ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2026 рокум. ОдесаСправа № 915/857/23
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Богацької Н.С.

суддів: Діброви Г.І., Ярош А.І.

секретар судового засідання: Алієва К.О.

за участю представників учасників справи:

від Миколаївської міської ради - Бондар В.А.,

від ФОП ОСОБА_1 - Бортик Р.О.,

від ОСОБА_2 - не з`явився,

від ФОП Платонової А.В. - не з`явився,

від ТОВ «Октавиан» - не з`явився,

від ОСОБА_3 - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Миколаївської міської ради

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 07.03.2024, ухвалене суддею Алексєєвим А.П., м. Миколаїв, повний текст рішення складено 08.04.2024

у справі № 915/857/23

за позовом: Миколаївської міської ради

до відповідачів:

1. Фізичної особи-підприємця Глонзи Тетяни Євгенівни;

2. ОСОБА_2 ;

3. Фізичної особи-підприємця Платонової Анни Володимирівни;

4. Товариства з обмеженою відповідальністю «Октавиан»;

5. ОСОБА_3 ;

про: зобов`язання усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, скасування державної реєстрації права власності та припинення права власності на нежитлове приміщення, визнання недійсним акту приймання-передачі нерухомого майна та визнання недійсним договору купівлі-продажу,

ВСТАНОВИВ

У червні 2023 року Миколаївська міська рада (далі Рада) звернулась до Господарського суду Миколаївської області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ), ОСОБА_2 (далі ОСОБА_2 ), Фізичної особи-підприємця Платонової Анни Володимирівни (далі ОСОБА_4 ), Товариства з обмеженою відповідальністю «Октавиан» (далі ТОВ «Октавиан») та ОСОБА_3 (далі ОСОБА_3 ), в якому просила суд:

- зобов`язати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 усунути Раді перешкоди в користуванні земельною ділянкою площею 94 кв.м. шляхом знесення нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 (далі нежитлове приміщення);

- скасувати державну реєстрацію права власності та припинити за ОСОБА_1 право спільної часткової власності (розмір частки 1/3) на вказане нежитлове приміщення (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, державна реєстрація від 28.07.2020, запис за № 37512940);

- скасувати державну реєстрацію права власності та припинити за ОСОБА_2 право спільної часткової власності (розмір частки 1/3) на вказане нежитлове приміщення (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, державна реєстрація від 28.07.2020, запис за № 37512796);

- скасувати державну реєстрацію права власності та припинити за ОСОБА_4 право спільної часткової власності (розмір частки 1/3) на вказане нежитлове приміщення (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, державна реєстрація від 28.07.2020, запис за № 37513029);

- скасувати державну реєстрацію права власності та припинити за ТОВ «Октавиан» право власності на вказане нежитлове приміщення (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, державна реєстрація від 31.08.2018, запис за № 27719856);

- скасувати державну реєстрацію права власності та припинити за ОСОБА_3 право власності на вказане нежитлове приміщення (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, державна реєстрація від 15.08.2018, запис за № 27533749);

- визнати недійсним акт приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер: 1285, 1286, виданий 29.08.2018, видавник: ТОВ «Октавиан», ОСОБА_3 , приватний нотаріус Помазан Я.В.;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу, серія та номер: 1243, виданий 28.07.2020, видавник: приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Істрицька Г.В. від 28.07.2020.

Позов мотивований здійсненням відповідачкою на земельній ділянці комунальної власності самочинного будівництва, в той час ця земля ніколи не відводилась для цієї мети.

Зокрема, Рада зазначала про те, що на підставі її рішення від 25.04.2007 № 12/48, між нею та ФОП Красних Л.І. 16.07.2007 укладено договір оренди землі № 5048, на підставі якого ФОП Красних Л.І. було передано в оренду земельну ділянку 11 кв.м. для тимчасового встановлення торгового кіоску поблизу житлового будинку АДРЕСА_2 . Строк дії договору сплив 16.07.2012 та в подальшому не продовжувався. Проте, на цій земельній ділянці, без жодних на те правових підстав, ФОП Красних Л.І. здійснено будівництво об`єкта нерухомого майна (нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 , загальною площею 94 кв.м.), який в силу положень статті 376 ЦК України вважається самочинним будівництвом, та згодом здійснено за собою реєстрацію права власності на нього. В подальшому, ФОП Красних Л.І. відчужило вказаний об`єкт на користь ТОВ «Октавиан», а останнє - на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . При цьому, будівництво нежитлового приміщення, право власності на який зареєстровано незаконно та без наявності всіх необхідних документів, протиправно здійснено і за рахунок самовільно зайнятої ділянки землі комунальної власності, оскільки його площа (94 кв.м.) значно перевищує площу орендованої земельної ділянки за договором оренди землі від 16.07.2007.

У відзивах на позову заяву ОСОБА_1 Середа А.О. та ОСОБА_4 заперечували проти її задоволення, зазначаючи, зокрема, що вимоги про скасування державної реєстрації права власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу та акту приймання передачі - не є ефективним способом захисту прав позивача. Також зазначали, що вони, на відміну від ОСОБА_3 , не є забудовниками спірного приміщення, а набули його на правових підставах, в той час як позов про знесення самочинного будівництва має бути пред`явлений до особи, яка здійснила це будівництва.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 07.03.2024 у справі № 915/857/23 у задоволенні позову Ради відмовлено.

Місцевий господарський суд виходив з того, що позивачем не доведено, яку саме земельну ділянку територіальної громади м. Миколаєва зайнято самочинною забудовою. Також позивачем не доведено, що самочинне будівництво було здійснено саме ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , або за їх рахунок.

Не погодившись з рішенням суду, Рада подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги позивач зазначає про помилковість висновку суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог. Зокрема Рада звертає увагу, що в матеріалах цієї справи містить договір оренди земельної ділянки з прив`язкою її до місцевості та кадастровим номером. Також міститься паспорт прив`язки до зазначеної земельної ділянки тимчасової пересувної споруди, замість якої в подальшому зведено самочинне будівництво. Крім того, факт розміщення відповідної споруди на земельній ділянці встановлений Актом від 01.06.2020, складеним уповноваженими посадовими особами Ради.

