ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2026 року

м. Київ

cправа № 910/14863/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Булгакової І.В. (головуючий), Бенедисюка І.М., Власова Ю.Л.,

за участю секретаря судового засідання Ксензової Г.Є.,

представників учасників справи:

ДЕСОККО ЛІМІТЕД (DESOKKO LIMITED) - Дзяткевич А.В., адвоката (ордер від 13.09.2024 АІ № 1701939),

Товариства з обмеженою відповідальністю "ОРХЕЙ-ВІТ" (ORHEI-VIT S.R.L.)- Сопільняк В.Ю., адвоката (ордер від 01.12.2025 АІ № 2075755),

Державної організації "Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій" - не з`явився,

Товариства з обмеженою відповідальністю "Дистреко" - Соколової В.О., адвоката (ордер від 25.03.2026 АІ № 2161752),

розглянув у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ОРХЕЙ-ВІТ" (ORHEI-VIT S.R.L.; далі - Товариство)

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.08.2025 (суддя Котков О.В.)

та постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.11.2025 (головуючий суддя Станік С.Р., судді: Остапенко О.М., Сотніков С.В.)

за заявою ДЕСОККО ЛІМІТЕД (DESOKKO LIMITED, далі - Компанія)

про ухвалення додаткового рішення

у справі № 910/14863/22

за зустрічним позовом Товариства

до: 1) Компанії;

2) Державної організації "Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій" (далі - Організація),

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Дистреко" (далі - ТОВ "Дистреко"),

про визнання недійсним свідоцтва на знак для товарів і послуг, зобов`язання вчинити дії,

у справі за позовом Компанії

до: 1) Товариства;

2) Організації,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача-1 -ТОВ "Дистреко",

про визнання недійсною міжнародної реєстрації торговельної марки та зобов`язання вчинити дії.

Розпорядженням заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 09.02.2026 № 32.2-01/100 у зв`язку з відпусткою судді Малашенкової Т.М. призначено повторний автоматичний розподіл судової справи № 910/14863/22, відповідно до якого визначено склад колегії суддів: Булгакова І.В. (головуючий), Бенедисюк І.М., Власов Ю.Л.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог та ухвалених рішень по суті спору

Компанія звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства та Організації про: 1) визнання недійсною міжнародної реєстрації торговельної марки від 05.01.2007 № 927822, права на яку повністю належать Товариству; 2) зобов`язання Організації здійснити публікацію в офіційному бюлетені "Промислова власність" щодо визнання недійсною міжнародної реєстрації торговельної марки від 05.01.2007 № 927822 на території України повністю та повідомлення Міжнародного бюро Всесвітньої організації інтелектуальної власності про визнання недійсною міжнародної реєстрації торговельної марки від 05.01.2007 № 927822 на території України повністю.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що знак для товарів і послуг "Naturalis", зареєстрований за Товариством є схожим настільки, що його можна сплутати із зареєстрованим за Компанією знаком для товарів і послуг "Natura" стосовно наведених у свідоцтві товарів 29, 32 класу МКТП.

Товариство звернулося до Господарського суду міста Києва із зустрічним позовом до Компанії та Організації про: 1) визнання недійсним повністю свідоцтва України від 25.11.2008 № 99608 на знак для товарів і послуг "Natura", що належить Компанії; 2) зобов`язання Організації внести зміни до Державного реєстру свідоцтв України на торговельні марки, ведення якого здійснюється в електронній формі, стосовно визнання недійсним повністю свідоцтва України від 25.11.2008 № 99608 та здійснити публікацію про це в офіційному електронному бюлетені "Промислова власність".

Зустрічні позовні вимоги мотивовано тим, що торговельна марка "Natura" не відповідає встановленим чинним законодавством України умовам надання правової охорони, а саме: 1) складається лише з позначень, що є описовими під час використання щодо зазначених у заявці товарів і послуг або у зв`язку з ними, свідчать про якість, склад, властивості товарів і послуг; 2) вводить в оману щодо товарів чи послуг, зокрема щодо їх властивості та якості; 3) не має розрізняльної здатності та не набула такої внаслідок її використання.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.01.2024 у справі № 910/14863/22 (суддя Мандриченко О.В), залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.06.2024 (головуючий суддя Поліщук В.Ю., судді: Доманська М.Л., Пантелієнко В.О.), у задоволенні первісного позову відмовлено повністю; зустрічний позов задоволено повністю; визнано недійсним свідоцтво України від 25.11.2008 № 99608 на знак для товарів і послуг "Natura", що належить Компанії; зобов`язано Організацію внести зміни до Державного реєстру свідоцтв України на торгівельні марки, ведення якого здійснюється в електронній формі, стосовно визнання недійсним повністю свідоцтва України від 25.11.2008 № 99608 та здійснити публікацію в офіційному електронному бюлетені "Промислова власність".

