ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2026 року

м. Київ

cправа № 916/5429/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Волковицька Н. О. - головуючий, Могил С. К., Случ О. В.,

розглянув у письмовому провадженні касаційну скаргу Акціонерного товариства «Херсонгаз»

на рішення Господарського суду Одеської області від 12.02.2025 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.11.2025 у справі

за позовом Акціонерного товариства «Херсонгаз»

до Херсонського апеляційного суду

про стягнення 57 728,41 грн.

1. Короткий зміст позовних вимог і заперечень

1.1. У грудні 2023 року Акціонерне товариство «Херсонгаз» (далі - позивач, оператор ГРМ та/або АТ «Херсонгаз») звернулося із позовною заявою до Херсонського апеляційного суду (далі - відповідач та/або споживач), у якій просило стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за Типовим договором розподілу природного газу від 17.02.2022 № 1-1347Б у сумі 57 728,41 грн та відшкодувати витрати зі сплати судового збору.

1.2. Позовні вимоги мотивовано тим, що АТ «Херсонгаз», зі свого боку, виконало умови договору і забезпечило можливість цілодобового доступу споживача до газорозподільної системи та передачу належних споживачу об`ємів (обсягів) природного газу, проте відповідач не виконав взяті на себе договірні зобов`язання за період березень-грудень 2022 року, що і стало підставою для нарахування заборгованості у сумі 57 728,41 грн.

2. Фактичні обставини справи, встановлені судами

2.1. Як свідчать матеріали справи та установили суди попередніх інстанцій, 07.02.2022 між АТ «Херсонгаз» як оператором ГРМ та Херсонським апеляційним судом як споживачем укладено Типовий договір розподілу природного газу № 1-13447Б (далі - договір).

У пункті 2.1 договору передбачено, що за цим договором оператор ГРМ зобов`язується надати споживачу послугу з розподілу природного газу, а споживач зобов`язується прийняти зазначену послугу та сплатити її вартість у розмірі, строки та порядку, визначені цим договором.

Згідно із пунктом 7.1 договору оператор ГРМ зобов`язується забезпечити можливість цілодобового доступу споживача до газорозподільної системи та передачу належних споживачу об`ємів (обсягів) природного газу з дотриманням належного рівня надійності, безпеки, якості та величини його тиску за умови дотримання споживачем вимог цього договору.

Тобто, послуга з розподілу природного газу полягає у забезпеченні доступу споживача до газорозподільної системи і забезпеченні оператором ГРМ технічної можливості для споживання природного газу та не залежить від самого факту використання природного газу споживачем.

Відповідно до пункту 7.4 договору споживач зобов`язується здійснювати розрахунки в розмірі, строки та порядку, визначені цим договором.

Пунктом 6.1 договору встановлено, що оплата вартості послуги оператора ГРМ з розподілу природного газу здійснюється споживачем за тарифом, встановленим регулятором для оператора ГРМ, що сплачується як плата за річну замовлену потужність, з урахуванням вимог Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) від 30.09.2015 № 2494 (далі - Кодекс ГРС).

17.02.2022 між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду № 1 до договору, відповідно до якої сторони дійшли згоди викласти, зокрема, пункт 12.1 договору в такій редакції: « 12.1. Даний договір набирає чинності з моменту його підписання, поширює свою дію на відносини, що склалися між сторонами з 01.01.2022, та діє до 31.12.2022 включно, відповідно до пункту 3 статті 631 Цивільного кодексу України».

Пунктом 1 глави 6 розділу VI Кодексу ГРС, встановлено, що розрахунки споживача за послугу розподілу природного газу, що надається оператором ГРМ за договором розподілу природного газу, здійснюються, виходячи з величини річної замовленої потужності об`єкта (об`єктів) споживача та оплачуються споживачем рівномірними частками протягом календарного року.

Місячна вартість послуги розподілу природного газу визначається як добуток 1/12 річної замовленої потужності об`єкта (об`єктів) споживача на тариф, встановлений регулятором для відповідного оператора ГРМ із розрахунку місячної вартості одного кубічного метра замовленої потужності.

Тариф на розподіл природного газу на 2022 рік для товариства встановлений постановою НКРЕКП від 22.12.2021 № 2773 «Про встановлення тарифу на послуги розподілу природного газу для Акціонерного товариства «Херсонгаз»».

Згідно із пунктом 6.8 договору надання оператором ГРМ послуги з розподілу природного газу споживачу, що не є побутовим, має підтверджуватися підписаним між сторонами актом наданих послуг, що оформлюється відповідно до вимог Кодексу ГРС.

