ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2026 року Справа № 918/934/25

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуюча суддя Коломис В.В., суддя Крейбух О.Г. , суддя Тимошенко О.М.

секретар судового засідання Політуча В.В.

за участю представників сторін:

позивача - Харламов Р.В., адвокат (в режимі відеоконференції);

відповідача - не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Західна паливно-енергетична компанія" на рішення Господарського суду Рівненської області від 25 листопада 2025 року у справі № 918/934/25 (суддя Романюк Ю.Г.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Західна паливно-енергетична компанія"

до Дочірнього Підприємства "АВІКОМ РІВНЕ"

про стягнення 17 462 053,86 грн заборгованості за договором поставки

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 25 листопада 2025 року у справі №918/934/25 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Західна паливно-енергетична компанія" до Дочірнього Підприємства "АВІКОМ РІВНЕ" про стягнення 17 462 053,86 грн заборгованості за договором поставки задоволено частково.

Присуджено до стягнення з Дочірнього Підприємства "АВІКОМ РІВНЕ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Західна паливно-енергетична компанія" 14 195 208,21 грн, з яких 13 378 496,80 грн - основна заборгованість, 81 810,42 грн - пеня, 668 924,84 - штраф, 65 976,15 грн - відсотки річних.

У решті позову відмовлено.

Присуджено до стягнення з Дочірнього Підприємства "АВІКОМ РІВНЕ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Західна паливно-енергетична компанія" судовий збір у розмірі 129 273,67 грн.

Повернуто Товариству з обмеженою відповідальністю "Західна паливно-енергетична компанія" судовий збір у розмірі 80 270,98 грн.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, ТОВ "Західна паливно-енергетична компанія" звернулося до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення місцевого господарського суду в частині відмови у стягненні 327 241,70 грн - пені, 2 675 699,36 грн - штрафу та 263 904,59 грн - встановлених договором 25% відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання скасувати та прийняти в цій частині нове судове рішення, яким позов задоволити в повному обсязі.

Обгрунтовуючи свої вимоги апелянт посилається на порушення Господарським судом Рівненської області норм матеріального та процесуального права, а також на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 06 січня 2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Західна паливно-енергетична компанія" на рішення Господарського суду Господарського суду Рівненської області від 25 листопада 2025 року у справі №918/934/25. Призначено справу № 918/934/25 до розгляду на 23 лютого 2026 року об 12:00 год.

В судове засідання 23 лютого 2026 року представник відповідача не з`явився, при цьому подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому засіданні.

Колегія суддів, розглянувши клопотання про відкладення судового засідання, дійшла висновку про відмову в його задоволенні, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Безпосередньо в судовому засіданні 23 лютого 2026 року представник позивача повністю підтримав вимоги та доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Протокольною ухвалою від 23 лютого 2026 року в судовому засіданні оголошено перерву до 11 березня 2026 року об 12:30 год.

У зв`язку із перебуванням у відпустці та відрядженні головуючої судді Коломис В.В., судове засідання у справі № 918/934/25, призначене на 11 березня 2026 року об 12:30 год. не відбулося.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 16 березня 2026 року розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Західна паливно-енергетична компанія" на рішення Господарського суду Рівненської області від 25 листопада 2025 року у справі № 918/934/25 призначено на 06 квітня 2026 року об 12:00 год.

В судове засідання представник відповідача не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Частинами 11,12 статті 270 ГПК України, яка визначає порядок розгляду апеляційної скарги, встановлено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Оскільки всі учасники провадження у справі були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, при цьому явка учасників судового процесу обов`язковою не визнавалась, а матеріали справи достатньо характеризують спірні правовідносини, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні за відсутності представника відповідача.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, 30 квітня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Західна паливно-енергетична компанія" (постачальник) та Державним підприємством "Авіком Рівне" (покупець) укладено Договір поставки нафтопродуктів № 30/04/2024/Р (далі - Договір).

Відповідно до п.1.1 Договору, постачальник зобов`язується у порядку та на умовах, визначених цим Договором, поставляти окремими партіями та передавати у власність покупцю нафтопродукти (далі - Товар) в узгодженому сторонами асортименті, кількості та вартості, а покупець, у свою чергу, зобов`язується приймати Товар та оплачувати його у порядку і на умовах, визначених Договором.

