодо укладення цивільно-правових договорів із новими членами наглядової ради, реєстрації змін до персонального складу наглядової ради в ЄДР або інших реєстрах, проведення перших засідань нового складу наглядової ради до вирішення по суті справи та набрання рішенням у справі законної сили; в задоволенні решти заяви відмовлено.

29.12.2025 суддею Князьковим В.В. отримано заяву Міністерства енергетики України про скасування забезпечення позову.

В обґрунтування вказаної заяви відповідач 1 посилався на те, що заявлені заходи забезпечення позову не спрямовані на збереження можливості виконання майбутнього судового рішення, а фактично мають наслідком дострокове задоволення позовних вимог та підміну судового рішення у справі. Також заявником наголошено, що застосування заходів забезпечення позову у запропонований Позивачем спосіб є невиправданим, неправомірним та суперечить як вимогам Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою від 29.12.2025 призначено розгляд заяви на 02.01.2026.

Ухвалою від 02.01.2026 в задоволенні заяви відмовлено.

До Господарського суду міста надійшов позов ОСОБА_1 до 1. Міністерства енергетики України та 2.Акціонерного товариства «Українські розподільні мережі» про:

- визнання незаконним та скасування рішення єдиного акціонера Акціонерного товариства «Українські розподільні мережі» - Міністерства енергетики України, викладеного у формі наказу Міністерства енергетики України від 09 грудня 2025 року № 505 «Про припинення повноважень членів Наглядової ради АТ «Українські розподільні мережі», в частині припинення повноважень ОСОБА_1 як незалежного члена Наглядової ради Акціонерного товариства «Українські розподільні мережі»;

- визнання незаконним та скасування рішення Міністерства енергетики України, викладене у формі наказу від 15 грудня 2025 року № 526 «Про внесення змін до наказу Міністерства енергетики України від 11 грудня 2025 року № 517 «Про оголошення відбору кандидатів на посади членів Наглядової ради Акціонерного товариства «Українські розподільні мережі», в частині, що стосується заміщення посади незалежного члена Наглядової ради, повноваження якого було припинено щодо ОСОБА_1 ;

- поновлення повноважень ОСОБА_1 як незалежного члена Наглядової ради Акціонерного товариства «Українські розподільні мережі»;

- поновлення дії цивільно-правового договору від 18 грудня 2023 року, укладеного між Акціонерним товариством «Українські розподільні мережі» та ОСОБА_1 , на умовах, що діяли до незаконного припинення повноважень.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що дострокове припинення повноважень позивача як незалежного члена наглядової ради Акціонерного товариства «Українські розподільні мережі» здійснено за відсутності передбачених законом підстав та з порушенням установленої процедури, визначеної спеціальними нормами Закону України «Про управління об`єктами державної власності», Закону України «Про акціонерні товариства», Статуту Товариства та чинних на момент прийняття рішення актів Кабінету Міністрів України. За таких обставин оскаржуване рішення Міністерства енергетики України не відповідає вимогам законодавства, порушує права позивача та підлягає визнанню незаконним із відповідними похідними наслідками щодо подальших рішень, прийнятих на його підставі.

Ухвалою від 06.01.2026 відкрито провадження у справі; постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 04.02.2026.

Відповідач 1 у відзиві проти задоволення позовних вимог надав за печення, посилаючись на те, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 17.11.2025 № 1258-р затверджено План заходів, який є обов`язковим до виконання центральними органами виконавчої влади. Відповідно до пункту 15 Плану заходів, Міністерству енергетики України доручено забезпечити формування Наглядової ради Акціонерного товариства «Українські розподільні мережі», із визначенням кінцевого строку виконання - до 31 грудня 2025 року. На виконання Плану заходів, а також з урахуванням правового статусу АТ «Українські розподільні мережі», 100 відсотків акцій якого належать державі, Міністерством енергетики України було прийнято рішення припинити з дати видання наказу повноваження всіх членів Наглядової ради Товариства, у тому числі ОСОБА_1 як незалежного члена, що оформлено наказом Міненерго від 09.12.2025 № 505. Міністерство енергетики України відповідно до законодавства здійснює повноваження з управління корпоративними правами держави у статутному капіталі АТ «Українські розподільні мережі». Отже, наказ Міненерго від 09.12.2025 № 505 було прийнято на виконання обов`язкових актів Кабінету Міністрів України, що є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Посилання Позивача на норми законодавства, які регулюють підстави припинення повноважень окремого незалежного члена Наглядової ради, є юридично некоректними, оскільки в даному випадку йдеться не про індивідуальне припинення повноважень, а про комплексне оновлення складу Наглядової ради в межах реалізації державної політики у сфері управління об`єктами державної власності.

Відповідач 2 у відзиві проти задоволення позовних вимог також заперечував із наголошенням на тому, що Міністерство енергетики України, як єдиний акціонер, користуючись повноваженнями, що визначені Законами України «Про акціонерні товариства», «Про управління об`єктами державної власності», положеннями Статуту АТ «УРМ» та на виконання рішень Уряду стосовно оновлення складу наглядової ради Товариства паливно-енергетичного комплексу, прийняло рішення про дострокове припинення всього складу Наглядової ради АТ «УРМ» та початку процедури відбору нових членів Наглядової ради Товариства. Крім того, АТ «УКРАЇНСЬКІ РОЗПОДІЛЬНІ МЕРЕЖІ» звертає увагу Суду на те, що на момент укладання цивільно-правового договору з незалежним директором членом наглядової ради АТ «УКРАЇНСЬКІ РОЗПОДІЛЬНІ МЕРЕЖІ» - ОСОБА_1 , діяв Статут АТ «УРМ», затверджений наказом Міністерства енергетики України від 28.11.2023 № 359. На момент виникнення спірних правовідносин, тобто на момент прийняття Міністерством енергетики України наказу від 09 грудня 2025 року № 505 «Про припинення повноважень членів Наглядової ради АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРАЇНСЬКІ РОЗПОДІЛЬНІ МЕРЕЖІ», діяли положення Статуту АТ «УРМ», затвердженого наказом Міністерства енергетики України від 19.05.2025 № 208.

04.02.2026 у зв`язку із перебуванням судді Князькова В.В. на лікарняному судове засідання не відбулось.