Постановою Верховного Суду від 12.11.2024 у цій справі (головуючий суддя Малашенкова Т.М., судді: Бенедисюк І.М., Ємець А.А.,) касаційну скаргу Компанії задоволено частково; рішення Господарського суду міста Києва від 30.01.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.06.2024 в частині вирішення спору за зустрічним позовом скасовано; справу у скасованій частині передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва; в іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 30.01.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.06.2024 залишено без змін.

Під час нового розгляду справи (у переданій на новий розгляд частині) Товариство 01.04.2025 звернулося до місцевого господарського суду із заявою про залишення зустрічного позову без розгляду, мотивуючи заяву, зокрема, тим, що метою подання зустрічного позову був належний захист порушених прав Товариства від первісного позову Компанії та посягань на належну Товариству торговельну марку. Після ухвалення постанови Верховним Судом про залишення без змін судових рішень попередніх інстанцій про відмову в задоволенні первісного позову Компанії у справі, наразі будь-які претензії Компанії до Товариства щодо чинності торговельної марки за міжнародною реєстрацією від 05.01.2007 № 927822, які раніше базувались на торговельній марці за свідоцтвом України від 25.11.2008 № 99608, були вичерпані та є відсутніми. Також відсутніми та вичерпаними є будь-які претензії Компанії щодо правомірного використання на території України торговельної марки Товариства за міжнародною реєстрацією від 05.01.2007 № 927822, які (претензії) раніше базувались на торговельній марці за свідоцтвом України від 25.11.2008 № 99608 у іншій судовій справі № 916/2921/22, в якій позов Компанії був залишений без розгляду за заявою останньої. Зазначаючи про те, що діє добросовісно та сумлінно, виявляючи повагу до прав та охоронюваних законом інтересів Компанії, Товариство просило залишити зустрічний позов у справі № 910/14863/22 без розгляду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.06.2025 залишено без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 226 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) зустрічний позов Товариства до Компанії та Організації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - ТОВ "Дистреко", про визнання недійсним свідоцтва на знак для товарів і послуг, зобов`язання вчинити дії.

Від Компанії 09.06.2025 до місцевого господарського суду надійшла заява про ухвалення додаткового рішення у справі, в якій заявник просив суд стягнути на його користь з Товариства витрати на професійну правничу допомогу у сумі 599 421,60 грн (234 903,60 грн - у суді першої інстанції, 209 525,40 грн - у суді апеляційної інстанції та 154 992,60 грн - у суді касаційної інстанції), пов`язані з розглядом зустрічного позову у справі. Заяву мотивовано, зокрема, тим, що подання зустрічного позову не є способом захисту, а є необґрунтованими діями позивача за зустрічним позовом.

Товариство, заперечуючи проти стягнення з нього на користь Компанії витрат на професійну правничу допомогу у сумі 599 421,60 грн, понесених під час розгляду цієї справи в межах зустрічного позову, направило 14.07.2025 до місцевого господарського суду відповідні письмові заперечення. Крім того, у цих же запереченнях Товариство просило покласти на Компанію судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 57 988,56 грн, пов`язані з розглядом заяви Компанії від 09.06.2025 про ухвалення додаткового рішення про відшкодування судових витрат.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.08.2025 у справі № 910/14863/22, залишеною без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 04.11.2025, заяву Компанії про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто з Товариства на користь Компанії 383 417,10 грн витрат на професійну правничу допомогу; в решті вимог заяви Компанії відмовлено. Заяву Товариства про стягнення витрат на правничу допомогу, понесених ним під час розгляду заяви Компанії про ухвалення додаткового рішення залишено без розгляду.

Ухвала місцевого господарського суду та постанова апеляційного господарського суду мотивовані тим, що:

- подання позивачем за зустрічним позовом заяви про залишення зустрічного позову без розгляду, за відсутності будь-яких обґрунтованих мотивів та підстав для її подання, вже є необґрунтованою дією позивача, наслідком якої стало залишення позову без розгляду;

- Компанія була змушена звернутися до адвокатського об`єднання з метою отримання професійної правничої допомоги та ефективного захисту своїх прав та інтересів у цій справі та понесла витрати у зв`язку зі зверненням Товариства із зустрічним позовом у цій справі;

- подання в наступному Товариством заяви про залишення зустрічного позову без розгляду є виключно його свідомим волевиявленням, яке Компанія не могла передбачити і вчинення зазначеної дії не нівелює наслідків отримання Компанією правової допомоги адвоката, яка потребує оплати;

- звернення до суду з такою заявою вже після направлення справи на новий розгляд в означеній частині (щодо розгляду зустрічного позову), свідчить про фактичне визнання Товариством необґрунтованості вчинення ним відповідної процесуальної дії у розумінні приписів частин п`ятої та шостої статті 130 ГПК України;

