ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"30" березня 2026 р.м. Одеса Справа № 916/4994/25

Господарський суд Одеської області у складі судді Бездолі Д.О.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін справу за позовом: Комунальної установи Одесреклама Одеської міської ради (вул. Косовська, буд. 2-Д, м. Одеса, 65022)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю СТ-Реклама (вул. Мечнікова, 88, кв. 7, м. Одеса, 65020)

про стягнення 235454,13 грн,

УСТАНОВИВ:

Комунальна установа Одесреклама Одеської міської ради звернулась до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю СТ-Реклама, в якій просить суд стягнути з відповідача на користь позивача пеню в сумі 235454,13 грн, з яких: за договором № 326-р від 10.12.2014 на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів у сумі 10,16 грн.; за договором № 327-р від 29.12.2014 на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів у сумі 0,97 грн.; за договором № 328-р від 03.02.2015 на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів у сумі 91,47 грн.; за договором № 330-р від 05.02.2015 на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів у сумі 33,11 грн.; за договором № 337-р від 31.03.2015 на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів у сумі 144,09 грн.; за договором № 359-р від 17.06.2015 р. на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів у сумі 27,38 грн.; за договором № 396-р від 25.09.2015 на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів у сумі 3,11 грн.; за договором № 402-р від 19.10.2015 на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів у сумі 19,26 грн.; за договором № 421-р від 17.03.2016 на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів у сумі 2,77 грн.; за договором № 428-р від 02.07.2016 на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів у сумі 3,86 грн.; за договором № 437-р від 01.09.2016 на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів у сумі 2,84 грн.; за договором № 443-р від 21.10.2016 на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів у сумі 3,87 грн.; за договором № 321-рд від 01.08.2014 на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів у сумі 13894,42 грн.; за договором № 331/1-рд від 26.02.2015 на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів у сумі 200161,45 грн.; за договором № 442-рд від 01.11.2016 на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів у сумі 10349,68 грн; за договором № 542-рд від 01.02.2025 на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів у сумі 705,69 грн.

Позиції учасників справи

В обґрунтування підстав позову позивач посилається на обставину порушення відповідачем умов вищевказаних договорів в частині своєчасного здійснення оплати вартості тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів.

Відповідачем було подано суду клопотання (а.с. 187-196, т.1), в якому останній просить суд зменшити заявлену позивачем до стягнення пеню до 40000,00 грн, посилаючись на таке: матеріали справи не містять доказів понесення відповідачем або іншими особами збитків, у зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язань за договорами; більшу частину пені позивачем нараховано за період, який припадає на період воєнного стану в Україну, в цей же час війна негативно вплинула на господарську діяльність відповідача; відповідач просить суд врахувати, що в іншій судовій справі між сторонами цієї справи з відповідача вже стягувалась пеня по окремим договорам, при цьому судами розмір заявленої пені був зменшений за клопотанням відповідача.

Процесуальні дії у справі

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 22.12.2025 позовну заяву Комунальної установи Одесреклама Одеської міської ради було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/4994/25; постановлено справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Обставини справи

Відповідно до Статуту позивача, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 14.12.2017 № 2770-VII (а.с. 16-19, т.1), Комунальна установа «Одесреклама» Одеської міської ради створена шляхом перетворення Комунального підприємства «Одесреклама» Одеської міської ради, є правонаступником прав та обов`язків підприємства, основною метою якої є задоволення міських, суспільних потреб шляхом реалізації господарської компетенції органів місцевого самоврядування в галузі формування сучасного міського дизайну, у тому числі, у сфері зовнішньої реклами.

Як вбачається з матеріалів справи (а.с. 21-141, т.1), між сторонами були укладені ідентичні за змістом договори № 396-р від 25.09.2015, № 402-р від 19.10.2015, № 421-р від 17.03.2016, № 428-р від 02.07.2016, № 437-р від 01.09.2016, № 443-р від 21.10.2016, № 321-рд від 01.08.2014, № 442-рд від 01.11.2016, № 331/1-рд від 26.02.2015, № 542-рд від 01.02.2025, за умовами яких позивачем було надано відповідачу право за плату тимчасово використовувати для розміщення рекламних засобів місця на територіях, будівлях, спорудах, що є комунальною власністю територіальної громади міста Одеси або інших об`єктах, що перебувають на утримані органів, підприємств, установ та/або організації Одеської міської ради та не передані у власність іншим особам.