Ухвалою від 09.02.2026 призначено підготовче засідання у справі на 18.02.2026.

18.02.2026 судом було продовжено строк підготовчого провадження на 30 календарних днів та відкладено підготовче засідання на 04.03.2026.

04.03.2026 до суду надійшла заява позивача про зміну предмету позову, в якій позивачем фактично викладено позовні вимоги у такій редакції:

« 1. Визнати недійсним рішення єдиного акціонера Акціонерного товариства «Українські розподільні мережі» - Міністерства енергетики України, викладене у формі наказу Міністерства енергетики України від 09 грудня 2025 року № 505 «Про припинення повноважень членів Наглядової ради АТ «Українські розподільні мережі», в частині припинення повноважень ОСОБА_1 як незалежного члена Наглядової ради Акціонерного товариства «Українські розподільні мережі».

2. Визнати недійсним рішення Міністерства енергетики України, викладене у формі наказу від 15 грудня 2025 року № 526 «Про внесення змін до наказу Міністерства енергетики України від 11 грудня 2025 року № 517 «Про оголошення відбору кандидатів на посади членів Наглядової ради Акціонерного товариства «Українські розподільні мережі», в частині, що стосується заміщення посади незалежного члена Наглядової ради, повноваження якого було припинено щодо ОСОБА_1 .

3. Поновити повноваження ОСОБА_1 як незалежного члена Наглядової ради Акціонерного товариства «Українські розподільні мережі».

4. Поновити дію цивільно-правового договору від 18 грудня 2023 року, укладеного між Акціонерним товариством «Українські розподільні мережі» та ОСОБА_1 , на умовах, що діяли до незаконного припинення повноважень.».

З урахуванням подання вказаної заяви судом було відкладено підготовче засідання на 11.03.2026.

У судовому засіданні 11.03.2026 судом було повідомлено, що дослідивши зміст заяви позивача про зміну предмету позову, суд зазначає, що нормами чинного Господарського процесуального кодексу України не передбачено права позивача подавати позовну заяву в уточненій редакції, однак, виходячи із того, що фактично позивачем змінено предмет двох позовних вимог з «визнання незаконними та скасування» на «визнання недійсним», не вдаючись до надлишкового формалізму суд розцінює означену заяву саме як зміну предмету позову у розумінні ст.46 Господарського процесуального кодексу України та приймає її до розгляду.

11.03.2026 судом було закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 25.03.2026.

У судовому засіданні 25.03.2026 позивачем було надано усні поясненні по суті справи, згідно змісту яких позовні вимоги підтримано в повному обсязі.

Представником відповідача 1 проти задоволення позовних вимог заперечено.

Представники відповідача 2 також заперечували проти задоволення позовних вимог.

В судовому засіданні 25.03.2026 на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Українські розподільні мережі» утворене відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29 листопада 2022 року № 1336 як акціонерне товариство, 100 відсотків акцій якого належать державі в особі Міністерства енергетики України. Міністерство енергетики України є єдиним акціонером Акціонерного товариства «Українські розподільні мережі» та здійснює повноваження загальних зборів товариства.

Наказом Міністерства енергетики України № 321 від 25.10.2023 «Про обрання членів Наглядової ради Акціонерного товариства «Українські розподільні мережі» ОСОБА_1 було обрано незалежним членом наглядової ради Акціонерного товариства «Українські розподільні мережі» строком з дати видання наказу на період, що не перевищує строку дії воєнного стану та трьох місяців після його припинення або скасування.

Наказом Міністерства енергетики України №372 від 07.12.2023 «Про деякі питання Акціонерного товариства «Українські розподільні мережі» затверджено, в тому числі, умови цивільно-правового договору з незалежним директором - членом наглядової ради Акціонерного товариства «Українські розподільні мережі».

На підставі зазначених вище наказів між Акціонерним товариством «Українські розподільні мережі» та ОСОБА_1 було укладено цивільно-правовий договір від 18.12.2023.

Згідно п.2.2 договору член наглядової ради має права та несе обов`язки, визначені статутом, Положенням товариства про Наглядову раду та законодавством України.

Цей договір набуває чинності з дати його підписання і залишається чинним на строк дії воєнного стану та трьох місяців після його припинення або скасування, якщо його не буде припинено раніше відповідно до п.5.3 -5.5 цього договору (п.5.1 договору).

У п.5.3 договору вказано, що загальні збори товариства можуть прийняти рішення про дострокове припинення повноважень члена наглядової ради у випадку та порядку, передбачених законодавством України та статутом товариства. З припиненням повноважень члена наглядової ради одночасно припиняється дія цього договору.

Пунктом 5.4 договору визначено підстави для припинення повноважень члена наглядової ради та дії договору без рішення загальних зборів.

09.12.2025 Міністерством енергетики України як єдиним акціонером Акціонерного товариства «Українські розподільні мережі» було прийнято рішення, оформлене наказом №505 «Про припинення повноважень членів Наглядової ради Акціонерного товариства «Українські розподільні мережі», яким достроково припинено повноваження всього складу наглядової ради, у тому числі повноваження ОСОБА_1 як незалежного члена наглядової ради.

Наказом №526 від 15.12.2025 Міністерства енергетики України «Про внесення змін до наказу Міністерства енергетики України від 11 грудня 2025 року № 517 «Про оголошення відбору кандидатів на посади членів Наглядової ради Акціонерного товариства «Українські розподільні мережі» ініційовано процедуру формування нового складу наглядової ради Акціонерного товариства «Українські розподільні мережі».

Вказані рішення стали підставою для оголошення з 15 грудня 2025 року відбору кандидатів на посади членів наглядової ради Акціонерного товариства «Українські розподільні мережі», про що розміщення оголошення на в мережі Інтернет, в тому числі на офіційному сайті виконавчої влади «Урядовий портал».

Обставини дострокового припинення повноважень ОСОБА_1 як незалежного члена наглядової ради Акціонерного товариства «Українські розподільні мережі», що на думку позивача, було здійснено із порушенням норм чинного законодавства і стали підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Частиною 2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Верховним Судом у постанові від 19.01.2022 по справі №924/316/21 вказано, що наведена норма визначає об`єктом захисту саме порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Аналогічний правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 10.11.2021 по справі №910/8060/19 та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.07.2025 по справі №910/2389/23.