- приймаючи до уваги наявність заперечень Товариства про стягнення з нього витрат на правничу допомогу, мотивованих недоведенням Компанією необґрунтованості дій позивача щодо подання зустрічного позову, а також позицію Верховного Суду, викладену у додатковій постанові від 28.11.2024 у цій справі, з метою дотримання критерію розумності, співмірності між обсягом роботи, проведеної адвокатським об`єднанням та заявленими витратами, суди виснували про наявність підстав для стягнення з Товариства судових витрат Компанії на правничу допомогу у цій справі у сумі: 117 451,80 грн (за розгляд зустрічного позову судом першої інстанції); 110 972,70 грн (за перегляд рішення місцевого господарського суду щодо зустрічного позову судом апеляційної інстанції); 154 992,60 грн (за перегляд рішень судів першої та апеляційної інстанції щодо зустрічного позову Верховним Судом);

- норми ГПК України не передбачають порядку розподілу судових витрат, понесених позивачем за зустрічним позовом під час розгляду заяви відповідача про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи у разі залишення позову без розгляду через необґрунтовані дії позивача, що за висновком судів попередніх інстанцій є підставою для залишення заяви Товариства (позивача за зустрічним позовом) про компенсацію судових витрат на професійну правничу допомогу без розгляду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Товариство, не погоджуючись з ухвалою місцевого господарського суду та постановою апеляційного господарського суду, звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій (з урахуванням заяви про усунення недоліків касаційної скарги від 26.12.2025) просить скасувати їх повністю, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви Компанії про ухвалення додаткового рішення про відшкодування судових витрат, понесених нею під час розгляду цієї справи в межах зустрічного позову, а вимоги Товариства про стягнення витрат на правничу допомогу, понесених ним під час розгляду заяви Компанії про ухвалення додаткового рішення, задовольнити повністю.

Крім того, у касаційній скарзі Товариство просить покласти на Компанію судові витрати на правничу допомогу щодо перегляду Верховним Судом оскаржуваної ухвали та постанови у справі № 910/14863/22, попередній орієнтовний розрахунок яких становить гривневий еквівалент 1 500-2 000 євро та вказуючи, що підтвердження розміру таких витрат буде подано скаржником у строк, встановлений чинним законодавством.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

В обґрунтування підстави касаційного оскарження Товариство у касаційній скарзі, посилаючись на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України

стосовно оскарження висновків судів про часткове задоволення вимог Компанії про відшкодування витрат на правничу допомогу за розгляд зустрічного позову у цій справі, зазначає про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, зокрема:

- частини п`ятої статті 130 ГПК України та не врахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах:

- від 08.02.2022 у справі № 910/14007/20; від 06.03.2024 у справі № 905/1840/21, від 19.03.2025 у справі № 918/634/24 (в контексті того, що відповідач, звертаючись із заявою про компенсацію витрат, пов`язаних з розглядом справи внаслідок необґрунтованих дій позивача, має зазначати та доводити, а суд при вирішенні питання про компенсацію таких витрат - встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони полягали, зокрема, але не виключно: чи діяв позивач недобросовісно, пред`явивши позов; чи систематично протидіяв правильному вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується);

- від 26.05.2022 у справі № 905/460/21; від 11.05.2023 у справі № 921/811/21 (стосовно того, що ГПК України не містить норм, які б встановлювали критерії визначення необґрунтованості дій позивача в контексті застосування частини п`ятої статті 130 ГПК України, однак очевидно, що під такими діями не можна розуміти реалізацію позивачем своїх процесуальних прав);

- від 04.05.2023 у справі № 910/5911/22; від 06.03.2024 у справі № 905/1840/21 (в контекст і того, що подання позову [звернення позивача до суду за захистом порушеного права] не може беззаперечно свідчити про необґрунтованість дій позивача та пред`явлення ним завідомо необґрунтованого позову чи зловживання процесуальними правами, адже доступ до суду є правом особи, гарантованим державою. Так само і сам по собі факт подання заяви / клопотання про залишення позову без розгляду, чи то відмову від позову у справі не підтверджує ані відсутність спору позивача з відповідачем, ані відсутність предмета спору, ані свідоме порушення позивачем охоронюваних законом прав та інтересів відповідача та не свідчить про наявність безумовних підстав для компенсації судових витрат відповідачу);

- частини восьмої статті 129 ГПК України та вказує про не врахування судами попередніх інстанцій висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах:

- від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21; від 05.07.2023 у справі № 911/3312/21, а також у постановах Верховного Суду: від 19.07.2021 у справі № 910/16803/19; від 30.07.2024 у справі № 910/1138/19; від 28.05.2025 року у справі № 903/753/22; від 05.08.2025 у справі № 910/12100/23 (про те, що визначення розміру судових витрат, понесених стороною, має відбуватися із урахуванням доказів, поданих із дотриманням порядку їх подання, а також із дотриманням норм матеріального та процесуального права при визначенні розміру відповідних витрат);