Інші доводи скаржника щодо суті спору (зокрема, про здійснення відповідачкою на земельній ділянці комунальної власності самочинного будівництва, в той час ця земля ніколи не відводилась для цієї мети) аналогічні доводам, викладених у позовній заяві.

Одночасно, позивач у прохальній частині апеляційної скарги просив витребувати у Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради оригінал реєстраційної справи (їх належним чином засвідчену копію) на спірний об`єкт нерухомого майна.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.04.2024 витребувано у Господарського суду Миколаївської області матеріали даної справи, вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою відкладено до надходження матеріалів з Господарського суду Миколаївської області.

06.05.2024 матеріали даної справи надійшли до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.05.2024, серед іншого, за апеляційною скаргою Ради на рішення Господарського суду Миколаївської області від 07.03.2024 у справі № 915/857/23 відкрито апеляційне провадження, встановлено іншим учасникам справи строк до 11.06.2024 для подання відзиву на апеляційну скаргу (з належними доказами його направлення іншим учасникам справи), а також роз`яснено учасникам справи про їх право подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, оформлені відповідно до ст. 170 ГПК України, у т.ч. щодо заявленого позивачем у апеляційній скарзі клопотання про витребування у Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради оригіналу реєстраційної справи (їх належним чином засвідчену копію) на об`єкт нерухомого майна.

28.05.2024 від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про її безпідставність та необґрунтованість, зокрема, вкотре наголошено, що позов про знесення самочинного будівництва має бути пред`явлений до особи, яка здійснила це будівництво. Також відповідачка посилається на відсутність в матеріалах цієї справи припису органу архітектурно-будівельного контролю про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності. Крім того, зазначає, що намагання позивача захистити своє порушене право на земельну ділянку шляхом знищення належного відповідачу об`єкту нерухомого майна не може вважатись способом захисту порушеного права, який відповідає приписам ст. 1 Першого протоколу конвенції та загальним засадам цивільного законодавства (добросовісності та розумності).

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.06.2024 справу № 915/857/23 призначено до розгляду на 30.07.2024 о 16:15 год. Одночасно витребувано у Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради оригінал реєстраційної справи (їх належним чином засвідчену копію) на об`єкт нерухомого майна. Зобов`язано Департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради надати суду витребувані документи протягом 10 днів з дня отримання копії даної ухвали.

26.07.2023 на виконання вимог ухвали суду апеляційної інстанції від Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради надійшли матеріали реєстраційної справи на спірний об`єкт нерухомого майна (а.с.1-30 т.3).

У зв`язку з перебуванням судді-учасника колегії Принцевської Н.М. у відпустці, за розпорядженням керівника апарату суду призначено повторний автоматизований розподіл судової справи. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Богацької Н.С., суддів Діброви Г.І, Ярош А.І.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 30.07.2024 справу прийнято до свого провадження колегією суддів у складі головуючого судді Богацької Н.С., суддів: Діброви Г.І., Ярош А.І.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 30.07.2024 апеляційне провадження за апеляційною скаргою Ради на рішення Господарського суду Миколаївської області від 07.03.2024 у справі № 915/857/23 зупинено до перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 914/1785/22.

01.11.2024 від Ради надійшло клопотання про поновлення провадження у справі № 915/857/23 у зв`язку з переглядом Великою Палатою Верховного Суду справи № 914/1785/22.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.11.2024 провадження у справі № 915/857/23 поновлено, запропоновано учасникам справи у строк до 22.11.2024 надати письмові пояснення з урахуванням висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2024 у справі № 914/1785/22, розгляд справи № 915/857/23 призначено на 17.12.2024 о 13:00 год. Одночасно надано можливість представнику ФОП Глонзи Т.Є. (адвокату Бортику Р.О.) взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів.

22.11.2024 від ФОП Глонзи Т.Є. надійшли письмові пояснення, в яких зазначено, зокрема, що висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2024 у справі № 914/1785/22, не можуть застосовуватись до спірних правовідносин.

12.12.2024 від Ради надійшло клопотання про участь її представника (адвоката Авременко Т.М.) в судовому засіданні 17.12.2024 о 13:00 год в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, яке ухвалою суду від 16.12.2024 задоволено.

В судове засідання 17.12.2024 з`явились представники позивача та ФОП Глонзи Т.Є.

Представники інших учасників справи в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки не повідомили, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за їх відсутності.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.12.2024 апеляційне провадження за апеляційною скаргою Ради на рішення Господарського суду Миколаївської області від 07.03.2024 у справі № 915/857/23 зупинено до перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 908/2388/21.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.02.2026 провадження у справі № 915/857/23 поновлено, призначено її розгляд на 24.03.2026 о 14:15 год. Запропоновано учасникам справи в строк до 06.03.2026 надати суду письмові пояснення по суті спору, з урахуванням правової позиції, викладеної Великою Палатою Верховного Суду у справі № 908/2388/21. Одночасно надано можливість представнику Ради (Авраменко Т.М.) та представнику ФОП Глонзи Т.Є. (Бортику Р.О.) взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів та системи відеоконференцзв`язку «EasyCon».

05.03.2026 від Ради надійшла заява (вх № 944/26) про участь іншого її представника (Бондара В.А.) в усіх судових засіданнях у справі № 915/857/23 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, яка ухвалою суду від 06.03.2026 задоволена.

Будь-яких інших заяв чи клопотань від учасників справи не надходило.

В судове засідання 24.03.2026 з`явилися представники Ради та ФОП Глонзи Т.Є. Представники інших учасників справи в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки не повідомили, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за їх відсутності.

Представник Ради просив задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення Господарського суду Миколаївської області від 07.03.2024 у справі № 915/857/23, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Представник ФОП Глонзи Т.Є. заперечував проти доводів та вимог апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін.

Дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів цієї справи та встановлено судом, 15.06.2007 року між Радою (Орендодавець) та ФОП Красних Л.І. (Орендар) укладено договір оренди землі (а.с.126-129 т.1), відповідно до п. 1.1., 2.1., 2.2. якого Рада на підставі рішення від 25.04.2007 за № 12/48 передає, а ФОП Красних Л.І. приймає в оренду земельну ділянку загальною площею 11 кв.м. для тимчасового встановлення та обслуговування торгового кіоску поблилу житлового будинку № 52 по вул. Південній без права оформлення свідоцтва про право власності на нерухоме майно та без права передачі її в суборенду. Земельна ділянка передається в оренду без будівель, споруд та інших об`єктів.