Оцінку предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке він зазначає в позовній заяві, здійснює суд, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19 вересня 2019 року у справі № 924/831/17, від 26 травня 2022 року у справі № 910/17717/20, постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2024 року у справі № 990/150/23).

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Одночасно, слід зазначити, що згідно ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Кодексу України з процедур банкрутства, Закону України "Про міжнародне приватне право", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно приписів ст.9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами зазначених документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Аналогічну позицію викладено у листі Верховного Суду України від 01.04.2014 р. «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України».

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

Як вказує позивач, дострокове припинення його повноважень як незалежного члена наглядової ради та подальші дії з формування нового складу наглядової ради були здійснені з порушенням вимог Закону України «Про управління об`єктами державної власності», Закону України «Про акціонерні товариства», Статуту Акціонерного товариства «Українські розподільні мережі» та умов цивільно-правового договору, що і стало підставою для звернення до суду з цим позовом.

Заперечуючи проти задоволення позову відповідач 1 посилався на те, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 17.11.2025 № 1258-р затверджено План заходів, який є обов`язковим до виконання центральними органами виконавчої влади. Відповідно до пункту 15 Плану заходів, Міністерству енергетики України доручено забезпечити формування Наглядової ради Акціонерного товариства «Українські розподільні мережі», із визначенням кінцевого строку виконання - до 31 грудня 2025 року. На виконання Плану заходів, а також з урахуванням правового статусу АТ «Українські розподільні мережі», 100 відсотків акцій якого належать державі, Міністерством енергетики України було прийнято рішення припинити з дати видання наказу повноваження всіх членів Наглядової ради Товариства, у тому числі ОСОБА_1 як незалежного члена, що оформлено наказом Міненерго від 09.12.2025 № 505. Міністерство енергетики України відповідно до законодавства здійснює повноваження з управління корпоративними правами держави у статутному капіталі АТ «Українські розподільні мережі». Отже, наказ Міненерго від 09.12.2025 № 505 було прийнято на виконання обов`язкових актів Кабінету Міністрів України, що є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Посилання Позивача на норми законодавства, які регулюють підстави припинення повноважень окремого незалежного члена Наглядової ради, є юридично некоректними, оскільки в даному випадку йдеться не про індивідуальне припинення повноважень, а про комплексне оновлення складу Наглядової ради в межах реалізації державної політики у сфері управління об`єктами державної власності.

Відповідач 2 проти задоволення позовних вимог також заперечував із наголошенням на тому, що Міністерство енергетики України, як єдиний акціонер, користуючись повноваженнями, що визначені Законами України «Про акціонерні товариства», «Про управління об`єктами державної власності», положеннями Статуту АТ «УРМ» та на виконання рішень Уряду стосовно оновлення складу наглядової ради Товариства паливно-енергетичного комплексу, прийняло рішення про дострокове припинення всього складу Наглядової ради АТ «УРМ» та початку процедури відбору нових членів Наглядової ради Товариства. Крім того, АТ «УКРАЇНСЬКІ РОЗПОДІЛЬНІ МЕРЕЖІ» звертає увагу Суду на те, що на момент укладання цивільно-правового договору з незалежним директором членом наглядової ради АТ «УКРАЇНСЬКІ РОЗПОДІЛЬНІ МЕРЕЖІ» - ОСОБА_1 , діяв Статут АТ «УРМ», затверджений наказом Міністерства енергетики України від 28.11.2023 № 359. На момент виникнення спірних правовідносин, тобто на момент прийняття Міністерством енергетики України наказу від 09 грудня 2025 року № 505 «Про припинення повноважень членів Наглядової ради АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРАЇНСЬКІ РОЗПОДІЛЬНІ МЕРЕЖІ», діяли положення Статуту АТ «УРМ», затвердженого наказом Міністерства енергетики України від 19.05.2025 № 208.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Частинами 1,2 ст.152 Цивільного кодексу України унормовано, що акціонерне товариство є господарським товариством, статутний капітал якого поділено на визначену кількість часток однакової номінальної вартості, корпоративні права за якими посвідчуються акціями. Особливості діяльності акціонерних товариств встановлюються Законом України "Про акціонерні товариства".

Вищим органом акціонерного товариства є загальні збори акціонерів (далі - загальні збори) (ч.1 ст.159 Цивільного кодексу України).

У ч.2 вказаної статті визначено, що до виключної компетенції загальних зборів акціонерів належить: 1) внесення змін до статуту акціонерного товариства, крім випадків, встановлених законом; 2) прийняття рішення про зміну структури управління акціонерним товариством; 3) утворення та ліквідація наглядової ради або ради директорів товариства, обрання та припинення повноважень членів наглядової ради або ради директорів; 4) затвердження річної звітності акціонерного товариства; 5) рішення про припинення акціонерного товариства.

У ч.ч.1-3 ст.160 Цивільного кодексу України вказано структура управління акціонерним товариством може бути однорівневою або дворівневою. За однорівневої структури управління органами управління акціонерним товариством є загальні збори акціонерів та рада директорів. Однорівнева структура управління передбачає здійснення функцій контролю та управління діяльністю акціонерного товариства єдиним колегіальним органом - радою директорів. За дворівневої структури управління органами управління акціонерним товариством є загальні збори акціонерів, орган, відповідальний за здійснення нагляду (наглядова рада), і виконавчий орган (колегіальний або одноосібний). Аналогічне визначення структури управління акціонерним товариством передбачено у ст.4 Закону України «Про акціонерні товариства».

Пунктами 24-26 ч.2 ст.39 Закону України «Про акціонерні товариства» визначено, що до виключної компетенції загальних зборів акціонерів належить, в тому числі, обрання членів наглядової ради або ради директорів; затвердження умов цивільно-правових договорів, трудових договорів (контрактів), що укладаються з членами наглядової ради або ради директорів, встановлення розміру їх винагороди, обрання особи, уповноваженої на підписання договорів (контрактів) з членами наглядової ради або ради директорів; прийняття рішення про припинення повноважень членів наглядової ради або ради директорів, крім випадків, встановлених цим Законом.