- стосовно оскарження висновків судів про залишення без розгляду заяви Товариства про відшкодування витрат на правничу допомогу, пов`язаних з розглядом його заяви про ухвалення додаткового рішення, зазначає про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, зокрема:

- частини дев`ятої статті 129 ГПК України та не врахування висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 17.04.2024 у справі № 922/4278/21(що вказаною нормою встановлено дискреційне повноваження суду, тобто, його право, а не обов`язок здійснити розподіл судових витрат у зазначений вище спосіб. При цьому висновок суду про необхідність покладення судових витрат на сторону, внаслідок неправильних дій якої виник спір, повинен бути належним чином обґрунтованим);

- пункту 12 частини третьої статті 2 ГПК України, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2024 у справі № 910/14524/22 (про те, особа, яка понесла судові витрати під час апеляційного чи касаційного перегляду додаткового судового рішення про розподіл судових витрат, має право на відшкодування таких витрат, що відповідатиме принципу господарського судочинства. Інакше розуміння позбавить особу права на відшкодування понесених нею судових витрат навіть у разі необґрунтованого оскарження іншим учасником справи додаткового судового рішення, що нівелюватиме значення такої засади судочинства, як відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалене судове рішення).

Доводи інших учасників справи

Компанія у відзиві на касаційну скаргу, заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи про їх необґрунтованість та про законність оскаржуваних судових рішень, і просить такі залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Від Організації до Суду надійшли пояснення по справі, які, з огляду на положення статті 42 ГПК України, Суд долучив до матеріалів справи та оцінює їх у межах статті 300 ГПК України.

ТОВ "Дистреко" не скористалося своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Імперативні приписи частини другої статті 300 ГПК України чітко встановлюють межі перегляду справи судом касаційної інстанції, а саме: суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Верховний Суд ухвалою від 14.01.2026 відкрив касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 12.02.2026 касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства на ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.08.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.11.2025 у справі № 910/14863/22 зупинено до закінчення розгляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 917/1161/25.

Верховний Суд ухвалою від 16.03.2026 поновив касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства на ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.08.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.11.2025 у справі № 910/14863/22, з огляду на те, що об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 05.03.2026 ухвалила постанову у справі № 917/1161/25 (повний текст якої опубліковано в Єдиному державному реєстрі судових рішень для надання загального доступу 09.03.2026).

Джерела права. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

Предметом касаційного перегляду є ухвала суду першої інстанції, якою частково задоволено заяву Компанії та здійснено розподіл витрат на професійну правничу допомогу Компанії за розгляд зустрічного позову у цій справі та залишено без розгляду заяву Товариства про відшкодування витрат на правничу допомогу, пов`язаних з розглядом заяви Компанії про ухвалення додаткового рішення у справі, та постанова апеляційного господарського суду, якою вказану ухвалу залишено без змін.

З огляду на доводи касаційної скарги у межах касаційного провадження Верховний Суд перевіряє правильність застосування судами попередніх інстанцій у цих правовідносинах норм процесуального права.

Щодо розподілу судами витрат на професійну правничу допомогу за розгляд зустрічного позову у цій справі за заявою Компанії

Як встановили суди попередніх інстанцій, зустрічний позов Товариства до Компанії та Організації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ТОВ "Дистреко", про визнання недійсним свідоцтва на знак для товарів і послуг, зобов`язання вчинити дії залишено без розгляду за заявою позивача за зустрічним позовом на підставі пункту 5 частини першої статті 226 ГПК України.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 226 ГПК України господарський суд залишає позов без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

Зі змісту ухвали місцевого господарського суду від 03.06.2025 вбачається, що відповідна заява, з урахуванням вимог пункту 5 частини першої статті 226 ГПК України, подана Товариством до початку розгляду справи по суті, підписана уповноваженим представником Товариства та є формою реалізації процесуальних прав учасників справи, передбачених статтею 42 ГПК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.06.2021 у справі № 550/936/18 зазначила, що питання про стягнення (визначення, розподіл) судових витрат вирішується зазвичай при вирішенні питання про закінчення судового провадження, тобто при закритті провадження у справі, залишенні позову без розгляду чи вирішенні спору по суті з ухваленням рішення суду. Окремо питання про стягнення судових витрат вирішується у разі, якщо судом воно не вирішувалося при ухваленні відповідного судового рішення про закінчення розгляду справи.

Відповідно до частини першої статті 244 ГПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати. Додаткове рішення або ухвала про відмову в прийнятті додаткового рішення можуть бути оскаржені (частина п`ята статті 244 ГПК України).

Згідно з пунктів 1-3 частини першої статті 232 ГПК України судовими рішеннями є: ухвали; рішення; постанови.