Договір діє протягом 5 років з дати його державної реєстрації. Після закінчення строку дії договору Орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі Орендар повинен не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору повідомити письмового Орендодавця про намір продовжити його дію.

Пунктом 5.1. договору встановлено, що земельна ділянка передається в оренду для тимчасового встановлення та обслуговування торгового кіоску.

Відповідно до п. 12.2. договору його дія припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Згідно з п. 14.5. договору невід`ємною його частиною є план земельної ділянки, в якому зазначено кадастровий номер земельної ділянки: :01:041:0020 (а.с.128 т.1).

Договір зареєстрований у Миколаївській регіональній філії ДП «Центр ДЗК», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 16.07.2007 за № 81.

Учасниками цієї справи не заперечується, що строк дії договору сплив 16.07.2012 та в подальшому не продовжувався.

17.08.2018 державним реєстратором прийнято рішення № 42586848 та зареєстровано за ОСОБА_3 право приватної власності на нежитлове приміщення літ. «А» загальною площею 94 кв.м. по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, державна реєстрація від 15.08.2018, запис за № 27533749), про що свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна (а.с.130-132 т.1).

Підставою для реєстрації права власності стали наступні документи:

- інформаційна довідка, серія та номер: 1180, видана: 30.07.2018, видавник: ФОП Амеліна Маргарита Олександрівна (кваліфікаційний сертифікат АЕ№002534) (а.с.9 т.1);

- технічний паспорт, серія та номер: 1180, виданий 30.07.2018, видавник: ФОП Амеліна Маргарита Олександрівна (кваліфікаційний сертифікат АЕ№002534) (а.с.4-7 т.3);

- рішення органу місцевого самоврядування про надання адреси, серія та номер: №64р, видане 03.08.2018, видавник: Миколаївська міська рада (а.с.8 т.3).

З протоколу загальних зборів учасників ТОВ «Октавиан» від 23.08.2018 № 4 (а.с.15-16 т.3) вбачається, що учасником цього Товариства вирішено, зокрема, збільшити суму статутного капіталу ТОВ «Октавиан» за рахунок майнового внеску, зокрема, ОСОБА_3 , яка входить до складу засновників ТОВ «Октавиан» та вносить в рахунок своєї частки майновий вклад у розмірі 240 626 грн, а саме: нежитлове приміщення літ. «А», розташоване по АДРЕСА_1 .

29.08.2018 між ОСОБА_3 та ТОВ «Октавиан» складено та підписано Акт приймання-передачі майна, що вноситься до статутного капіталу ТОВ «Октавиан» (а.с.14 т.3), відповідно до якого ОСОБА_3 внесла майновий вклад та передала до статутного фонду ТОВ «Октавиан» для подальшої передачі на баланс цього Товариства нежитлове приміщення літ. «А» загальною площею 94 кв.м. по АДРЕСА_1 , вартістю 240627 грн, що складає 17,11% статутного капіталу Товариства.

Вказаний Акт приймання-передачі посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Помазан Я.В. та зареєстровано в реєстрі за №№ 1285, 1286.

На підставі вищевказаних документів, 31.08.2018 державним реєстратором прийнято рішення № 42789819 та зареєстровано за ТОВ «Октавиан» право приватної власності на нежитлове приміщення літ. «А» загальною площею 94 кв.м. по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, державна реєстрація від 31.08.2018, запис за № 27719856), про що свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна (а.с.130-132 т.1).

28.07.2020 між ТОВ «Октавиан» (Продавець) та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 (Покупці) укладено договір купівлі-продажу (а.с.22-25 т.3), відповідно до п. 1.1. якого ТОВ «Октавиан» передає у спільну часткову власність (продає по 1/3 кожному) ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 нежитлові приміщення, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 1.2. договору державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведено державним реєстратором 31.08.2018 на підставі Акту приймання-передачі нерухомого майна від 29.08.2018 за № 1285, 1286, підписаного між ТОВ «Октавиан» та ОСОБА_3 , справжність підпису на якому зареєстровано приватним нотаріусом Помазан Я.В.; протоколу загальних зборів учасників ТОВ «Октавиан» № 4 від 23.08.2018; рішення загальних зборів учасників ТОВ «Октавиан» № 3 від 22.08.2018, номер запису про право власності: 27719856, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

Предмет договору розташований на земельній ділянці, яка має площу 0,0011 га та кадастровий номер :01:041:0020 та знаходиться у комунальній власності (п. 1.3. договору). Предмет договору складається з: нежитлових приміщень за літ. «А», загальною площею 94 кв.м. (пункти 1.3., 1.4. договору).

Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Іскрицькою Г.В. та зареєстровано в реєстрі за № 1243.

На підставі вказаного договору, 28.07.2020 державним реєстратором прийнято рішення № 53338640 та зареєстровано за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 із розміром частки 1/3 у кожного право приватної власності на нежитлове приміщення літ. «А» загальною площею 94 кв.м. по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, державна реєстрація від 28.07.2020, записи за № 37512940, № 37512796, № 37513029), про що свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна (а.с.130-132 т.1).

Колегія суддів зазначає, що усі вищевказані документи, які стали підставою для державної реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомості спочатку за ОСОБА_3 , потім за ТОВ «Октавиан», а згодом за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , містяться в матеріалах реєстраційної справи № 101 (а.с.1-30 т.3), які надані суду апеляційної інстанції Департаментом з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради на виконання вимог ухвали Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.06.2024 у даній справі.

Водночас, в матеріалах цієї справи міститься лист ФОП Амеліної М.А. від 12.10.2021 за вих. № 12, адресований керуючому справами Виконавчому комітету Миколаївської міської ради (а.с.133 т.1), в якому ФОП Амеліної М.А. повідомила, що інвентаризація об`єкту нерухомого майна, розташованого за адресою АДРЕСА_1 нею не здійснювалася, технічний паспорт № 1180 від 30.07.2018 та інформаційна довідка №1180 від 30.07.2018 - не видавались.