Наглядова рада акціонерного товариства (далі - наглядова рада) є колегіальним органом, що здійснює захист прав всіх акціонерів товариства і в межах компетенції, визначеної статутом акціонерного товариства та цим Законом, здійснює управління товариством, а також контролює та регулює діяльність його виконавчого органу (ч.1 ст.69 Закону України «Про акціонерні товариства»).

Частиною 1 ст.80 Закону України «Про акціонерні товариства» визначено, що загальні збори можуть прийняти рішення про дострокове припинення повноважень членів наглядової ради та одночасне обрання нових членів.

Без рішення загальних зборів повноваження члена наглядової ради припиняються: 1) за його бажанням, за умови письмового повідомлення про це товариства за два тижні; 2) за його бажанням у разі неможливості виконання обов`язків члена наглядової ради за станом здоров`я; 3) у разі набрання законної сили вироком чи рішенням суду, яким його засуджено до покарання, що виключає можливість виконання обов`язків члена наглядової ради; 4) у разі набрання законної сили рішенням суду відповідно до частини другої статті 73 цього Закону та/або рішенням суду, за яким члена наглядової ради визнано винним у порушенні статті 89 цього Закону; 5) у разі смерті, визнання його недієздатним, обмежено дієздатним, безвісно відсутнім, померлим; 6) у разі отримання товариством письмового повідомлення про заміну члена наглядової ради, який є представником акціонера; 7) у випадках, передбачених частиною третьою статті 88 цього Закону; 8) у разі відчуження акціонером (акціонерами), представником якого (яких) є член наглядової ради, всіх належних йому (їм) акцій товариства.

У разі якщо незалежний директор протягом строку своїх повноважень перестає відповідати вимогам, визначеним частиною першою статті 73 цього Закону, він повинен скласти свої повноваження достроково шляхом надання товариству відповідного письмового повідомлення.

Статутом акціонерного товариства можуть бути передбачені додаткові підстави для припинення повноважень члена наглядової ради. Повноваження членів наглядової ради акціонерного товариства, у статутному капіталі якого більше 50 відсотків акцій належать державі, припиняються виключно з підстав, передбачених законом.

З припиненням повноважень члена наглядової ради одночасно припиняється дія договору (контракту), укладеного з ним.

Акціонерне товариство «Українські розподільні мережі» утворене відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29 листопада 2022 року № 1336 як акціонерне товариство, 100 відсотків акцій якого належать державі в особі Міністерства енергетики України. Міністерство енергетики України є єдиним акціонером Акціонерного товариства «Українські розподільні мережі» та здійснює повноваження загальних зборів товариства.

Правові основи управління об`єктами державної власності визначено Законом України «Про управління об`єктами державної власності».

Зі змісту ч.1 ст.3 вказаного нормативно-правового акту об`єктами управління державної власності є, в тому числі, корпоративні права, що належать державі у статутних капіталах господарських організацій (далі - корпоративні права держави).

У ч.7 ст.11-2 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» визначено, що суб`єкт управління державного унітарного підприємства, господарського товариства, у статутному капіталі якого більше 50 відсотків акцій (часток) належать державі, а також господарського товариства, у статутному капіталі якого більше 50 відсотків акцій (часток) належать господарському товариству, у статутному капіталі якого більше 50 відсотків акцій (часток) належать державі, зобов`язаний здійснювати моніторинг наявних або потенційних загроз національній безпеці України та у випадку їх виявлення вживати заходів для нейтралізації їх впливу на діяльність такого підприємства або товариства. Перелік конкретних заходів визначається суб`єктом управління або за його рішенням керівником підприємства або товариства з урахуванням його повноважень та може включати, зокрема, визначення виключним місцем виконання обов`язків керівника, заступників керівника, членів колегіального виконавчого органу (особи, яка здійснює повноваження одноосібного виконавчого органу), членів наглядової ради, інших посадових осіб адресу місцезнаходження такого підприємства або товариства та встановлення особливого режиму роботи зазначених осіб. У випадку прийняття рішення про визначення відповідних заходів зазначені особи зобов`язані дотримуватися їх, зокрема невідкладно прибути за адресою місцезнаходження такого підприємства або товариства.

Порушення керівником, заступниками керівника, членами колегіального виконавчого органу (особою, яка здійснює повноваження одноосібного виконавчого органу), членами наглядової ради, іншими посадовими особами державного унітарного підприємства, господарського товариства, у статутному капіталі якого більше 50 відсотків акцій (часток) належать державі, а також господарського товариства, у статутному капіталі якого більше 50 відсотків акцій (часток) належить господарському товариству, у статутному капіталі якого більше 50 відсотків акцій (часток) належать державі, положень абзацу першого цієї частини є підставою для дострокового припинення повноважень (звільнення) таких посадових осіб, розірвання контракту (цивільно-правового договору) з такими особами незалежно від строку дії такого контракту (цивільно-правового договору) та без виплат відповідних компенсаційних платежів (у випадку якщо такі платежі передбачені, зокрема укладеними контрактами (цивільно-правовими договорами) або колективним договором, що діє на підприємстві або в господарському товаристві).

Частиною 8 ст.11-2 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» визначено, що повноваження члена наглядової ради державного унітарного підприємства, господарського товариства, у статутному капіталі якого більше 50 відсотків акцій (часток) належать державі, можуть бути припинені достроково виключно з таких підстав:

1) невиконання державним унітарним підприємством, господарським товариством цілей діяльності, визначених у листі очікувань власника, про що прийнято рішення уповноваженим органом управління державного унітарного підприємства, загальними зборами господарського товариства з урахуванням, зокрема, результатів оцінювання діяльності наглядової ради державного унітарного підприємства, господарського товариства, у статутному капіталі якого більше 50 відсотків акцій (часток) належать державі, відповідно до статті 11-7 цього Закону;

2) виявлення фактів, що свідчать про невідповідність члена наглядової ради кваліфікаційним вимогам, незалежного члена наглядової ради - вимогам щодо незалежності. Інформація про виявлення таких фактів оприлюднюється на веб-сайті державного унітарного підприємства, господарського товариства протягом двох робочих днів з дня їх виявлення;

3) неналежне виконання членом наглядової ради обов`язків, визначених укладеним з ним цивільно-правовим договором та/або статутом, невідповідність члена наглядової ради вимогам щодо професійної придатності та ділової репутації. Ініціювати дострокове припинення повноважень члена наглядової ради з підстав, визначених цим пунктом, може:

наглядова рада, яка за рішенням, що приймається не менше ніж двома третинами її персонального складу, направляє загальним зборам (органу управління) вимогу про припинення повноважень члена наглядової ради. Порядок подання вимоги членами наглядової ради визначається наглядовою радою;

акціонер (учасник), якому належить не менше 5 відсотків акцій (часток), ініціює розгляд цього питання на загальних зборах (перед органом управління), за умови надання наглядовою радою висновку про обґрунтованість такого питання та/або з урахуванням результатів оцінювання діяльності наглядової ради. Порядок підготовки висновку членами наглядової ради визначається наглядовою радою;

4) подання членом наглядової ради особистої письмової заяви про припинення повноважень за власним бажанням, за умови що така заява подається не пізніше ніж за два тижні до припинення повноважень;

5) подання членом наглядової ради особистої письмової заяви про припинення повноважень у зв`язку з неможливістю виконувати свої повноваження за станом здоров`я або з інших підстав;

6) набрання законної сили вироком або рішенням суду, яким члена наглядової ради засуджено до покарання, що виключає можливість виконання обов`язків члена наглядової ради;

7) набрання законної сили судовим рішенням, яким члена наглядової ради притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, пов`язаного з корупцією;

8) смерть члена наглядової ради, визнання його недієздатним, обмежено дієздатним, безвісно відсутнім або оголошення померлим;

9) набрання законної сили рішенням суду, яким члена наглядової ради визнано винним у порушенні частини третьої статті 92 Цивільного кодексу України;

10) отримання господарським товариством (державним підприємством) письмового повідомлення про заміну члена наглядової ради, який є представником акціонера (учасника);

11) порушення членом наглядової ради обмежень, передбачених частиною третьою цієї статті;

12) відчуження акціонером (учасником), представником якого є член наглядової ради, всіх належних йому акцій (часток) товариства.

Рішення про дострокове припинення повноважень члена наглядової ради з підстав, передбачених пунктами 1-3 цієї частини, приймається органом управління державного унітарного підприємства або загальними зборами акціонерів (учасників) господарського товариства, у статутному капіталі якого більше 50 відсотків акцій (часток) належать державі. При цьому рішення про дострокове припинення повноважень з підстави, передбаченої пунктом 1 цієї частини, може прийматися лише щодо всього складу наглядової ради з урахуванням результатів оцінки діяльності наглядової ради відповідно до статті 11-7 цього Закону, якщо члени наглядової ради не зможуть довести, що належним чином виконували обов`язки щодо державного унітарного підприємства, господарського товариства, у статутному капіталі якого більше 50 відсотків акцій (часток) належать державі, які покладаються законом на посадових осіб, або що виникли суттєві обставини, які члени наглядової ради не могли передбачити, за умови належного виконання ними обов`язків, які покладаються законом на посадових осіб. Рішення про дострокове припинення повноважень члена наглядової ради, обраного кумулятивним голосуванням відповідно до Закону України "Про акціонерні товариства", з підстав, передбачених пунктами 2 і 3 цієї частини, приймається щодо всього складу наглядової ради, водночас члени наглядової ради, при цьому члени наглядової ради, стосовно яких відсутні підстави припинення повноважень, можуть бути повторно обрані до складу наглядової ради.

Повноваження члена наглядової ради достроково припиняються з підстав, передбачених пунктами 4-12 цієї частини, з настанням відповідних обставин, без необхідності прийняття рішення уповноваженим органом управління державного унітарного підприємства або загальними зборами акціонерів (учасників) господарського товариства, у статутному капіталі якого більше 50 відсотків акцій (часток) належать державі.

Тобто, з системного аналізу вказаної правової норми полягає, що законодавством чітко визначено підстави для дострокового припинення повноважень члена наглядової ради державного унітарного підприємства, господарського товариства, у статутному капіталі якого більше 50 відсотків акцій (часток) належать державі, органом управління державного унітарного підприємства або загальними зборами акціонерів (учасників) господарського товариства. При цьому, суд критично ставиться до тверджень відповідача 2 стосовно того, що дана норма права не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки стосується припинення повноважень саме одного з членів наглядової ради, а не всіх. За висновками суду, такі твердження відповідача 2 грунтуються на вільному тлумаченні правової норми, оскільки законодавцем не обмежено дію ч.8 ст.11-2 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» кількісним одноосібним чи колегіальним суб`єктивним складом.

Судом прийнято до уваги доводи відповідача 2 стосовно того, що станом на момент виникнення спірних правовідносин, чинною була редакція статуту Акціонерного товариства «Українські розподільчі мережі», що затверджена наказом Міністерства енергетики України №208 від 19.05.2025. Вказана редакція розміщена на офіційному сайті Акціонерного товариства «Українські розподільчі мережі» за посиланням: https://www.udg-energy.com.ua/wp-content/uploads/2025/06/statut-urm-19.05.2025.pdf.

Згідно п.40 статуту відповідача 2 функції з управління корпоративними правами держави у статутному капіталі товариства здійснює Міністерство енергетики України.

У п.76 статуту Акціонерного товариства «Українські розподільчі мережі» обрання (призначення) та припинення повноважень (звільнення) посадових осіб товариства здійснюється за рішення органу товариства, до компетенції і повноважень якого належать такі питання відповідно до законодавства та статуту товариства.

Зі змісту п.89 статуту Акціонерного товариства «Українські розподільчі мережі» вбачається, що до виключної компетенції загальних зборів товариства належить, зокрема, затвердження положення про наглядову раду, прийняття рішення про припинення повноважень членів наглядової ради, крім випадків встановлених законом.

У п.107 статуту Акціонерного товариства «Українські розподільчі мережі» визначено, що загальні збори можуть прийняти рішення про дострокове припинення повноважень усіх або окремих членів наглядової ради виключно у порядку та з підстав, визначених законом.

У п.109 статуту товариства визначено підстави для прийняття загальними зборами рішення про дострокове припинення повноважень члена (членів) наглядової ради.

Згідно п.3.9 Положення про наглядову раду Акціонерного товариства «Українські розподільчі мережі» загальні збори можуть прийняти рішення про дострокове припинення повноважень члена (членів) наглядової ради, зокрема на підставах, визначених законом, Статутом та умовами цивільно-правових договорів, укладених із членами наглядової ради.