Відповідно до п. 5.1., 5.2. договорів плата за договорами визначається на підставі тарифів та коригуючих коефіцієнтів до них, встановлених виконавчим комітетом Одеської міської ради та чинних на момент укладення договорів. Відповідач зобов`язався вносити плату за договорами щомісячно не пізніше 27 числа місяця, за який вноситься плата, шляхом перерахунку відповідних коштів до бюджету міста Одеси на відповідний рахунок, відкритий в органах Державної казначейської служби України.

Згідно з п. 6.2., 6.4., 6.5. договорів у випадку прострочення платежів, передбачених п. 5.1., 5.2. договорів, відповідач зобов`язався сплачувати на користь позивача пеню від суми прострочення платежу за кожен день прострочення в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України. Нарахування штрафних санкцій та пені не припиняється через шість місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконаним. Позовна давність щодо стягнення плати за цим договором та пені, передбачених п. 5.1., 6.1. договору, встановлюється строком в 4 роки.

Також позивачем до матеріалів справи долучені додатки до вказаних договорів, якими визначені перелік рекламних засобів, адреси їх розташування, погоджена вартість, що підлягає сплаті.

Як пояснює позивач, між сторонами, крім вищевказаних договорів, були укладені договори № 326-р від 10.12.2014, № 327-р від 29.12.2014, № 328-р від 03.02.2015, № 330-р від 05.02.2015, № 337-р від 31.03.2015, № 359-р від 17.06.2015, в цей же ці договори у позивача не зберіглися, а тому у суду відсутня можливість встановити умови перелічених договорів.

Позивачем був направлений відповідачу лист від 18.09.2024 № 551/01-27 (а.с. 153-154, т.1), в якому позивач повідомив відповідача про розірвання укладених між сторонами договорів від 01.08.2014 № 321-рд, від 26.02.2015 № 331/1-рд, від 01.11.2016 № 442-рд з 18.09.2024.

Як зазначає у позові позивач, за порушення строків сплати платежів він нарахував та заявив до стягнення з відповідача пеню в межах наступних періодів на загальну суму 235454,13 грн (а.с. 157-165, т.1):

- за договором № 396-р від 25.09.2015, строк дії якого погоджений до 24.12.2015, розрахунок пені здійснений за період з 28.09.2015 по 21.10.2015 на суму 3,11 грн за прострочення виконання зобов`язань у вересні 2015 року;

- за договором № 402-р від 19.10.2015, строк дії якого погоджений до 18.04.2016, розрахунок пені здійснений за період з 28.10.2015 по 13.01.2016 на суму 19,26 грн за прострочення виконання зобов`язань у жовтні та грудні 2015 року;

- за договором № 421-р від 17.03.2016, строк дії якого погоджений до 16.06.2016, розрахунок пені здійснений за період з 01.06.2016 по 16.06.2016 на суму 2,77 грн за прострочення виконання зобов`язань у травні 2016 року;

- за договором № 428-р від 02.07.2016, строк дії якого погоджений до 01.10.2016, розрахунок пені здійснений за період з 28.08.2016 по 01.10.2016 на суму 3,86 грн за прострочення виконання зобов`язань у серпні-вересні 2016 року;

- за договором № 437-р від 01.09.2016, строк дії якого погоджений до 28.12.2016, розрахунок пені здійснений за період з 28.09.2016 по 06.10.2016 на суму 2,84 грн за прострочення виконання зобов`язань у вересні 2016 року;

- за договором № 443-р від 21.10.2016, строк дії якого погоджений до 20.01.2017, розрахунок пені здійснений за період з 28.10.2016 по 05.01.2017 на суму 3,87 грн за прострочення виконання зобов`язань у жовтні-грудні 2016 року;

- за договором № 442-рд від 01.11.2016, строк дії якого погоджений до 04.02.2026, розрахунок пені здійснений за період з 28.11.2016 по 31.12.2019 на суму 1991,05 грн за прострочення виконання зобов`язань у листопаді 2016 року вересні 2017 року, лютому-березні 2018 року, травні 2018 року, серпні 2018 року, грудні 2018 року грудні 2019 року; також, за вказаним договором в межах цієї справи позивачем нарахована пеня за період з 01.03.2024 по 18.09.2024 на суму 8358,63 грн, за прострочення виконання зобов`язань у квітні 2023 року серпні 2024 року. Водночас, позивач вже звертався до суду з позовом до відповідача про стягнення пені (а.с. 142-151, т.1), зокрема, за договором № 442-рд, з визначеним періодом нарахування з 01.01.2020 по 29.02.2024, тобто за період, який не охоплює період нарахування у цій справі;