Як вбачається з службових записок заступника директора департаменту забезпечення діяльності виконавчих органів Миколаївської міської ради - начальника організаційного відділу №32843/02.02.02-10/21-2 від 13.08.2021 (а.с.134 т.1) та директора департаменту забезпечення діяльності виконавчих органів Миколаївської міської ради №36241/02.02.02-10/21-2 від 07.09.2021 (а.с.135 т.1), розпоряджень Миколаївського міського голови, рішень виконавчого комітету Миколаївської міської ради, рішень Миколаївської міської ради від 03.08.2018 за № 64 р не приймалося.

Листом від 18.08.2021 (а.с.139 т.1) Департамент архітектури та містобудування Миколаївської міської ради повідомив, що містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва за адресою: вул. Південна, 52/5, а також довідки з присвоєнням окремої адреси по АДРЕСА_1 , ним не надавалися.

Листом від 18.08.2021 (а.с.141 т.1) Департамент містобудування, архітектури, капітального будівництва та супроводження проєктів розвитку Миколаївської обласної державної адміністрації повідомив, що містобудівні умови та обмеження для об`єкта за адресою: вул. Південна, 52/5 ним не надавалися.

Листом від 19.08.2021 (а.с.142 т.1) Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області повідомило, що пошуком даних в Реєстрі будівельної діяльності за реквізитами «Південна, 52/5» відомостей щодо видачі/реєстрації документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийя/няття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, не знайдено.

Листом від 10.09.2021 (а.с.144 т.1) Комунальне підприємство «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» повідомило, що технічна інвентаризація за адресою: АДРЕСА_1 ним не проводилася, матеріали технічної інвентаризації, проведеної ФОП Амеліною М.А., до Комунального підприємства «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» не надходили.

В матеріалах цієї справи міститься Акт № 5 обстеження зайнятих земельних ділянок комісією з питань упорядкування розміщення об`єктів від 01.06.2020 (а.с.145-165 т.1), в п. 38 якого зазначено про розташування по вул. Південній, біля будинку № 52 нерухомого майна (нежитлового приміщення) загальною площею 94 кв.м. Комісією також встановлено, що споруда частково розташована на земельній ділянці, право користування якою відсутнє.

Крім того, в Акті № 5 обстеження зайнятих земельних ділянок комісією з питань упорядкування розміщення об`єктів від 01.06.2020 зазначено, що внаслідок розміщення споруди порушуються вимог ДБН В.2.2-23:2009 (щодо планувального розриву до сусідніх будівель та споруд) та ДБН В.2.2-12:2019 (протипожежні відстані не витримано).

Предметом позову у даній справі є вимоги Ради:

- зобов`язати Глонзу Т.Є., Середу А.О., Платонову А.В. усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення нежитлового приміщення;

- скасувати державну реєстрацію права власності та припинити за Глонзою Т.Є. право спільної часткової власності (розмір частки 1/3) на вказане нежитлове приміщення;

- скасувати державну реєстрацію права власності та припинити за ОСОБА_2 право спільної часткової власності (розмір частки 1/3) на вказане нежитлове приміщення;

- скасувати державну реєстрацію права власності та припинити за ОСОБА_4 право спільної часткової власності (розмір частки 1/3) на вказане нежитлове приміщення;

- скасувати державну реєстрацію права власності та припинити за ТОВ «Октавиан» право власності на вказане нежитлове приміщення;

- скасувати державну реєстрацію права власності та припинити за ОСОБА_3 право власності на вказане нежитлове приміщення;

- визнати недійсним акт приймання-передачі нерухомого майна, складений та підписаний 29.08.2018 між ОСОБА_3 та ТОВ «Октавиан»;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 28.07.2020 між ТОВ «Октавиан» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 .

Підставою позову зазначено здійснення самочинного будівництва на земельній ділянці комунальної власності, яка ніколи не відводилась для цієї мети.

Як вже зазначалося, відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд виходив з того, що позивачем не доведено, яку саме земельну ділянку територіальної громади м. Миколаєва зайнято самочинною забудовою, а також не доведено, що самочинне будівництво було здійснено саме ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , або за їх рахунок.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову та зазначає наступне.

Щодо вимоги Ради зобов`язати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення вищевказаного нежитлового приміщення, колегія суддів зазначає наступне.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (ч. 1 ст. 373 ЦК України). Елементом особливої правової охорони землі є норма частини другої статті 14 Конституції про те, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону; право власності на землю гарантується Конституцією України (ч. 2 ст. 373 ЦК України).

Відповідно до ст. 80 Земельного кодексу України суб`єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Згідно із ст. 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; в) землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону.

Згідно із ч. 1 ст. 153 Земельного кодексу України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (ч. 2 ст. 152 ЦК України).

Статтею 375 ЦК України передбачено, що власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу.

За змістом ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

У силу спеціального застереження, наведеного в ч. 2 ст. 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Можливі способи захисту прав особи - власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, також прямо визначені статтею 376 ЦК України.

Частинами третьою - п`ятою статті 376 ЦК України, відповідно, встановлено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо ж власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Отже, знесення самочинно побудованого спірного об`єкта нерухомості відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦК України є належним та ефективним способом захисту прав власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво.

Формулювання положень ст. 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.

Ураховуючи наведене, коли належний власник земельної ділянки не надавав згоди на будівництво на його земельній ділянці об`єкта нерухомого майна, він має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав як власника земельної ділянки (ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України).

Висновки щодо способу захисту прав власника земельної ділянки у разі зведення на ній самочинного будівництва шляхом задоволення вимоги про знесення самочинно побудованого нерухомого майна є усталеними в судовій практиці Верховного Суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі №916/1174/22, від 20.07.2022 у справі №923/196/20, Верховного Суду від 06.11.2019 у справі № 910/14328/17, від 01.07.2020 у справі № 755/3782/17, від 02.06.2021 у справі № 910/14524/19).

За змістом ч. 7 ст. 376 ЦК України зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову можливе лише у разі: (1) істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, (2) істотного порушення будівельних норм і правил.

У цих випадках з позовом про зобов`язання особи до проведення перебудови може звернутися відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування. Таке рішення суд може ухвалити і за позовом про знесення самочинного будівництва, якщо за наслідками розгляду справи дійде висновку, що можливість перебудови і усунення наслідків самочинного будівництва не втрачено і відповідач згоден виконати перебудову. У разі невиконання особою судового рішення про здійснення перебудови, суд може постановити рішення про знесення самочинного будівництва.