Згідно з п.1.2 Договору, ціна, асортимент Товару, кількість (обсяг партії), а також одиниця виміру кількості Товару визначаються сторонами у специфікаціях, які є невід`ємною частиною Договору.

Розділом 4 Договору передбачено, що оплата вартості Товару здійснюється покупцем у безготівковій формі в національній валюті України - гривні на підставі відповідної видаткової накладної, підписаної покупцем, шляхом перерахування грошових коштів на рахунок постачальника протягом двох банківських днів з моменту отримання покупцем Товару, якщо інше не погоджено сторонами у відповідній специфікації.

Водночас Договором визначено, що зобов`язання покупця щодо оплати Товару вважаються виконаними належним чином з моменту зарахування грошових коштів у розмірі вартості відповідної партії Товару на рахунок постачальника.

Часткова оплата Товару не вважається належним виконанням зобов`язання та не звільняє покупця від відповідальності за порушення умов Договору.

Пунктами 3.4 та 5.4 Договору передбачено, що право власності на Товар переходить до покупця з моменту його передачі. Датою передачі Товару покупцю є дата видаткової накладної або, у випадку якщо сторони про це домовилися, товарно-транспортної накладної. Передача Товару постачальником покупцю підтверджується відповідними видатковими накладними та/або товарно-транспортними накладними.

Згідно з п.6.3 Договору, у випадку не проведення покупцем розрахунків відповідно до умов розділу 4 Договору покупець зобов`язаний сплатити на користь постачальника пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення.

У разі непогашення заборгованості протягом більше ніж семи календарних днів з моменту настання строку оплати покупець додатково, на вибір постачальника, сплачує штраф у розмірі 25 % від суми заборгованості.

Крім того, відповідно до п.6.4 Договору, у разі порушення покупцем строків проведення розрахунків він зобов`язаний сплатити на користь постачальника 25 % річних від суми простроченої заборгованості.

Як встановлено судом першої інстанції, на виконання умов Договору постачальником у період з 29 серпня 2025 року по 19 вересня 2025 року здійснено поставку Товару на загальну суму 14 481 126,20 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи первинними документами, зокрема специфікаціями до Договору, видатковими накладними, товарно-транспортними накладними на відпуск нафтопродуктів (нафти), податковими накладними та акцизними накладними форми "П", які підписані та скріплені печатками сторін.

Зокрема, у зазначений період постачальником здійснено поставки Товару на такі суми: 29 серпня 2025 року - 1 480 632,00 грн, 29 серпня 2025 року - 1 397 568,00 грн, 29 серпня 2025 року - 1 407 211,10 грн, 29 серпня 2025 року - 1 499 282,40 грн, 10 вересня 2025 року - 1 372 423,20 грн, 10 вересня 2025 року - 1 465 610,00 грн, 17 вересня 2025 року - 1 376 473,20 грн, 17 вересня 2025 року - 1 382 473,00 грн, 17 вересня 2025 року - 1 481 446,80 грн, 19 вересня 2025 року - 1 481 126,20 грн.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідачу поставлено дизельне паливо ULSD 10PPM EN 590 (код УКТЗЕД ) у фактичних обсягах та за цінами, визначеними у видаткових накладних та відповідних специфікаціях до Договору.

При цьому у специфікаціях до Договору поставки, починаючи з 29 серпня 2025 року, сторонами погоджено строк оплати поставленого Товару - протягом двох банківських днів з моменту його отримання.

Як встановлено судом першої інстанції, поставлений Товар відповідачем прийнято, однак у повному обсязі не оплачено.

З матеріалів справи вбачається, що загальна сума заборгованості відповідача за Договором становить 13 378 496,80 грн, оскільки здійснені відповідачем платежі були зараховані позивачем у рахунок оплати попередніх поставок Товару.

Вказана заборгованість існувала у період з 03 вересня 2025 року по 08 жовтня 2025 року (дата звернення позивача до суду) та станом на момент подання позову залишалася непогашеною.

Колегія суддів зазначає, що викладені обставини відповідачем у суді першої інстанції не заперечувалися.