Після деокупації м. Херсона, споживачу було надіслано вимогу від 06.03.2023 № 230306/1014/146 про сплату та акти наданих послуг на загальну суму 71 694,87 грн, а саме:

6 983,28 грн - від 31.01.2022 за січень 2022 року;

6 983,28 грн - від 28.02.2022 за лютий 2022 року;

6 983,28 грн - від 31.03.2022 за березень 2022 року;

6 983,28 грн - від 30.04.2022 за квітень 2022 року;

6 983,28 грн - від 31.05.2022 за травень 2022 року;

6 983,28 грн - від 30.06.2022 за червень 2022 року;

6 983,28 грн - від 31.07.2022 за липень 2022 року;

6 983,28 грн- від 31.08.2022 за серпень 2022 року;

5 353,81 грн - від 30.09.2022 за вересень 2022 року;

3 491,54 грн- від 31.12.2022 за листопад 2022 року (коригуючий);

6 983,28 грн - від 31.12.2022 за грудень 2022 року.

Вищевказані акти наданих послуг не підписані відповідачем.

Відповідачем частково сплачено за надані позивачем послуги з розподілу природного газу 13 966,56 грн, що підтверджується платіжними дорученнями, а саме:

6 983,28 грн за січень 2022 року; 6 983,28 грн за лютий 2022 року. Доказів оплати заборгованості за березень-грудень 2022 року на загальну суму 57 728,41 грн матеріали справи не містять.

Предметом спору у цій справі є встановлення обставин на підтвердження або спростування підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми нарахованої останнім заборгованості за договором за березень-грудень 2022 року на загальну суму 57 728,41 грн.

3. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

3.1. Рішенням Господарського суду Одеської області від 12.02.2024 у справі № 916/5429/23 (суддя Шаратов Ю. А.), залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.11.2025 (Діброва Г. І. - головуючий, судді: Савицький Я. Ф., Ярош А. І.), у задоволенні позову відмовлено повністю.

3.2. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій із посиланням на те, що окупація міста Херсона у період із 01.03.2022 по 11.11.2022 є загальновідомим фактом (підтвердженим до того ж Кабінетом Міністрів України), а також з урахуванням положень статті 13-1 Закону України від 15.04.2014 № 1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі - Закон № 1207-VII), дійшли висновку, що позивач не мав здійснювати постачання на окуповану територію товарів і послуг, у тому числі природного газу, у спірний період.

Крім того, суди попередніх інстанцій вказали на неможливість здійснювати судами правосуддя під час воєнного стану на підставі частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та розпорядження Голови Верховного Суду від 06.03.2022 № 1/0/9-22, відповідно до якого робота Херсонського апеляційного суду була припинена та змінена територіальна підсудність судових справ на Дніпровський апеляційний суд. До того ж суди акцентували, що діяльність Херсонського апеляційного суду, у тому числі можливість забезпечувати належні умови функціонування суду, було відновлено лише у 2023 році відповідно до розпорядження Голови Верховного Суду від 10.01.2023 № 2 «Про відновлення роботи та зміну територіальної підсудності судових справ судів Херсонської області».

4. Короткий зміст касаційної скарги і заперечень на неї

4.1. Не погоджуючись із рішенням Господарського суду Одеської області від 12.02.2025 та постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.11.2025 у справі № 916/5429/23, АТ «Херсонгаз» звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить ці рішення та постанову скасувати, ухвалити нове рішення, яким передати справу на розгляд до суду першої інстанції.

4.2. Зі змісту касаційної скарги вбачається, що її подано на підставі положень пунктів 3, 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

4.3. Так, обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, АТ «Херсонгаз» наголошує на відсутності правового висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме пункту 3 глави 3 розділу І Кодексу ГРС у контексті того, що послуга розподілу природного газу вважається наданою за наявності фізичного підключення об`єкта споживача до газорозподільних мереж (далі - ГРМ).

Скаржник зауважує, що судом апеляційної інстанції не надано правової оцінки змісту наданих послуг із розподілу природного газу, адже їх сплутано з поставкою природного газу. Надання послуги розподілу природного газу триває весь час, поки у споживача наявна технічна можливість споживання природного газу, тобто наявне фізичне підключення об`єктів споживача до ГРМ (незалежно від фактичного споживання природного газу). Відповідно, саме по собі непідписання актів наданих послуг з боку відповідача не спростовує обов`язку споживача щодо повної та своєчасної оплати наданих послуг із розподілу природного газу, оскільки АТ «Херсонгаз» своєї діяльності не припиняло та свої зобов`язання за договором виконало у повному обсязі. Наведене дає підстави для висновку, що суди попередніх інстанцій, розглядаючи справу № 916/5429/23, не дослідили зібрані у справі докази, що у контексті пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України є підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд.

4.4. Відповідач у відзиві просить у задоволенні касаційної скарги відмовити, а рішення та постанову - залишити без змін.