Тобто, з урахуванням наведеного вище (у контексті доводів касаційної скарги з урахуванням заяви про усунення недоліків касаційної скарги) колегія суддів відзначає, що у разі, якщо закінчено судове провадження (тобто, закрито провадження у справі / залишено позов без розгляду / вирішено спір по суті), і судом не вирішено питання про розподіл судових витрат, суд у порядку статті 244 ГПК України має право за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення до основного рішення у справі (ухвали про закриття провадження у справі; ухвали про залишення позову без розгляду; рішення / постанови за результатом розгляду справи по суті), яким закінчено провадження у справі.

Відповідно в залежності від виду прийнятого судом процесуального рішення, ухваленого за результатом закінчення розгляду справи (ухвали/рішення/постанови), залежить і назва додатково рішення у справі, якими можуть відповідно бути: додаткова ухвала, додаткове рішення, додаткова постанова.

Водночас порядок ухвалення додаткового рішення встановлений, зокрема, частиною третьою статті 244 (якщо вирішено спір по суті спору) та частиною шостою статті 130 ГПК України (у разі закриття провадження у справі/залишення позову без розгляду).

Колегія суддів відзначає, що судові витрати - це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи (до такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у пункті 49 постанови від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц).

Стаття 123 ГПК України визначає види судових витрат, до яких належать судовий збір та витрати, пов`язані з розглядом справи.

Так, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (частина третя статті 123 ГПК України).

Згідно з частинами першою-четвертою статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Стаття 129 ГПК України регламентує загальні правила розподілу судових витрат.

Верховний Суд акцентує, що положення статей 126, 129 ГПК України є універсальними у правовідносинах при розподілі витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги адвоката, за результатами розгляду справи, що підтверджується сталою практикою Верховного Суду.

Разом з тим, у статті 130 ГПК України "Розподіл витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду" закріплений розподіл судових витрат, зокрема, у разі залишення позову без розгляду.

Частиною другою статті 226 ГПК України встановлено, що про залишення позову без розгляду постановляється ухвала, в якій вирішуються питання про розподіл між сторонами судових витрат, про повернення судового збору з бюджету.

Відповідно до частини п`ятої статті 130 ГПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Правовий аналіз статей 129, 130 ГПК України дає підстави для висновку, що у разі, зокрема, залишення позову без розгляду у справі, суд зобов`язаний виходити з положень частини п`ятої статті 130 ГПК України, оскільки вказана норма є спеціальною (близька за змістом правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 18.06.2019 у справі № 922/3787/17, від 09.07.2019 у справі № 922/592/17, додатковій ухвалі Верховного Суду від 20.05.2021 у справі № 910/14162/17, додатковій ухвалі Верховного Суду від 12.07.2021 у справі № 903/254/20).

При застосуванні частини п`ятої статті 130 ГПК України судом має бути встановлена наявність / відсутність саме необґрунтованих дій позивача. Такі критерії встановлюються судом у кожній справі відповідно до встановлених обставин.

Тобто стягнення з позивача компенсації понесених відповідачем витрат, зокрема, витрат на правничу допомогу, у разі залишення позову без розгляду можливе лише у випадку встановлення необґрунтованості дій позивача (така правова позиція є сталою і послідовною, та викладена, зокрема у постановах Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 925/1372/21, від 11.05.2023 у справі № 921/811/21, від 25.04.2023 у справі № 924/341/22).

Верховний Суд у постановах від 26.05.2022 у справі № 905/460/21, від 11.05.2023 у справі № 921/811/21 (про неврахування висновків яких зазначає Товариство) виснував, що ГПК України не містить норм, які б встановлювали критерії визначення необґрунтованості дій позивача, проте відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постановах: від 16.02.2021 у справі № 905/121/19, від 13.05.2021 у справі № 910/16777/20, від 15.09.2021 у справі № 902/136/21, від 18.01.2022 у справі № 922/2017/17, від 14.03.2023 у справі № 911/1201/22, - очевидно, що під такими діями можна розуміти таку реалізацію позивачем своїх процесуальних прав, внаслідок якої виникають підстави для закриття провадження або залишення позову без розгляду. Тобто, частина п`ята статті 130 ГПК України не встановлює конкретні критерії для оцінки дій позивача на предмет обґрунтованості/необґрунтованості, а тому такі встановлюються судом у кожній справі відповідно до встановлених обставин.

Отже, відповідно до приписів частини п`ятої статті 130 ГПК України для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, необхідно довести, а суду - встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема: чи діяв позивач недобросовісно, пред`явивши позов; чи систематично протидіяв правильному вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується (такі сталі та послідовні правові висновки містяться у постановах Верховного Суду, зокрема, від 08.02.2022 у справі № 910/14007/20, від 06.03.2024 у справі № 905/1840/21, від 19.03.2025 у справі № 918/634/24, на неврахування яких судами попередніх інстанцій посилається скаржник).