В інших випадках самочинного будівництва, зокрема, (1) якщо нерухоме майно збудоване або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або (2) без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи (3) належно затвердженого проекту, ст. 376 ЦК України не ставить можливість знесення об`єкта самочинного будівництва в залежність від можливостей його перебудови.

Натомість правове значення має позиція власника (користувача) земельної ділянки, а також дотримання прав інших осіб. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (ч. 4 ст. 376 ЦК України).

В цьому випадку знесення самочинного будівництва можливе без попереднього рішення суду про зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову. Це є логічним та виправданим, оскільки такі види самочинного будівництва, безперечно, не можуть бути приведені до легітимного стану шляхом перебудови.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29.01.2020 у справі №822/2149/18.

Як вбачається з матеріалів цієї справи та зазначалося раніше, 15.06.2007 між Радою (Орендодавець) та ФОП Красних Л.І. (Орендар) укладено договір оренди землі (а.с.126-129 т.1), який діяв протягом 5 років з дати його державної реєстрації, а саме з 16.07.2007 по 16.07.2012.

Водночас, колегія суддів наголошує, що матеріали цієї справи не містять жодних належних та допустимих доказів того, що Рада передавала ФОП Красних Л.І. земельну ділянку комунальної форми власності саме для будівництва спірного об`єкту нерухомості,

Умови ж вищевказаного договору оренди землі чітко передбачають, що земельна ділянка, без будівель, споруд та інших об`єктів, передається виключно для тимчасового встановлення та обслуговування торгового кіоску та без права оформлення свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

Більш того, станом на момент реєстрації за ОСОБА_3 права приватної власності на спірне нежитлове приміщення (17.08.2018), строк дії вищевказаного договору взагалі сплив та в подальшому не продовжувався.

Тобто станом на момент реєстрації за Красних Л.І. права приватної власності на спірне нежитлове приміщення, у ОСОБА_3 взагалі було відсутнє будь-яке речове право користування земельною ділянкою під цим об`єктом.

Ні під час дії договору оренди, ні в подальшому, ОСОБА_3 не отримувала жодного дозволу Ради на будівництво спірного нежитлового приміщення на земельній ділянці комунальної форми власності.

Жодних належних та допустимих доказів зворотного матеріали цієї справи не містять.

Колегією суддів враховується, що серед документів, наданих Красних Л.І. державному реєстратору, були: інформаційна довідка № 1180 від 30.07.2018 (а.с.9 т.1) та технічний паспорт № 1180 від 30.07.2018, видані ФОП Амеліною М.О., а також рішення органу місцевого самоврядування про надання адреси №64р від 03.08.2018 (а.с.8 т.3).

При цьому, у вказаному технічному паспорті № 1180 від 30.07.2018 (а.с.4-7 т.3) в розділі «Характеристика нежитлових приміщень» в графі «рік побудови» зазначено « 1988».

Так, відповідно до п. 42 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25.12.2015 (в редакції станом на момент проведення первинної реєстрації права власності 17.08.2018), для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року, подаються: 1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.

Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки.

Насамперед колегія суддів зауважує, що матеріали цієї справи не містять жодних доказів, що спірний об`єкт нерухомості відноситься до об`єктів, для яких передбачено спрощений порядок реєстрації (а саме, що він є індивідуальним (садибним) житловим будинком, садовим, дачним будинком, господарською (присадибною) будівлею і спорудою, прибудовою до них).

По-друге, матеріали цієї справи не містять жодних належних та допустимих доказів того, що спірний об`єкт нерухомості взагалі був зведений до 05.08.1992 року.

Наявний в матеріалах справи технічний паспорт не може вважатися безумовним доказом дати побудови, оскільки він відображає лише технічний стан об`єкта станом на момент проведення поточної інвентаризації. Відомості про рік побудови у сучасному технічному паспорті, за відсутності первинної документації 1992 року, не є належним та допустимим доказом такої побудови до 1992 року.

Більш того, як вже зазначалося, в матеріалах цієї справи міститься лист ФОП Амеліної М.А. від 12.10.2021 за вих. № 12 (а.с.133 т.1), в якому вона повідомила, що нею взагалі не здійснювалася інвентаризація об`єкту нерухомого майна, розташованого за адресою м. Миколаїв, вул. Південна, буд. 52/5, а сам технічний паспорт № 1180 від 30.07.2018 та інформаційна довідка № 1180 від 30.07.2018 - нею ніколи не видавались.

Крім того, як вбачається з службових записок заступника директора департаменту забезпечення діяльності виконавчих органів Миколаївської міської ради - начальника організаційного відділу №32843/02.02.02-10/21-2 від 13.08.2021 (а.с.134 т.1) та директора департаменту забезпечення діяльності виконавчих органів Миколаївської міської ради №36241/02.02.02-10/21-2 від 07.09.2021 (а.с.135 т.1), жодних розпоряджень Миколаївського міського голови, рішень виконавчого комітету Миколаївської міської ради, рішень Миколаївської міської ради від 03.08.2018 за № 64 р не приймалося.

Колегія суддів при цьому враховує, що відповідачами ці обставини жодними належними та допустимими доказами не спростовані, як і не наведено жодних пояснень, доводів, аргументів з цього приводу.

Враховуючи вищевикладене у сукупності, колегія суддів зазначає, що у державного реєстратора були відсутні підстави для державної реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомого майна як на об`єкт, закінчений будівництвом до 05.08.1992.

Колегія суддів звертає увагу, що не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці.

Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку (постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (пункти 92-94), від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 (пункт 35)).

За таких обставин, колегія суддів погоджується з доводами та аргументами Ради про те, що зареєстрована за відповідачкою будівля є самочинним будівництвом.

Оскільки Рада, як власник земельної ділянки, не надавала згоди на визнання права власності на самочинно збудоване майно і заперечує проти його перебування на комунальній землі, то задоволення вимоги про знесення такого майна та відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав власника, узгоджується із наведеними приписами ст. 152 Земельного кодексу України та положеннями ч. 4 ст. 376 ЦК України.

При цьому, колегія суддів критично оцінює висновок суду першої інстанції, який став однією з підстав для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, про те, що Радою не доведено, яку саме земельну ділянку територіальної громади м. Миколаєва зайнято самочинною забудовою.