Тобто, з системного аналізу вимог Законів України «Про акціонерні товариства», «Про управління об`єктами державної власності», статуту Акціонерного товариства «Українські розподільчі мережі» та положення про наглядову раду Акціонерного товариства «Українські розподільчі мережі» вбачається, що до виключної компетенції загальних зборів учасників товариства, а у даному випадку єдиним акціонером є держава в особі Міністерства енергетики України належить прийняття рішення про дострокове припинення повноважень члена (членів) наглядової ради відповідача 2, при цьому, відповідне рішення може бути прийнято виключно з підстав, що визначені законом, Статутом та умовами цивільно-правових договорів, укладених із членами наглядової ради.

Проте, як було встановлено вище, 09.12.2025 Міністерством енергетики України як єдиним акціонером Акціонерного товариства «Українські розподільні мережі» відповідно до Законів України «Про управління об`єктами державної власності», «Про акціонерні товариства», відповідно пункту 2 Розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення корпоративного управління» від 22.02.2024р. №3587-IX, постанов Кабінету Міністрів України від 31.05.2022р. № 643 «Деякі питання управління об`єктами державної власності на період воєнного стану», «Питання управління деякими суб`єктами господарювання» від 03 грудня 2025 р. № 1596, на виконання пункту 15 плану заходів Плану заходів щодо оновлення складу наглядових рад та виконавчих органів суб`єктів господарювання паливно-енергетичного комплексу затвердженого Розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про затвердження плану заходів щодо оновлення складу наглядових рад та виконавчих органів суб`єктів господарювання паливно-енергетичного комплексу» від 17 листопада 2025 р. № 1258-р, у зв`язку з необхідністю обрання складу наглядової ради відповідно до процедури передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України «Про проведення конкурсного відбору керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки» від 03.09.2008 р. № 777, було прийнято рішення, оформлене наказом №505 «Про припинення повноважень членів Наглядової ради Акціонерного товариства «Українські розподільні мережі», яким достроково припинено повноваження всього складу наглядової ради, у тому числі повноваження ОСОБА_1 як незалежного члена наглядової ради.

Кабінетом міністрів України у постанові від 03 грудня 2025 р. № 1596 було постановлено звернутися до Міністерства енергетики та Фонду державного майна щодо здійснення невідкладних заходів до припинення повноважень таких членів наглядових рад, в тому числі, Акціонерного товариства "Українські розподільні мережі" - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Наразі, суд критично ставиться до посилань відповідача 1 на те, що наказ Міністерства енергетики України від 09 грудня 2025 року № 505 «Про припинення повноважень членів Наглядової ради АТ «Українські розподільні мережі» було прийнято на виконання вказаної вище постанови уряду, оскільки наявність означеної постанови Кабінету міністрів України ніяким чином не нівелює приписів Законів України «Про акціонерні товариства», «Про управління об`єктами державної власності» стосовно того, що до виключної компетенції загальних зборів учасників товариства, а у даному випадку єдиним акціонером є держава в особі Міністерства енергетики України, належить прийняття рішення про дострокове припинення повноважень члена (членів) наглядової ради відповідача 2, при цьому, відповідне рішення може бути прийнято виключно з підстав, що визначені, зокрема, законом.

У ч.1 ст. Закону України «Про правотворчу діяльність» законодавство України - це взаємопов`язана та упорядкована система нормативно-правових актів України і чинних міжнародних договорів. Законодавство України структурується від актів вищої юридичної сили до актів нижчої юридичної сили (стаття 19 цього Закону) з урахуванням: 1) засад конституційного ладу в Україні; 2) компетенції та територіальної юрисдикції суб`єкта правотворчої діяльності, визначеної Конституцією України та (або) законом; 3) інших особливостей, визначених Конституцією України та (або) законом. Законодавство України включає: 1) Конституцію України - Основний Закон України; 2) закони; 3) підзаконні нормативно-правові акти: а) постанови Верховної Ради України, що містять норми права (далі - постанови Верховної Ради України); б) укази Президента України, що містять норми права (далі - укази Президента України); в) постанови Кабінету Міністрів України, що містять норми права (далі - постанови Кабінету Міністрів України); г) накази міністерств, що містять норми права (далі - накази міністерств); ґ) акти інших державних органів, що містять норми права (далі - нормативно-правові акти інших державних органів); д) постанови Верховної Ради Автономної Республіки Крим, постанови Ради міністрів Автономної Республіки Крим, накази міністерств Автономної Республіки Крим, що містять норми права (далі - нормативно-правові акти органів влади Автономної Республіки Крим); е) розпорядження голів місцевих державних адміністрацій (з урахуванням особливостей, визначених статтею 7 цього Закону), накази керівників структурних підрозділів місцевих державних адміністрацій, що містять норми права (далі - акти місцевих державних адміністрацій); є) акти органів місцевого самоврядування, що містять норми права (далі - нормативно-правові акти місцевого самоврядування), з урахуванням особливостей, визначених статтею 7 цього Закону. Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною законодавства України. Частиною національного законодавства України є також інші чинні міжнародні договори України.

У ч.1 ст.19 Закону України «Про правотворчу діяльність» юридична сила - це властивість нормативно-правових актів та встановлених ними норм права, що є основою для визначення співвідношення їх взаємної ієрархічної підпорядкованості у системі нормативно-правових актів, зумовленого сукупністю ознак, що випливають із: 1) засад конституційного ладу в Україні; 2) компетенції та територіальної юрисдикції суб`єкта правотворчої діяльності, визначених Конституцією України та (або) законом; 3) інших особливостей, визначених Конституцією України та (або) законом.