Верховний Суд зазначає, що поняття "необґрунтованість дій позивача" не є тотожнім таким поняттям як "зловживання правом", "неправомірність дій" або ж "встановлення того, що спір виник внаслідок необґрунтованих дій позивача" (така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 01.12.2022 у справі № 922/2017/17, на неврахування якої судами попередніх інстанцій вказує Товариство).

Верховний Суд виходить з того, що "необґрунтовані дії позивача" не тотожні поняттю "необґрунтований позов", адже законодавець свідомо визначив саме підставу як дію позивача і яка/які є необґрунтованими, а не заяву по суті спору - позов.

Як вбачається зі змісту оскаржуваних судових рішень, господарські суди, частково задовольняючи заяву Компанії про ухвалення додаткового рішення про відшкодування судових витрат, пов`язаних із зустрічним позовом, дійшли висновку про необґрунтованість дій Товариства, які полягали у поданні ним заяви про залишення зустрічного позову без розгляду.

Водночас суди попередніх інстанцій відзначили, що звернення Товариства із заявою про залишення зустрічного позову без розгляду є виключно свідомим волевиявленням Товариства, яке Компанія не могла передбачити і вчинення зазначеної дії не нівелює наслідків отримання Компанією правової допомоги адвоката, яка потребує оплати; звернення Товариством до суду з такою заявою вже після направлення справи на новий розгляд в означеній частині (щодо розгляду зустрічного позову), свідчить про фактичне визнання Товариством необґрунтованості вчинення ним відповідної процесуальної дії у розумінні приписів частин п`ятої та шостої статті 130 ГПК України.

Проте колегія суддів не погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій, вважає їх необґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам частини п`ятої статті 130 ГПК України, з огляду на таке.

Відповідно до положень статей 2, 4, 14, 130, 226 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується, і ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Звернення позивача із заявою про залишення позову (зокрема і зустрічного) без розгляду є практичною реалізацією принципу диспозитивності господарського судочинства, адже саме учаснику справи належить право розпоряджається своїми правами щодо предмета спорту на власний розсуд.

Верховний Суд виходить з того, що подання зустрічного позову (звернення Товариства до суду за захистом порушеного права) у справі № 910/14863/22 не може беззаперечно свідчити про необґрунтованість дій позивача за зустрічним позовом та пред`явлення ним завідомо необґрунтованого зустрічного позову чи зловживання процесуальними правами, адже доступ до суду є правом особи, гарантованим державою.

Так само і сам по собі факт подання заяви/клопотання про залишення позову без розгляду, чи то відмову від позову у справі не підтверджує ані відсутність спору позивача з відповідачем, ані відсутність предмета спору, ані свідоме порушення позивачем охоронюваних законом прав та інтересів відповідача та не свідчить про наявність безумовних підстав для компенсації судових витрат відповідачу. Подібні за змістом висновки викладені, зокрема у постановах Верховного Суду: від 20.09.2023 у справі № 910/3063/23, від 11.01.2024 у справі № 925/1615/21, від 06.03.2024 у справі № 905/1840/21, від 25.04.2024 у справі № 903/1079/23.

Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, господарські суди зазначили, що необґрунтованість дій позивача за зустрічним позовом підтверджується, зокрема тим, що Товариство звернулося із заявою про залишення зустрічного позову без розгляду у вказаній справі, на підставі якої (заяви) зустрічний позов залишено без розгляду згідно з ухвалою місцевого господарського суду від 03.06.2025.

Водночас ані судом першої інстанції, ані судом апеляційної інстанції не мотивовано, яким чином наведені висновки узгоджуються з приписами пункту 5 частини першої статті 226 ГПК України, якою передбачена можливість подання позивачем заяви про залишення позову без розгляду (у т.ч., і за зустрічним позовом), тобто, суди помилково ототожнили саме по собі подання заяви про залишення позову без розгляду з автоматичною необґрунтованістю дій позивача за зустрічним позовом у наведеному аспекті.

Разом із тим, Верховний Суд враховує, що суди попередніх інстанцій не встановили, що Товариство від моменту звернення до суду із зустрічним позовом і до залишення такого позову без розгляду, на підставі поданої ним заяви у справі, діяло недобросовісно по відношенню до Компанії та/або зловживало процесуальними правами, та/або протидіяло вирішенню спору, та/або мало на меті ущемлення прав та інтересів Компанії та/або Організації. Між тим суди також не встановили обставин доведення Компанією необґрунтованості дій Товариства, які призвели до залишення зустрічного позову без розгляду на підставі поданої ним заяви, надання доказів на підтвердження таких дій позивача за зустрічним позовом чи свідчень зловживання ним своїми процесуальними правами при поданні заяви про залишення зустрічного позову без розгляду, зокрема, відносно Компанії тощо.