Колегія суддів звертає увагу, що із уведенням у дію 01.01.2002 нового Земельного кодексу України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності, про що зазначено у частині 2 статті 83 Земельного кодексу України.

Принцип розмежування земель державної і комунальної власності відображено у положеннях Земельного кодексу України, який, зокрема, полягає у визнанні пріоритету належності земель у межах населеного пункту відповідній територіальній громаді.

Тобто всі землі у межах населеного пункту вважаються такими, що із 01.01.2002 перебувають у комунальній власності, крім земель, належність яких державі або приватним власникам зафіксована у Земельному кодексі України.

Розташування земельної ділянки на території відповідного міста свідчить про те, що така земельна ділянка перебуває у комунальній власності територіальної громади міста в силу закону через її територіальне розташування в межах населеного пункту, а тому право власності на таку земельну ділянку та право розпорядження нею шляхом прийняття відповідного рішення належить органу місцевого самоврядування, який діє у відповідних правовідносинах від імені територіальної громади міста, - міській раді.

Тобто, право власності територіальної громади виникає на відповідні землі комунальної власності в силу їх територіального розташування в межах населеного пункту (постанова Верховного Суду від 05.03.2019 у справі № 910/6317/18).

Таким чином, у комунальній власності територіальної громади м. Миколаєва перебувають усі землі в межах м. Миколаєва, крім земельних ділянок приватної та державної власності, незалежно від стану формування земельної ділянки (подібні висновки наведені у постанові Верховного Суду від 19.09.2023 у справі № 902/639/22).

В той же час обов`язок щодо спростування зазначеної презумпції належними, допустимими та достовірними доказами покладається саме на ту особу, яка її заперечує, а оцінка таких доказів здійснюється судами з урахуванням вимог статті 86 ГПК України.

Колегія суддів наголошує, що матеріали цієї справи не містять жодних доказів того, що спірний об`єкт нерухомості розташований на земельній ділянці, яка належить державі або приватним власникам, а відтак, оскільки він (спірний об`єкт нерухомості) розташований в межах м. Миколаєва, то земельна ділянка під цим об`єктом перебуває виключно у комунальній власності територіальної громади м. Миколаєва.

Більш того, як вже зазначалося, згідно з п. 14.5. укладеного між Радою (Орендодавець) та ФОП Красних Л.І. (Орендар) договору оренди землі, невід`ємною його частиною є план земельної ділянки, в якому зазначено про кадастровий номер земельної ділянки: :01:041:0020 (а.с.128 т.1).

При цьому, з матеріалів цієї справи вбачається, що саме цей кадастровий номер земельної ділянки і був зазначений в договорі купівлі-продажу від 28.07.2020, укладеному між ТОВ «Октавиан» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 (а.с.22-25 т.3), а саме: «Предмет договору розташований на земельній ділянці, яка має площу 0,0011 га та кадастровий номер :01:041:0020 та знаходиться у комунальній власності (п. 1.3. договору). Предмет договору складається з: нежитлових приміщень за літ. «А», загальною площею 94 кв.м. (пункти 1.3., 1.4. договору)».

Отже матеріалами цієї справи підтверджується, а відповідачами не спростовано, що спірний об`єкт нерухомості був побудований ОСОБА_3 саме та тій земельній ділянці комунальної власності, яка у 2007 році надавалася їй в оренду для тимчасового встановлення та обслуговування торгового кіоску.

Колегія суддів зауважує, що у будь-якому випадку, навіть якщо припустити, що спірний об`єкт нерухомості збудований ОСОБА_3 на іншій земельній ділянці комунальної власності, ніж тій, яка у 2007 році надавалася їй в оренду, то це жодним чином не спростовує, а навпаки, лише додатково підтверджує той факт, що станом на момент будівництва ОСОБА_3 спірного нежитлового приміщення та реєстрації за собою права приватної власності на нього, у ОСОБА_3 не було жодного речового права на земельну ділянку комунальної власності.

Доводи ОСОБА_1 про відсутність в матеріалах цієї справи припису органу архітектурно-будівельного контролю про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, колегія суддів відхиляє та зазначає, що якщо об`єкт побудовано на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети та/або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, такий об`єкт підлягає обов`язковому (безальтернативному) знесенню. В інших випадках знесенню передує встановлення можливості перебудови об`єкта будівництва. Такі висновки містять постанови Верховного Суду від 24.06.2020 у справі № 320/5880/18 та від 19.09.2023 у справі №911/1406/20.

Отже, оскільки спірне нерухоме майно збудоване на земельній ділянці комунальної власності, яка ніколи відводилася для цієї мети, у цьому випадку ст. 376 ЦК України не ставить можливість знесення об`єкта самочинного будівництва в залежність від можливостей його перебудови.

Щодо інших доводів відповідачів ( ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ), з якими погодився суд першої інстанції, про те, що вони, на відміну від ОСОБА_3 , не є забудовниками спірного приміщення, колегія суддів зазначає наступне.

Питання визначення належного відповідача за позовом власника земельної ділянки про знесення об`єкта самочинного будівництва було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі № 908/2388/21, до якої зупинявся розгляд апеляційної скарги у цій справі.

Відповідаючи на це питання, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17.12.2025 у справі № 908/2388/21 зазначила наступне:

«На земельній ділянці, що належить до комунальної власності, здійснено самочинне будівництво, яке порушує права власника земельної ділянки.

Законом встановлено, що власник земельної ділянки, права якого порушені, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Згідно із частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до частини другої статті 212 ЗК України приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.

Негаторний позов пред`являється у випадках, коли власник має своє майно у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно його використовувати або розпоряджатися ним. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення третьої особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном.

Позивачем за негаторним позовом може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпоряджання річчю.

Предмет негаторного позову становить вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном.

Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей.

Звернення з негаторним позовом спрямоване на відновлення суб`єкта речового права у попередньому стані. Вимоги за негаторним позовом полягають в усуненні порушення, яке триває і має місце на момент звернення з позовом. Негаторний позов може бути пред`явлений впродовж всього строку тривання відповідного порушення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц).

Вимога про знесення майна, яке власник земельної ділянки вважає самочинним будівництвом, є різновидом негаторного позову власника земельної ділянки з усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своєю земельною ділянкою.