За приписами ч.2 вказаної статті з урахуванням вимог частини першої цієї статті в Україні встановлюється така ієрархія нормативно-правових актів:

1) Конституція України в системі нормативно-правових актів України має найвищу юридичну силу і є обов`язковою до виконання на території України;

2) чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, укладаються відповідно до Конституції України та мають на території України вищу юридичну силу, ніж нормативно-правові акти, зазначені у пунктах 3-13 цієї частини, і є обов`язковими до виконання на території України;

3) закони приймаються на основі Конституції України, чинних міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, мають на території України вищу юридичну силу, ніж нормативно-правові акти, зазначені у пунктах 4-13 цієї частини, і є обов`язковими до виконання на території України;

4) постанови Верховної Ради України, укази Президента України приймаються на основі та на виконання Конституції України та (або) законів, чинних міжнародних договорів України, мають на території України вищу юридичну силу, ніж нормативно-правові акти, передбачені пунктами 5-13 цієї частини, і є обов`язковими до виконання на території України;

5) постанови Кабінету Міністрів України, нормативно-правові акти Національного банку України приймаються на основі та на виконання Конституції України та (або) законів, чинних міжнародних договорів України, постанов Верховної Ради України та указів Президента України, мають на території України вищу юридичну силу, ніж нормативно-правові акти, передбачені пунктами 6-13 цієї частини, і є обов`язковими до виконання на території України;

6) накази міністерств приймаються на основі та на виконання Конституції України та (або) законів, чинних міжнародних договорів України, постанов Верховної Ради України, указів Президента України, постанов Кабінету Міністрів України, мають на території України вищу юридичну силу, ніж нормативно-правові акти, передбачені пунктами 8-13 цієї частини, і є обов`язковими до виконання на території України;

7) нормативно-правові акти інших державних органів приймаються на основі та на виконання Конституції України та (або) законів, чинних міжнародних договорів України, постанов Верховної Ради України, указів Президента України, постанов Кабінету Міністрів України, мають на території України вищу юридичну силу, ніж нормативно-правові акти, передбачені пунктами 8-13 цієї частини, і є обов`язковими до виконання на території України;

8) постанови Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим приймаються на основі та на виконання Конституції України та (або) законів, чинних міжнародних договорів України, Конституції Автономної Республіки Крим, постанов Верховної Ради України, указів Президента України, постанов Кабінету Міністрів України, наказів міністерств, нормативно-правових актів інших державних органів, мають на території Автономної Республіки Крим вищу юридичну силу, ніж нормативно-правові акти, передбачені пунктом 10 цієї частини, і є обов`язковими до виконання на території Автономної Республіки Крим;

9) акти обласних державних адміністрацій приймаються на основі та на виконання Конституції України та (або) законів, чинних міжнародних договорів України, постанов Верховної Ради України, указів Президента України, постанов Кабінету Міністрів України, наказів міністерств, нормативно-правових актів інших державних органів, мають на території відповідної області вищу юридичну силу, ніж нормативно-правові акти, передбачені пунктом 12 цієї частини, і є обов`язковими до виконання на території відповідної області;

10) накази міністерств Автономної Республіки Крим приймаються на основі та на виконання Конституції України та (або) законів, чинних міжнародних договорів України, Конституції Автономної Республіки Крим, постанов Верховної Ради України, указів Президента України, постанов Кабінету Міністрів України, наказів міністерств, нормативно-правових актів інших державних органів, постанов Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим і є обов`язковими до виконання на території Автономної Республіки Крим;

11) акти Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій приймаються на основі та на виконання Конституції України та (або) законів, чинних міжнародних договорів України, постанов Верховної Ради України, указів Президента України, постанов Кабінету Міністрів України, наказів міністерств, нормативно-правових актів інших державних органів і є обов`язковими до виконання на території відповідно міста Києва та міста Севастополя;

12) акти районних державних адміністрацій приймаються на основі та на виконання Конституції України та (або) законів, чинних міжнародних договорів України, постанов Верховної Ради України, указів Президента України, постанов Кабінету Міністрів України, наказів міністерств, нормативно-правових актів інших державних органів, актів голів обласних державних адміністрацій, а акти районних державних адміністрацій в Автономній Республіці Крим - також на основі Конституції Автономної Республіки Крим, рішень та постанов Верховної Ради Автономної Республіки Крим, рішень Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятих у межах їх повноважень, і є обов`язковими до виконання на території відповідного району;

13) акти органів місцевого самоврядування приймаються на основі та на виконання Конституції України та (або) законів, чинних міжнародних договорів України і є обов`язковими до виконання на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (територіальної громади).

Тобто, з наведеного полягає, що в системі ієрархії нормативно-правових актів закон має юридичну силу, що є вищою, ніж юридична сила постанови Кабінету Міністрів України, а отже, це у даному випадку підтверджує правову позицію суду стосовно того, що у спірних правовідносинах щодо дострокового припинення повноважень членів наглядової ради Акціонерного товариства «Українські розподільчі мережі» єдиним акціонером товариства - Міністерством енергетики України повинно було бути дотримано порядок прийняття відповідного рішення, що визначений Законом України «Про управління об`єктами державної власності», який в свою чергу визначає певний перелік підстав для прийняття такого рішення.

У даному випадку, а ні у спірному наказі, а ні під час розгляду справи наявності підстав для дострокового припинення повноважень позивача, як незалежного члена наглядової ради відповідача 2 наведено та доведено не було.

Наразі, суд звертає увагу сторін на те, що згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23 червня 1993 р.).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст.2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993р. Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів»).

У п.26 рішення від 15.05.2008р. Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

За приписами ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У ст.77 Господарського процесуального кодексу України вказано, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В контексті наведених засад господарського судочинства суд звертає увагу учасників судового процесу на приписи ст.79 Господарського процесуального кодексу України, згідно яких наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд зауважує, що стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (відповідні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Проте, всупереч принципу змагальності, жодного доказу на підтвердження наявності підстав, перелік яких визначено Законом України «Про управління об`єктами державної власності», для дострокового припинення повноважень членів наглядової відповідача 2 відповідачем 1 доведено суду не було.

До того ж, фактично заперечення вказаних учасників судового процесу зводяться лише до посилань на постанову Кабінету Міністрів України «Питання управління деякими суб`єктами господарювання» від 03 грудня 2025 р. № 1596 та виконання плану заходів щодо оновлення складу наглядових рад та виконавчих органів суб`єктів господарювання паливно-енергетичного комплексу затвердженого Розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про затвердження плану заходів щодо оновлення складу наглядових рад та виконавчих органів суб`єктів господарювання паливно-енергетичного комплексу» від 17 листопада 2025 р. № 1258-р. Означене було підтверджено представниками відповідача 1 та відповідача 2 на стадії розгляду справи по суті у судовому засіданні 25.03.2026.