5. Розгляд касаційної скарги і позиція Верховного Суду

5.1. Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.12.2025, зокрема, відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ «Херсонгаз» на рішення Господарського суду Одеської області від 12.02.2025 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.11.2025 у справі № 916/5429/23, а також постановлено здійснити перегляд оскаржуваних судових рішень у письмовому провадженні.

Цією ж ухвалою зупинено касаційне провадження у справі № 916/5429/23 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 280/5808/23.

Ухвалою від 22.01.2026 Велика Палата Верховного Суду повернула справу № 280/5808/23 відповідній колегії Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду для розгляду.

Таким чином, ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.02.2026 поновлено касаційне провадження у справі № 916/5429/23.

5.2. Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

5.3. За загальними положеннями цивільного законодавства зобов`язання виникають із підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

За приписами частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до частини першої статті 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України; тут і далі - чинного на час виникнення спірних правовідносин) господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За змістом частини першої статті 174 ГК України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно із частиною першою статті 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 193 ГК України визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Зобов`язана сторона має право відмовитися від виконання зобов`язання у разі неналежного виконання другою стороною обов`язків, що є необхідною умовою виконання.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договору.

Статтями 525, 526 і 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Частиною першою статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зі змісту приписів статті 712 ЦК України вбачається, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до частин першої, третьої статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, правовідносини між сторонами цієї справи виникли на підставі укладеного Типового договору розподілу природного газу від 07.02.2022 № 1-13447Б, за умовами якого оператор ГРМ зобов`язується надати споживачу послугу з розподілу природного газу, а споживач зобов`язується прийняти зазначену послугу та сплатити її вартість у розмірі, строки та порядку, визначені цим договором.

За встановлених судами попередніх інстанцій обставинами, позивач визначив вартість послуг із розподілу природного газу за період січень-грудень 2022 року на загальну суму 71 694,87 грн.

Водночас відповідач частково сплатив за надані позивачем послуги 13 966,56 грн, що підтверджується платіжними дорученнями, а саме: 6 983,28 грн за січень 2022 року; 6 983,28 грн за лютий 2022 року. Доказів оплати заборгованості за березень-грудень 2022 року на загальну суму 57 728,41 грн матеріали справи не містять.

Тому позивач звернувся до суду з позовними вимогами до відповідача про стягнення заборгованості за договором за період з березень-грудень 2022 року у розмірі 57 728,41 грн.

Проте судами попередніх інстанцій установлено, що згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань у період часу, зокрема з березня по грудень 2022 року, відповідач зареєстрований за адресою: вул. 295 Херсонської стрілецької дивізії, 1а, м. Херсон, Херсонська обл., 73000.

За визначенням статті 93 ЦК України місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Відповідно до розпорядження Голови Верховного Суду від 06.03.2022 № 1/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану», зокрема, робота Херсонського апеляційного суду була припинена та змінена територіальна підсудність судових справ на Дніпровський апеляційний суд.

Діяльність Херсонського апеляційного суду, у тому числі можливість забезпечення належних умов функціонування суду, було відновлено лише у 2023 році згідно із розпорядженням Голови Верховного Суду від 10.01.2023 № 2 «Про відновлення роботи та зміну територіальної підсудності судових справ судів Херсонської області».

Тому слід звернути увагу на те, що Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 03.10.2025 у справі № 908/1162/23 виснував, що відповідно до регулювання, запровадженого Законом України від 21.04.2022 № 2217-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання правового режиму на тимчасово окупованій території України» правовий статус тимчасово окупованої території Російською Федерацією в розумінні пункту 1 частини першої статті 3 Закону № 1207-VII не залежить від того, чи ухвалив (і якщо ухвалив - то коли саме) той чи інший повноважний орган державної влади України (РНБО, Кабінет Міністрів України чи інший орган в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України) рішення про визнання певної частини території України тимчасово окупованою. Таке рішення повноважного органу державної влади України (зокрема - і Кабінету Міністрів України) для територій, визначених у пункті 1 частини першої статті 3 Закону, має не конститутивне, а лише інформативне значення, з публічною достовірністю підтверджуючи конкретну дату, з якої фактична окупація певної частини території України почалася чи припинилася.

Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду також вказав, що підставою для відмови в позові у справі № 908/1162/23, враховуючи положення статті 13-1 Закону № 1207-VII, є заборона передачі електроенергії відповідачу, оскільки факт тимчасової окупації міста Мелітополя є загальновідомим фактом, що не потребує окремого доказування у цьому судовому провадженні.

Судами попередніх інстанцій установлено, що відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.12.2022 за № 1668/39004, Херсонська міська територіальна громада була тимчасово окупованою у період із 01.03.2022 по 11.11.2022.

Аналогічні відомості містяться у наказі Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 № 376 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією».

Отже, факт тимчасової окупації Херсонської міської територіальної громади у період із 01.03.2022 по 11.11.2022 є загальновідомою обставиною.