- за договором № 542-рд від 01.02.2025, строк дії якого погоджений до 25.01.2026, розрахунок пені здійснений за період з 28.02.2025 по 31.08.2025 на суму 705,69 грн за прострочення виконання зобов`язань у лютому 2025 року, квітні 2025 року, серпні 2025 року;

- за договором № 321-рд від 01.08.2014, строк дії якого погоджений до 25.01.2026, розрахунок пені здійснений за період з 28.01.2015 по 31.12.2019 на суму 5453,78 грн за прострочення виконання зобов`язань у період січень-лютий 2015 року, квітень-вересень 2015 року, грудень 2015 року, травень-листопад 2016 року, січень-грудень 2017 року, лютий-березень 2018 року, травень 2018 року, серпень 2018 року, грудень 2018 року, січень 2019 року, травень 2019 року, липень-грудень 2019 року; також, за вказаним договором в межах цієї справи позивачем нарахована пеня за період з 01.03.2024 по 18.09.2024 на суму 18210,87 грн за прострочення виконання зобов`язань у травні 2023 року серпні 2024 року. Водночас, позивач вже звертався до суду з позовом до відповідача про стягнення пені (а.с. 142-151, т.1), зокрема, за договором № 442-рд, з визначеним періодом нарахування з 01.01.2020 по 29.02.2024, тобто за період, який не охоплює період нарахування у цій справі;

- за договором № 331/1-рд від 26.02.2015, строк дії якого був погоджений до 25.02.2025, розрахунок пені здійснений за період з 28.06.2016 по 21.12.2019 на суму 8334,90 грн за прострочення виконання зобов`язань у червні 2016 року жовтні 2017 року, лютому 2018 березні 2018 року, травні 2018 року, липні-вересні 2018 року, грудні 2018 року січні 2019 року, травні 2019 року, липні-листопаді 2019 року; також, за вказаним договором в межах цієї справи позивачем нарахована пеня за період з 01.03.2024 по 18.09.2024 на суму 191826,55 грн за прострочення виконання зобов`язань у лютому 2022 року серпні 2023 року, січні-серпні 2024 року. Водночас, позивач вже звертався до суду з позовом до відповідача про стягнення пені (а.с. 142-151, т.1), зокрема, за договором № 442-рд, з визначеним періодом нарахування з 01.01.2020 по 29.02.2024, тобто за період, який не охоплює період нарахування у цій справі;

- за договором № 328-р від 03.02.2015, строк дії якого погоджений до 29.04.2015, розрахунок пені здійснений за період з 28.02.2015 по 29.04.2025 на суму 91,47 грн, за прострочення виконання зобов`язань у лютому 2015 року та квітні 2015 року;

- за договором № 330-р від 05.02.2015, строк дії якого погоджений до 29.04.2015, розрахунок пені здійснений за період з 28.02.2015 по 29.04.2025 на суму 33,11 грн, за прострочення виконання зобов`язань у лютому 2015 року та квітні 2015 року;

- за договором № 337-р від 31.03.2015, строк дії якого погоджений до 30.06.2015, розрахунок пені здійснений за період з 28.04.2015 по 30.06.2015 на суму 144,09 грн, за прострочення виконання зобов`язань у квітні-червні 2015 року;

- за договором № 359-р від 17.06.2015, строк дії якого погоджений до 16.09.2015, розрахунок пені здійснений за період з 28.06.2015 по 16.09.2015 на суму 27,38 грн, за прострочення виконання зобов`язань у червні-серпні 2015 року.

В цей же час, як зазначає позивач, за даними бухгалтерського обліку позивача рахується, станом на 01.01.2015, залишок заборгованості по пені: за договором № 321-рд від 01.08.2014 на суму 229,77 грн, за договором № 326-р від 10.12.2014 на суму 10,16 грн, за договором №327-р від 29.12.2014 на суму 0,97 грн.

Між цим, як вже зазначалось судом, договори № 328-р від 03.02.2015, № 330-р від 05.02.2015, № 337-р від 31.03.2015, № 359-р від 17.06.2015, №326-р від 10.12.2014, № 327-р від 29.12.2014 у позивача відсутні, у зв`язку із закінченням строків зберігання. Також позивачем долучені докази щодо оплат, проведених відповідачем у спірних правовідносинах (а.с. 166-187, т.1), при цьому позивач зазначив, що частина цих доказів також не зберіглась, у зв`язку із закінченням строків зберігання.

Позивач звертався до відповідача з претензією від 10.03.2025 № 149/01-27 (а.с. 152, т. 1), в якій вимагав, зокрема, сплатити пеню у розмірі 250443,35 грн. Оскільки відповідач не задовольнив претензію позивача, останній звернувся до суду з позовом, що розглядається судом в межах цієї справи.