Одночасно, суд критично ставиться до посилань відповідача 1 на те, що скасування рішення єдиного акціонера Акціонерного товариства «Українські розподільні мережі» - Міністерства енергетики України, викладене у формі наказу Міністерства енергетики України від 09 грудня 2025 року № 505 «Про припинення повноважень членів Наглядової ради АТ «Українські розподільні мережі», в частині припинення повноважень ОСОБА_1 як незалежного члена Наглядової ради Акціонерного товариства «Українські розподільні мережі» означає підміну волі держави як акціонера судовим розсудом, оскільки фактично вираження волі акціонера, яким у даному випадку є держава, не може бути безмежним, а обмежується шляхом законодавчого регулювання певних правовідносин. Тобто, на державу, як основного гаранта забезпечення фундаментального загальноправового принципу законності, перше за все покладено завдання неухильного дотримання приписів чинного законодавства, в тому числі, і в сфері здійснення корпоративного управління об`єктами державної власності.

За таких обставин, враховуючи наведене вище у сукупності, суд дійшов висновку щодо достатньої обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним рішення єдиного акціонера Акціонерного товариства «Українські розподільні мережі» - Міністерства енергетики України, викладене у формі наказу Міністерства енергетики України від 09 грудня 2025 року № 505 «Про припинення повноважень членів Наглядової ради АТ «Українські розподільні мережі», в частині припинення повноважень ОСОБА_1 як незалежного члена Наглядової ради Акціонерного товариства «Українські розподільні мережі».

Одночасно, суд не вбачає підстав для задоволення решти позовних вимог позивача з урахуванням такого.

Судом вказувалось, що відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Аналогічний правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 10.11.2021 по справі №910/8060/19.

Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Одночасно, слід зазначити, що згідно ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Кодексу України з процедур банкротства, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно приписів ст.9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами зазначених документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Аналогічну позицію викладено у листі Верховного Суду України від 01.04.2014 р. «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України».

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ акцентував, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17 зауважено, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Верховний Суд у постанові від 21.12.2021 по справі №917/664/19 зауважив, що гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Наразі, оцінючи зміст позовних вимог на предмет ефективності обраних позивачем способів судового захисту окремо та у їх сукупності, господарський суд зауважує, що під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

За висновками суду, у даному випадку саме задоволення позовної вимоги про визнання недійсним рішення єдиного акціонера Акціонерного товариства «Українські розподільні мережі» - Міністерства енергетики України, викладене у формі наказу Міністерства енергетики України від 09 грудня 2025 року № 505 «Про припинення повноважень членів Наглядової ради АТ «Українські розподільні мережі», в частині припинення повноважень ОСОБА_1 як незалежного члена Наглядової ради Акціонерного товариства «Українські розподільні мережі» є єдиним, самостійним ефективним способом захисту, який призводить до остаточного відновлення прав ОСОБА_1 , як незалежного члена Наглядової ради Акціонерного товариства «Українські розподільні мережі».

Одночасно, суд зазначає, щодо недоцільності задоволення таких вимог як поновлення повноважень, поновлення дії цивільно-правового договору, оскільки судом вище вказувалось, що у п.5.1 договору вказано, що цей договір набуває чинності з дати його підписання і залишається чинним на строк дії воєнного стану та трьох місяців після його припинення або скасування, якщо його не буде припинено раніше відповідно до п.5.3 -5.5 цього договору. У п.5.3 договору вказано, що загальні збори товариства можуть прийняти рішення про дострокове припинення повноважень члена наглядової ради у випадку та порядку, передбачених законодавством України та статутом товариства. З припиненням повноважень члена наглядової ради одночасно припиняється дія цього договору.

Тобто, з огляду на висновки суду щодо наявності підстав для визнання недійсним рішення єдиного акціонера Акціонерного товариства «Українські розподільні мережі» - Міністерства енергетики України, викладене у формі наказу Міністерства енергетики України від 09 грудня 2025 року № 505 «Про припинення повноважень членів Наглядової ради АТ «Українські розподільні мережі», в частині припинення повноважень ОСОБА_1 як незалежного члена Наглядової ради Акціонерного товариства «Українські розподільні мережі», наслідком чого фактично є те, що останнє не несе жодних правових наслідків з моменту його видання, а отже, і не припиняє, а ні повноважень ОСОБА_1 як члена наглядової ради, ані договору, укладеного між ним та відповідачем 2.

За таких обставин, позов ОСОБА_1 до Міністерства енергетики України та Акціонерного товариства «Українські розподільчі мережі» в частині вимог про визнання недійсним рішення Міністерства енергетики України, викладене у формі наказу від 15 грудня 2025 року № 526 «Про внесення змін до наказу Міністерства енергетики України від 11 грудня 2025 року № 517 «Про оголошення відбору кандидатів на посади членів Наглядової ради Акціонерного товариства «Українські розподільні мережі», в частині, що стосується заміщення посади незалежного члена Наглядової ради, повноваження якого було припинено щодо ОСОБА_1 , поновлення повноважень, поновлення дії цивільно-правового договору задоволенню не підлягає, як такий, що не є належним та відповідним порушеному праву позивача способом захисту.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVIN OTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того,

вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу, залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду про часткове задоволення позову.

Керуючись приписами ст.129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторін пропорційно задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 до Міністерства енергетики України та Акціонерного товариства «Українські розподільчі мережі» про визнання недійсними рішень, поновлення повноважень, поновлення дії цивільно-правового договору - задовольнити частково.

2. Визнати недійсним рішення єдиного акціонера Акціонерного товариства «Українські розподільні мережі» - Міністерства енергетики України, викладене у формі наказу Міністерства енергетики України від 09 грудня 2025 року № 505 «Про припинення повноважень членів Наглядової ради АТ «Українські розподільні мережі», в частині припинення повноважень ОСОБА_1 як незалежного члена Наглядової ради Акціонерного товариства «Українські розподільні мережі».

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Стягнути з Міністерства енергетики України (01001, м. Київ, вул. Хрещатик, буд. 30, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір в сумі 3028 грн.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

6. В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до апеляційного господарського суду.

Повний текст складено та підписано 30.03.2026.

Суддя В.В. Князьков