У зв`язку з порушенням відповідачем строків виконання грошового зобов`язання позивачем було нараховано штрафні санкції за період з 03 вересня 2025 року по 08 жовтня 2025 року, а саме: 409 052,12 грн - пені, 329 880,74 грн - 25 % річних, 3 344 624,20 грн - штрафу.

Місцевий господарський суд, розглянувши подані позивачем документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, прийшов до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В силу ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Пунктом 1 статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Судом встановлено, що укладений між сторонами договір є договором поставки нафтопродуктів №30/04/2024/Р від 30 квітня 2024 року, згідно умов якого позивач зобов`язувався поставляти окремими партіями та передавати у власність відповідачу нафтопродукти, а відповідач, у свою чергу, зобов`язувався їх приймати та оплачувати у порядку та на умовах, встановлених цим договором.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд виходив із того, що відповідно до статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Згідно зі ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 статті 692 цього ж Кодексу унормовано, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Матеріалами справи підтверджується, а відповідачем не заперечується фактичне отримання товару та наявності заборгованості у розмірі 13 378 496,80 грн.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про наявність підстав для стягнення основної заборгованості. Цей висновок відповідає нормам матеріального права та підтверджується наявними доказами.

Згідно з ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Як передбачає ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у встановлений строк, встановлений договором або законом.

Виходячи із змісту ст.ст. 546, 548 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися у відповідності до закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити у разі порушення зобов`язання.

Відповідно до положень ч.1 ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Частинами 2-3 статті 549 ЦК України унормовано, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, тоді як пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч.1 ст.550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 551 ЦК України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як встановлено судом першої інстанції, відповідно до п. 6.3 Договору, у разі порушення строків оплати покупець зобов`язаний сплатити на користь постачальника пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення, а у разі непогашення заборгованості протягом понад сім календарних днів - додатково штраф у розмірі 25 % від суми заборгованості.

Крім того, згідно з п.6.4 Договору, покупець зобов`язаний сплатити 25 % річних від простроченої суми.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем нараховано за період прострочення з 03 вересня 2025 року по 08 жовтня 2025 року: 409 052,12 грн пені, 329 880,74 грн 25 % річних та 3 344 624,20 грн штрафу.

Оскільки матеріалами справи підтверджено неналежне виконання відповідачем умов Договору та зважаючи, що п.п. 6.3, 6.4 Договору передбачена майнова відповідальність, суд першої інстанції, здійснивши власний розрахунок, прийшов до правильного висновку про обгрунтованість позовних вимог в частині стягнення 409 052,12 грн пені, 329 880,74 грн 25% річних та 3 344 624,20 грн штрафу.

При цьому, відповідач у відзиві на позовну заяву не заперечував правильність здійсненого розрахунку, проте заявив клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій на 90 % та відсотків річних до 3 %.

Обґрунтовуючи вказане клопотання, відповідач зазначив, що є підприємством, яке має статус критично важливого для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період; вживає заходи, спрямовані на якнайшвидше погашення наявної заборгованості; визнає основний борг за договором у повному обсязі та не заперечує правильності здійсненого позивачем розрахунку штрафних санкцій.

Крім того, відповідач посилався на те, що передбачений договором розмір 25 % річних є для нього надмірним фінансовим тягарем та, на його думку, є неспівмірним із сумою заборгованості, а тривалість прострочення виконання грошового зобов`язання становить один місяць.

Також відповідач зазначив, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про погіршення його фінансового стану, ускладнення господарської діяльності чи підтверджували б факт понесення збитків у зв`язку з простроченням оплати поставленого товару.

Позивач, у свою чергу, заперечував проти задоволення зазначеного клопотання та зменшення розміру штрафних санкцій і відсотків річних.

Зокрема, позивач зазначив, що також має статус підприємства, яке є критично важливим для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період, а також для забезпечення потреб Збройних Сил України та інших військових формувань в особливий період.

Крім того, позивач вказує, що після звернення до суду з даним позовом жодних платежів у рахунок погашення заборгованості від ДП "АВІКОМ РІВНЕ" не надходило.

Також позивач посилався на те, що відповідач систематично порушує умови Договору щодо своєчасності розрахунків, оскільки оплата за поставлений товар здійснювалась із значними затримками та не в повному обсязі, незважаючи на здійснення відповідачем господарської діяльності та отримання прибутку.