Загальними вимогами процесуального права визначена обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне та обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Обов`язком сторін у господарському процесі є доведення суду тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень (частина перша статті 74 ГПК України).

Поряд з тим, обґрунтувань наведених вище обставин, як і доказів на їх підтвердження, зміст оскаржуваних судових рішень не містить.

Крім того, суди попередніх інстанцій помилково не врахували мотиви позивача за зустрічним позовом, викладені, зокрема у заяві про залишення зустрічного позову без розгляду, за змістом яких: метою подання зустрічного позову був захист прав Товариства, у зв`язку з поданням Компанією позову у цій справі (первісного позову); після ухвалення постанови Верховним Судом про залишення без змін судових рішень попередніх інстанцій про відмову в задоволенні первісного позову Компанії у справі, будь-які претензії Компанії до Товариства щодо чинності торговельної марки за міжнародною реєстрацією від 05.01.2007 № 927822, які раніше базувалися на торговельній марці за свідоцтвом України від 25.11.2008 № 99608, були вичерпані та є відсутніми; також відсутніми та вичерпаними є будь-які претензії Компанії щодо правомірного використання на території України торговельної марки Товариства за міжнародною реєстрацією від 05.01.2007 № 927822, які (претензії) раніше базувалися на торговельній марці за свідоцтвом України від 25.11.2008 № 99608 в іншій судовій справі № 916/2921/22, в якій позов Компанії був залишений без розгляду за заявою останньої. Зазначеним обґрунтовуються мотиви, з яких виходило Товариство при поданні заяви про залишення зустрічного позову без розгляду у цій справі, і такі дії Товариства не дають підстав для висновку про недобросовісну поведінку Товариства та/або їх спрямованість на ущемлення прав та інтересів Компанії.

Згідно з положеннями статті 236 ГПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судові рішення у справі у наведеній частині цим вимогам не відповідають.

Отже, суди попередніх інстанцій під час розгляду заяви Компанії про ухвалення додаткового рішення про відшкодування судових витрат допустили порушення норм процесуального права, а саме: частини п`ятої статті 130, статей 86, 236, 237 ГПК України, адже Компанія не довела, а господарські суди не встановили, що залишення зустрічного позову без розгляду у справі відбулося внаслідок необґрунтованих (недобросовісних) дій Товариства, а тому відсутні підстави для покладення на Товариство судових витрат на професійну правничу допомогу Компанії, пов`язаних із розглядом зустрічного позову у справі.

Верховий Суд зазначає, що в силу приписів частин першої та другої статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

З огляду на викладене вище, підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, на яку посилався скаржник, знайшла своє підтвердження.

Доводи, викладені у відзиві на касаційну скаргу в зазначеній частині, спростовуються викладеним у цій постанові.

Таким чином, доводи касаційної скарги у зазначеній частині знайшли своє підтвердження, враховуючи міркування, викладені у цій постанові, а тому наявні підстави для скасування оскаржуваних судових рішень і ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні заяви Компанії від 09.06.2025 про ухвалення додаткового рішення про відшкодування судових витрат.

Щодо залишення судами без розгляду заяви Товариства про відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом заяви Компанії про ухвалення додаткового рішення у справі

Залишаючи без розгляду заяву Товариства про відшкодування судових витрат, суди попередніх інстанцій виходили, зокрема з того, що норми ГПК України не передбачають порядку розподілу судових витрат, понесених позивачем під час розгляду заяви відповідача про компенсацію здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, у разі залишення позову без розгляду (зокрема, і зустрічного). Зважаючи на викладене, суди попередніх інстанцій виснували про наявність підстав для залишення заяви Товариства (позивача за зустрічним позовом) про компенсацію судових витрат, пов`язаних з розглядом заяви Компанії про ухвалення додаткового рішення у справі, без розгляду.

Проте колегія суддів не погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій, вважає їх помилковими, зважаючи на таке.

За змістом статті 244 ГПК України за результатом розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення суд приймає додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення.

Норми ГПК України не передбачають можливість залишення судом без розгляду заяви про відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом заяви сторони про ухвалення додаткового рішення у справі.

Таким чином, суди попередніх інстанцій, залишаючи заяву Товариства без розгляду, фактично самоусунулися від її розгляду.

Інакше розуміння положень ГПК України нівелюватиме значення такої засади судочинства, як відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалене судове рішення.