У свою чергу позивач не заперечує той факт, що заборгованість за спірним договором стосується об`єктів, які розташовані на території Херсонської міської територіальної громади за період, коли територія вже знаходилася під окупацією.

Відповідно до статті 13-1 Закону № 1207-VII її положення застосовуються до тимчасово окупованої території, передбаченої пунктами 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, надр під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряного простору над цими територіями.

В умовах воєнного стану рішенням Кабінету Міністрів України положення цієї статті можуть бути поширені на тимчасово окуповані території, передбачені пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, надра під територіями, зазначеними у пункті 3 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряний простір над цими територіями.

На період тимчасової окупації переміщення товарів (робіт, послуг) з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію усіма видами транспорту, в тому числі автомобільним, залізничним, повітряним та трубопровідним транспортом, а також лініями електропередач та гідротехнічними спорудами, заборонено, за винятком випадків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті.

Таким чином, враховуючи загальновідомий факт окупації Херсонської міської територіальної громади у період із 01.03.2022 по 11.11.2022, неможливість здійснювати відповідачем правосуддя під час воєнного стану, на підставі частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», розпорядження Голови Верховного Суду від 06.03.2022 № 1/0/9-22 та від 10.01.2023 № 2, які підтверджують неможливість забезпечення належних умов функціонування суду, а також положення статті 13-1 Закону № 1207-VII, колегія суддів вважає правомірними висновки суду апеляційної інстанції стосовно того, що у спірний період позивач не мав права здійснювати господарську діяльність із надання послуг, зокрема з розподілу природного газу на окуповану територію.

Вищезазначені обставини, на переконання колегії суддів, правомірно визнані судами попередніх інстанцій як підстава для відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості за договором в сумі 57 728,41 грн.

При цьому доводи скаржника про те, що судом апеляційної інстанції не надано правової оцінки змісту наданих послуг із розподілу природного газу, оскільки їх сплутано з поставкою природного газу, колегією суддів відхиляються, адже зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що судом апеляційної інстанції надавалася оцінка саме Типовому договору розподілу природного газу від 17.02.2022 № 1-1347Б. До того ж помилкові посилання суду у тексті постанови на найменування наданої позивачем послуги як поставка природного газу не можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваної постанови, оскільки відповідно до положень статті 309 ГПК України правильне по суті та законне господарське рішення не може бути скасоване лише з формальних міркувань. Незначні процедурні порушення, які не вплинули на правильність вирішення спору, не є підставою для скасування, якщо вони були усунені або не призвели до порушення основних засад судочинства.

Стосовно посилань скаржника на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування пункту 3 глави 3 розділу І Кодексу ГРС, відповідно до якого для забезпечення цілодобового доступу до газорозподільної системи та можливості розподілу (переміщення) належного споживачу (суміжному суб`єкту ринку природного газу) природного газу ГРМ обов`язковою умовою є наявність фізичного підключення об`єкта споживача (суміжного суб`єкта ринку природного газу) до ГРМ, то колегія суддів зауважує таке.

З аналізу норм матеріального права, наведених вище у тексті цієї постанови, слідує, що на період тимчасової окупації переміщення товарів (робіт, послуг) із тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію усіма видами транспорту, в тому числі автомобільним, залізничним, повітряним та трубопровідним транспортом, а також лініями електропередач та гідротехнічними спорудами, заборонено, за винятком випадків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті.

Колегія суддів вважає, що до послуг, надання яких заборонено на тимчасово окуповану територію, належить і послуга надана, за договором, а саме послуга з розподілу природного газу - послуга оператора ГРМ, яка надається споживачу та включає в себе забезпечення цілодобового доступу споживача до газорозподільної системи і розподіл (переміщення) належного споживачу (його постачальнику) природного газу газорозподільною системою з метою його фізичної доставки до межі балансової належності об`єкта споживача. У цій справі судами попередніх інстанцій встановлено та сторонами не заперечується, що у спірний період об`єкт відповідача, щодо якого надавалася відповідна послуга, перебував на тимчасово окупованій території.

Отже, посилання скаржника на норму права, яка стосується технічних параметрів надання послуги розподілу (переміщення) природного газу, не впливає на суть врегулювання спірних правовідносин та не спростовує правових висновків судів попередніх інстанцій у цій справі.

6. Висновки Верховного Суду

6.1. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

6.2. Згідно з положеннями статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

6.3. Взявши до уваги викладене, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення місцевого господарського суду та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

7. Розподіл судових витрат

7.1. З огляду на висновок Верховного Суду про залишення касаційної скарги без задоволення судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи в суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Херсонгаз» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Одеської області від 12.02.2025 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.11.2025 у справі № 916/5429/23 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Волковицька

Судді С. К. Могил

О. В. Случ