Як встановлено судом, відповідач не заперечує обставин укладення з відповідачем вищевказаних договорів, за якими здійснено нарахування пені у цій справі, наведені позивачем відомості щодо проведених оплат відповідачем, а також не заперечує арифметичну вірність розрахунку позивача та дані, які враховані позивачем при розрахунку пені, натомість відповідач просить суд зменшити заявлену до стягнення у цій справі неустойку до 40000,00 грн, посилаючись на скрутний фінансовий стан товариства. На підтвердження обставин, які, за переконанням відповідача, свідчать про наявність підстав для зменшення судом суми заявленої до стягнення пені, відповідачем до матеріалів справи долучено: довідку банківської установи, з якої вбачається, що залишок коштів на рахунку відповідача, станом на 29.12.2025, становить 37558,62 грн (а.с. 209, т.1); фінансову звітність відповідача (форма 1-мс) на 31 грудня 2024 року (а.с. 211, т.1), яка свідчить про те, що діяльність відповідача є збитковою.

Законодавство, застосоване судом до спірних відносин

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За змістом ч.1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтями 525, 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 530, 599 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною 1 ст. 611 ЦК України передбачено можливість настання правових наслідків, встановлених договором або законом, зокрема, у вигляді сплати неустойки.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно з ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Частиною 3 статті 13 ГПК України визначено, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Позиція суду

Як встановлено судом між сторонами на підставі укладених договорів № 396-р від 25.09.2015, № 402-р від 19.10.2015, № 421-р від 17.03.2016, № 428-р від 02.07.2016, № 437-р від 01.09.2016, № 443-р від 21.10.2016, № 321-рд від 01.08.2014, № 442-рд від 01.11.2016, № 331/1-рд від 26.02.2015, № 542-рд від 01.02.2025 існували господарські відносини, в яких позивач надав відповідачу право за плату тимчасово використовувати для розташування рекламних засобів місця на територіях, будівлях, спорудах, що є комунальною власністю територіальної громади міста Одеси, або інших об`єктах, що перебувають на утриманні органів, підприємств, установ та/або організації Одеської міської ради та не передані у власність іншим особам. Відповідач, в свою чергу, зобов`язався вносити плату за цими договорами щомісячно не пізніше 27 числа місяця, за який вноситься плата, шляхом перерахунку відповідних коштів до бюджету міста Одеси на відповідний рахунок, відкритий в органах Державної казначейської служби України.

Як встановлено судом та не заперечується відповідачем, останній належним чином свої зобов`язання за договорами не виконував, а саме плату за договорами вносив з порушенням строків, визначених договорами. Враховуючи, що відповідач не вчасно сплачував до бюджету міста Одеси платежі за договорами, суд вважає, що позивач правомірно заявив до стягнення з відповідача на підставі п.6.2. договорів пеню, до правильності розрахунку якої відповідач не висловив заперечень.

В цей же час, як встановлено судом, до матеріалів справи позивачем долучені копії не всіх договорів, на підставі яких нараховано пеню, зокрема, в матеріалах справи відсутні договори № 328-р від 03.02.2015, № 330-р від 05.02.2015, № 337-р від 31.03.2015, № 359-р від 17.06.2015, №326-р від 10.12.2014, № 327-р від 29.12.2014, а їх відсутність позивач мотивує закінченням строків зберігання. Приймаючи до уваги, що перелік рекламних засобів, розмір плати, порядок оплати, розмір пені, строк нарахування пені тощо, а також те, що при нарахуванні пені позивач посилається на умови відсутніх договорів, суд зазначає, що відсутність примірників вищевказаних договорів не дозволяє суду дійти висновку про обґрунтованість вимог позивача у цій частині позовних вимог, а тому у задоволенні позову КУ «Одесреклама» про стягнення з відповідача суми пені у розмірі 307,18 грн слід відмовити.

Щодо інших договорів, копії яких додано до матеріалів справи, суд встановив вірність розрахунків пені, здійснених позивачем, які не заперечені відповідачем. Разом з цим, як зазначалось судом, відповідач заявив на розгляд суду клопотання про зменшення розміру пені, мотивуючи надмірністю її розміру, фінансовим станом відповідача, періодом виникнення боргу (воєнний стан), станом ринку рекламних послуг, відсутністю жодних пільг на ринку, відсутністю збитків у позивача та можливим банкрутством відповідача.

Вирішуючи питання щодо можливості зменшення розміру пені, заявленої позивачем до стягнення, суд, виходячи із загальних засад, встановлених у статті 3 ЦК України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, зазначає про таке.