В аспекті розуміння "відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалене судове рішення" Суд звертається до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2024 у справі № 910/14524/22, за змістом яких: особа, яка понесла судові витрати під час апеляційного чи касаційного перегляду додаткового судового рішення про розподіл судових витрат, має право на відшкодування таких витрат, що відповідатиме принципу господарського судочинства, передбаченому у пункті 12 частини третьої статті 2 ГПК України. Під час вирішення цього питання суд має керуватися критеріями, визначеними у частині п`ятій статті 126 та частині п`ятій статті 129 ГПК України. Інакше розуміння позбавить особу права на відшкодування понесених нею судових витрат у разі необґрунтованого оскарження іншим учасником справи додаткового судового рішення, що нівелюватиме значення такої засади судочинства, як відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалене судове рішення.

Між тим, колегія суддів зазначає, що як стаття 129 ГПК України, так і стаття 130 ГПП України містяться в главі 8 "Судові витрати" (глава 8 є частиною розділу I "Загальні положення" ГПК України), що вказує на те, що правила зазначених статей стосуються всіх стадій процесу, в яких такі витрати можуть виникнути.

З викладеного вище вбачається, що "відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалене судове рішення" не пов`язується виключно з ухваленням рішенням по суті спору. З таких самих міркувань виходив Верховний Суд, зокрема, і в ухвалі від 19.02.2026 по справі № 912/3030/19, спростовуючи довід сторони про відсутність підстав для розподілу витрат на правничу допомогу, у зв`язку з не порушенням в апеляційному порядку перегляду справи по суті спору.

Верховний Суд зауважує, що переглядаючи справу в касаційному порядку, він виконує функцію "суду права", а не "факту", отже, відповідно до статті 300 ГПК України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.

Верховний Суд позбавлений права самостійно досліджувати, перевіряти та переоцінювати докази, самостійно встановлювати по-новому фактичні обставини справи, певні факти або їх відсутність.

З урахуванням наведеного вище, доводи касаційної скарги Товариства у зазначеній частині (щодо розгляду заяви Товариства) знайшли своє часткове підтвердження, відповідно касаційна скарга у цій частині підлягає частковому задоволенню зі скасуванням судових рішень попередніх інстанцій та направленням справи в частині розгляду заяви Товариства на новий розгляд до суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

За змістом частини першої статті 311 ГПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення (частина друга статті 311 ГПК України).

З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції колегія суддів вважає, що касаційну скаргу Товариства на судові рішення попередніх інстанцій, які ухвалені за результатом розгляду заяви Компанії про ухвалення додаткового рішення про відшкодування судових витрат, - слід задовольнити, судові рішення у зазначеній частині скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви Компанії від 09.06.2025 про ухвалення додаткового рішення про відшкодування судових витрат.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Згідно з частиною шостою статті 310 цього ж Кодексу підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга Товариства на судові рішення попередніх інстанцій в частині залишення без розгляду заяви Товариства про стягнення витрат на правничу допомогу, понесених ним під час розгляду заяви Компанії про ухвалення додаткового рішення, підлягає частковому задоволенню, а оскаржувані ухвала місцевого господарського суду та постанова апеляційного господарського суду у зазначеній частині - скасуванню з направленням справи в частині розгляду заяви Товариства на новий розгляд до суду першої інстанції.

Судові витрати

За змістом частини першої статті 244 ГПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема судом не вирішено питання про судові витрати. Додаткове рішення або ухвала про відмову в прийнятті додаткового рішення можуть бути оскаржені (частина п`ята статті 244 ГПК України).

З урахуванням викладеного, у разі, якщо судове провадження закінчено (закрито провадження у справі/залишено позов без розгляду/вирішено спір по суті), і суд не вирішив питання про розподіл судових витрат, у порядку статті 244 ГПК України він має право за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення до основного рішення у справі (ухвали про закриття провадження у справі; ухвали про залишення позову без розгляду; рішення/постанови за результатом розгляду справи по суті), яким закінчено провадження у справі.

Від виду процесуального рішення, ухваленого за результатом закінчення розгляду справи (ухвали/рішення/постанови) залежить і назва додаткового рішення у справі, якими можуть, відповідно, бути додаткова ухвала, додаткове рішення, додаткова постанова.

Водночас судовий збір за подання касаційної скарги на додаткове рішення про розподіл судових витрат не справляється, відповідно Судом не розподіляється.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 311, 314, 315, 316, 317 ГПК України, Верхзовний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ОРХЕЙ-ВІТ" задовольнити частково.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.08.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.11.2025 у справі № 910/14863/22 скасувати.

3. Ухвалити нове рішення в частині розгляду заяви ДЕСОККО ЛІМІТЕД (DESOKKO LIMITED) від 09.06.2025 про ухвалення додаткового рішення у справі № 910/14863/22 про відмову в задоволенні заяви ДЕСОККО ЛІМІТЕД (DESOKKO LIMITED).

4. Справу № 910/14863/22 в частині розгляду заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "ОРХЕЙ-ВІТ" про відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом заяви ДЕСОККО ЛІМІТЕД (DESOKKO LIMITED) про ухвалення додаткового рішення, направити на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Булгакова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Ю. Власов