Статтею 376 ЦК України регламентовано правовий режим самочинного будівництва. Частиною другою статті 212 ЗК України встановлено право власника вимагати усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою з боку суб`єктів, які створюють такі перешкоди.

Отже, враховуючи негаторний характер позову власника земельної ділянки, обов`язок з приведення земельної ділянки у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, покладається на особу, яка чинить такі перешкоди на момент звернення власника земельної ділянки з позовом до суду.

На об`єкт самочинного будівництва не виникає право власності як на нерухому річ (згідно із частиною другою статті 376 ЦК України особа, яка здійснила самочинне будівництво, не набуває права власності на нього). Зміна правового режиму самочинного будівництва може бути здійснена виключно на підставі рішення суду в порядку, встановленому статтею 376 ЦК України.

Частиною четвертою статті 376 ЦК України встановлено, що якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Зазначена норма покладає обов`язок щодо знесення об`єкта самочинного будівництва на особу, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво. Такою є особа, яка має юридичні права на об`єкт самочинного будівництва. До визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва судом в порядку, встановленому статтею 376 ЦК України, статус об`єкта самочинного будівництва не змінюється.

Обов`язок знести об`єкт самочинного будівництва має розглядатися в контексті правового захисту права власності на земельну ділянку.

Отже, відповідачем за вимогою про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва має бути особа, яка чинить перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою (останній набувач).

Слід з-поміж іншого зауважити, що процесуальний статус останнього набувача прав на об`єкт самочинного будівництва як відповідача надає такій особі можливість використовувати всі передбачені процесуальним законом засоби для захисту своїх прав та інтересів. Також суд під час розгляду справи зможе оцінити добросовісність відповідача та пропорційність застосовуваних до нього засобів.

Останній набувач не позбавлений можливості звернутися з вимогою про відшкодування збитків до особи, в якої придбав об`єкт самочинного будівництва.

З урахуванням викладеного належними відповідачами у цій справі за вимогою про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва є останніми набувачами прав на об`єкт самочинного будівництва та чинять перешкоди в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою».

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, оскільки ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є останніми набувачами прав на об`єкт самочинного будівництва та наразі чинять перешкоди в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою комунальної власності, то саме вони є належними відповідачами у цій справі за вимогою про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва.

Щодо критерію пропорційності.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до чітких та зрозумілих вимог чинного законодавства обов`язковою умовою використання земельної ділянки під забудову є наявність в особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність таких документів свідчить про самовільне її зайняття.

Відповідні приписи стосовно охорони земель і регламентування підстав для повернення самовільно зайнятої земельної ділянки є доступними, чіткими та передбачуваними.

Отже ОСОБА_3 , перед проведенням забудови у 2018 році, могла та повинна була знати про незаконність проведення капітального будівництва на земельній ділянці комунальної власності, яка ніколи не відводилась для цієї мети.

В своє чергу, при придбанні майна, покупець має проявляти розумну обачливість, що є стандартною діловою практикою. Така розумна обачність включає перевірку, виявлення та докладання інших зусиль для визначення законності / незаконності, можливості / неможливості набуття права власності на відповідне нерухоме майно.

Як вже зазначалось, в договорі купівлі-продажу від 28.07.2020, укладеному між ТОВ «Октавиан» (Продавець) та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 (Покупці) (а.с.22-25 т.3) також було передбачено, що предмет договору (спірний об`єкт нерухомості) розташований на земельній ділянці, яка має площу 0,0011 га та кадастровий номер :01:041:0020 та знаходиться у комунальній власності (п. 1.3. договору).

У цьому контексті апеляційний господарський суд зауважує, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , перед придбанням цього об`єкту нерухомості, проявивши щонайменшу розумну обачність, могли та повинні були знати про те, що будівництва цього об`єкта нерухомості відбулось за рахунок здійснення забудови земельної ділянки комунальної власності, не відведеної для цієї мети, а відтак і про можливі негативні наслідки та ризики у разі набуття права власності на таке майно.

Натомість, проігнорувавши вимоги чинного законодавства, відповідачі, уклавши 28.07.2020 договір купівлі-продажу, фактично взяли на себе ризики, пов`язані, у тому числі, із можливим знесенням самочинно збудованого об`єкта.

Отже, надаючи оцінку правомірності втручання держави у право на мирне володіння майном, суд апеляційної інстанції враховує, що поведінка як ОСОБА_3 (у вигляді будівництва об`єкта нерухомості за рахунок здійснення забудови земельної ділянки комунальної власності, не відведеної для цієї мети), так і ТОВ «Октавиан», а згодом і ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (у вигляді купівлі цього самочинного об`єкта нерухомості), не була добросовісною.

У всіх без виключення відповідачів не було жодних законних підстав вважати, що реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно без дотримання визначеного ст. 376 ЦК порядку підміняє цей порядок та здатна легітимізувати об`єкт, самочинно збудований на земельній ділянці, що належить територіальній громаді міста Миколаєва.

Крім того, колегія суддів враховує, що Рада, як власник земельної ділянки, звернулася до суду з метою захисту прав територіальної громади, і у даному випадку взагалі відсутнє втручання у мирне володіння майном відповідачів, оскільки, як було встановлено вище, вони не могли набути права власності на об`єкт самовільного будівництва, тому знесення такого об`єкту жодним чином не впливає на їх право мирного володіння.

Власник земельної ділянки, звертаючись із позовною заявою про зобов`язання знести самовільно побудовану споруду, переслідує легітимну мету, оскільки дана самовільна споруда була збудована на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, що порушує права землевласника - територіальної громади м. Миколаєва.

Даний захід, а саме зобов`язання знести самовільно побудовану споруду, є пропорційним визначеній меті, прямо передбачений ч. 4 ст. 376 ЦК України.

Окрім того, у суду відсутні підставі вважати, що відповідний захід становитиме для відповідачів надмірний індивідуальний тягар, якщо порівнювати його зі шкодою, яка наноситься власнику земельної ділянки - територіальній громаді м. Миколаєва та суспільним інтересам.

Право органу місцевого самоврядування повернути самовільно зайняту земельну ділянку, з огляду на встановлені у цій справі обставини, гарантоване чинним законодавством України та не порушує критерію пропорційності втручання у мирне володіння майном.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовної заяви в цій частині є помилковим, а доводи апеляційної скарги такими, що знайшли своє підтвердження.