Так, при зменшенні розміру пені, суд бере до уваги інтереси сторін, що заслуговують на увагу, і оцінює співвідношення розміру заявленої до стягнення пені, зокрема, із розміром збитків позивача. Якщо порушення зобов`язання відповідачем не потягло за собою значні збитки для інших господарюючих суб`єктів, то суд може з урахуванням інтересів сторін зменшити розмір належної до сплати пені. При цьому як необхідність використання права на зменшення розміру штрафних санкцій, так і розмір, до якого вони підлягають зменшенню, закон відносить виключно на розсуд суду.

Водночас, за своєю правовою природою штрафні санкції виконують стимулюючу функцію, спонукаючи боржника до належного виконання своїх зобов`язань під загрозою застосування до нього цього виду відповідальності та стягується в разі порушення такого зобов`язання. Отже, питання про зменшення розміру неустойки вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.

При цьому, наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, зокрема з цього приводу висновки об`єднаної палати КГС у складі ВС, викладені у постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22. Так, у цій постанові ВС виснував, зокрема, таке: для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити; застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності, добросовісності та справедливості; якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення; він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним; зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі вичерпного переліку обставин як підстав для зменшення судом розміру неустойки господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки; категорії "значно" та "надмірно", які використовуються в статті 551 ЦК України та в статті 233 ГК України, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником; законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд з цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах (формальні ознаки прострочення боржника, порушення зобов`язання з вини кредитора - стаття 616 ЦК України, тощо) можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду; індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для зменшення розміру пені у цій справі, суд враховує: ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань за договорами (не заявлена позивачем до стягнення з відповідача заборгованість по основному боргу); період виникнення у відповідача боргу за договорами та, відповідно, поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання (частково період воєнного стану та збройної агресії рф); відсутність в матеріалах справи доказів завдання позивачу або іншим особам збитків у зв`язку із простроченням відповідачем сплати платежів по договорами; підтверджений доказами збитковий стан господарської діяльності відповідача; підтверджений доказами залишок коштів на рахунку відповідача у розмірі 37558,62 грн; те, що за результатом вирішення спору у справі № 916/1459/24 з відповідача на користь позивача вже була стягнута пеня за договорами № 321-рд, 331/1-рд, 442-рд на суму 70666,56 грн та за поясненнями позивача відповідач рішення суду виконав.

З іншого боку, суд враховує, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження настання для відповідача безпосередньо у спірних правовідносинах форс-мажорних обставин, доказів щодо актуального фінансового стану відповідача, а також те, що відповідач при укладенні договорів з позивачем на власний ризик здійснює господарську діяльність та на власний розсуд погодився з умовами, які передбачають застосування санкцій за прострочення виконання зобов`язання зі сплати платежів за договорами та терміни нарахування пені. Крім цього, суд враховує, що у цій справі позов заявлений про стягнення пені за прострочення виконання грошових зобов`язань відповідача по 14 договорам, тобто порушення відповідача має систематичний характер. За цих обставин, суд виснує про часткове задоволення клопотання відповідача та наявність підстав для застосування судом свого права на зменшення розміру пені, заявленої позивачем до стягнення, до 70544,09 грн, тобто до 30% від суми пені, розмір якої є вірним.

Приймаючи до уваги вищевикладене, позов позивача підлягає частковому задоволенню судом, а саме з відповідача на користь позивача належить стягнути пеню в сумі 70544,09 грн.

Розподіл судових витрат

Згідно з ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У відповідності до ч. 9 ст. 129 ГПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

У п. 4.3. постанови від 21.02.2013 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI господарського процесуального кодексу України" пленум Вищого господарського суду України роз`яснив, що у разі коли господарський суд зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Приймаючи до уваги вищезазначене, а також з огляду на те, що спір між сторонами виник внаслідок неправильних дій відповідача, витрати по сплаті судового збору покладаються на Товариство з обмеженою відповідальністю СТ-Реклама пропорційно розміру позовних вимог, який є доведений позивачем.

Керуючись ст. 129, 130, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю СТ-Реклама (вул. Мечнікова, 88, кв. 7, м. Одеса, 65020, ) на користь Комунальної установи Одесреклама Одеської міської ради (вул. Косовська, буд. 2-Д, м. Одеса, 65022, ) пеню в сумі 70544 грн 09 коп та судовий збір в сумі 2821 грн 76 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги у строки, визначені ст. 256 ГПК України.

Повний текст рішення складено 30 березня 2026 р.

Суддя Д.О. Бездоля