Щодо вимог Ради скасувати державні реєстрації та припинити за відповідачами права власності на вказане нежитлове приміщення, а також визнати недійсними Акт приймання-передачі нерухомого майна, укладений між ТОВ «Октавиан» та ОСОБА_3 , а також договір купівлі-продажу, укладений між ТОВ «Октавиан», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (ст. 391 ЦК України).

Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном.

Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючої перешкоди чи зобов`язання Відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Позовні вимоги Ради у даній справі стосуються усунення перешкод територіальній громаді у розпорядженні земельною ділянкою шляхом знесення об`єкту самочинного будівництва.

Правовою підставою позову визначено, зокрема, статті 376, 391 ЦК України.

Так, відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Перелік способів захисту, визначений у ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абз. 12 ч. 2 вказаної статті).

У відповідності до ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Статтею 4 ГПК України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У цій статті гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, в якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, в який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

В абзаці десятому пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003 вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити з його ефективності, а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Відповідно до усталеної позиції Великої Палати Верховного Суду застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Таким чином, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний Позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права Позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний Позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права Позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Колегія суддів зазначає, що якщо право власності на об`єкт самочинного будівництва зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у разі задоволення позовної вимоги про знесення об`єкта самочинного будівництва суд у мотивувальній частині рішення повинен надати належну оцінку законності такої державної реєстрації.

Якщо суд дійде висновку про незаконність державної реєстрації права власності на об`єкт самочинного будівництва, таке судове рішення є підставою для закриття розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи з огляду на положення п. 5 ч. 1 ст. 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються в разі набрання законної сили судовим рішенням, яким скасовується рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, на підставі якого відкрито відповідний розділ).

Звідси коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного ст. 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна.

Усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду, відповідно до якої у спорах про знесення об`єкта самочинного будівництва заявлені позовні вимоги про скасування рішень державного реєстратора є неналежними та такими, що не спрямовані на реальний захист прав та інтересів позивача.

Щодо вимог про визнання недійсними укладених між відповідачами Акту приймання-передачі майна до статутного капіталу та договору купівлі-продажу, то слід зазначити, що Рада не є стороною цих правочинів та не заявляє про свої права або інтереси щодо об`єкту купівлі-продажу. Внаслідок укладення відповідачами цих правочинів обсяг прав та обов`язків Ради жодним чином не змінюється, їх укладення не створило для Ради як дійсного власника земельної ділянки жодних правових наслідків. При цьому Акт приймання-передачі майна до статутного капіталу та договір купівлі-продажу, на відміну від розташування на земельній ділянці самочинного будівництва, не створюють для Ради перешкоди в розпорядженні земельною ділянкою.

Отже, права та інтереси Ради укладенням відповідачами Акту приймання-передачі майна до статутного капіталу та договору купівлі-продажу не порушуються. Визнання їх недійсними не приведе до відновлення порушених прав власника земельної ділянки.

Подібні висновки викладені постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2024 у справі № 914/1785/22, від 10.04.2024 у справі № 496/1059/18, а також у постанові від 17.12.2025 у справі № 908/2388/21 (до якої зупинявся розгляд апеляційної скарги у цій справі).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 52), від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 (пункт 5.13)

Враховуючи наведені норми матеріального права, а також висновки Верховного Суду щодо них, колегія суддів доходить висновку, що належним та ефективним способом захисту прав держави (територіальної громади) у спірних правовідносинах є вимога про зобов`язання відповідачку знести самочинне будівництво. Задоволення саме цієї вимоги саме по собі остаточно вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.

За вказаних обставин, у задоволенні вимог Ради скасувати державні реєстрації та припинити за відповідачами права власності, а також визнати недійсними Акт приймання-передачі нерухомого майна (укладений між ТОВ «Октавиан» та ОСОБА_3 ) та договір купівлі-продажу (укладений між ТОВ «Октавиан», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ), дійсно слід відмовити, однак через неналежно обраний Радою спосіб захисту.

Відтак, вимоги апеляційної скарги про скасування рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Згідно з статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

По справі «Руїз Торіха проти Іспанії», ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позову щодо зобов`язання знести об`єкт самочинного будівництва - скасуванню, із прийняттям в цій частині нового рішення, про часткове задоволення позову.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 277, 281-284 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Миколаївської міської ради задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 07.03.2024 у справі № 915/857/23 скасувати частково, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

«Позов задовольнити частково.

Зобов`язати Фізичну особу-підприємця Глонзу Тетяну Євгенівну (РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та Фізичну особу-підприємця Платонову Анну Володимирівну (РНОКПП НОМЕР_3 ) усунути Миколаївській міській раді (54027, м. Миколаїв, вул. Адміральська, 20; ) перешкоди в користуванні земельною ділянкою площею 94 кв.м. шляхом знесення нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101).

В решті позову відмовити».

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Миколаївської міської ради (54027, м. Миколаїв, вул. Адміральська, 20; ) через виконавчий комітет Миколаївської міської ради (банк отримувача ДКСУ м. Київ, , рахунок № UA0027733) 894,67 грн витрат по сплаті судового збору за подання позову та 1 342 грн - за подання апеляційної скарги.

Стягнути з Середи Артура Олеговича (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Миколаївської міської ради (54027, м. Миколаїв, вул. Адміральська, 20; ) через виконавчий комітет Миколаївської міської ради (банк отримувача ДКСУ м. Київ, , рахунок № UA0027733) 894,67 грн витрат по сплаті судового збору за подання позову та 1 342 грн - за подання апеляційної скарги.

Стягнути з Платонової Анни Володимирівни (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Миколаївської міської ради (54027, м. Миколаїв, вул. Адміральська, 20; ) через виконавчий комітет Миколаївської міської ради (банк отримувача ДКСУ м. Київ, , рахунок № UA0027733) 894,67 грн витрат по сплаті судового збору за подання позову та 1 342 грн - за подання апеляційної скарги.

Доручити Господарському суду Миколаївської області видати відповідні накази із зазначенням необхідних реквізитів.

Постанова, відповідно до вимог ст. 284 ГПК України, набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до ст. 288 ГПК України.

Повна постанова складена 30.03.2026.

Головуючий суддя Н.С. Богацька

судді Г.І. Діброва

А.І. Ярош