Враховуючи наведені обставини справи, доводи та заперечення сторін, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового зменшення розміру заявлених до стягнення санкцій, зменшивши розмір належних до стягнення з відповідача штрафних санкцій на 80 %, а розмір процентів річних - до 5 % та, відповідно, присудивши до стягнення 81 810,42 грн пені, 668 924,84 грн штрафу та 65 976,15 грн процентів річних.

Колегія суддів погоджується з наведеним висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною 3 статті 551 ЦК України, визначено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Таким чином, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи в їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Подібні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2024 у справі № 911/952/22 та постановах Верховного Суду від 08.07.2025 у справі №922/3697/24, від 29.04.2025 у справі № 922/2249/24, від 11.02.2025 у справі № 902/1131/23.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання боржником, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків від порушення зобов`язання, невідповідності між розміром стягуваної неустойки (штрафу, пені) та такими наслідками, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів для виконання зобов`язання, негайного добровільного усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 08.07.2025 у справі №922/3697/24, від 10.06.2025 у справі № 925/585/24, від 17.04.2025 у справі № 910/7827/2, від 26.02.2025 у справі № 911/168/24.

При цьому Верховний Суд зазначає, що обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми неустойки, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті насамперед стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. При вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд також повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто врахувати інтереси обох сторін.

Приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним із завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому надмірне зменшення розміру пені фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.

Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 08.07.2025 у справі №922/3697/24, від 11.02.2025 у справі № 902/1131/23, від 29.08.2024 у справі № 910/14265/23, від 29.08.2024 у справі № 910/14264/23.

При цьому, в постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду виснувала, що чинники, якими обґрунтовані конкретні умови про неустойку: обставини (їх сукупність), що є підставою для застосування неустойки за порушення зобов`язань, її розмір; і обставини (їх сукупність), що є підставою для зменшення судом неустойки, у кожних конкретних правовідносинах (справах) мають індивідуальний характер. Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень ч.3 ст. 551 ЦК України, тобто у межах судового розсуду.

Наведені висновки узгоджуються з приписами законодавства, які регулюють можливість зменшення розміру штрафних санкцій з метою недопущення їх використання ані як засобу для отримання необґрунтованих доходів, ані як способу уникнути відповідальності.

У питанні про зменшення розміру неустойки, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, суд щоразу виходить з конкретних обставин. Такий підхід є усталеним в судовій практиці, Верховного Суду (постанови від 11.07.2023 у справі № 914/3231/16, від 10.08.2023 у справі № 910/8725/22, від 26.09.2023 у справі № 910/22026/21, від 02.11.2023 у справі № 910/13000/22, від 07.11.2023 у справі № 924/215/23, від 09.11.2023 у справі №902/919/22).

Отже, колегія суддів зазначає, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Тому це питання вирішується господарським судом згідно зі ст.86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Виходячи з встановлених фактичних обставин справи, суд першої інстанції правильно з`ясував, що у 2025 році відповідач здійснив значну частину розрахунків за договором, а тривалість прострочення виконання грошового зобов`язання була відносно короткою. Такі обставини свідчать про наявність реального наміру боржника виконувати взяті на себе зобов`язання, дотримуватися принципів добросовісності та чесної господарської практики, що є підставою для часткового зменшення розміру штрафних санкцій відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України.

Суд зазначає, що розмір нарахованих штрафних санкцій та відсотків річних відповідає фактичному ступеню невиконання відповідачем договірних зобов`язань у 2025 році.

Колегія суддів вважає, що штрафні санкції, присуджені судом першої інстанції, належним чином забезпечують компенсацію відсутніх коштів від належно виконаних господарських зобов`язань відповідачем і не порушують баланс інтересів сторін, а отже, є обґрунтованими та пропорційними.

Крім того, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.2 ст. 625 ЦК України).

Таким чином, за змістом вищенаведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Такі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18, від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, від 07 лютого 2024 року у справі № 910/3831/22.

Інфляційні втрати та проценти річних є спеціальним видом цивільно-правової відповідальності за прострочення грошового зобов`язання і входять до складу такого зобов`язання (постанова Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18).

Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до ст.625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Суд звертає увагу, що саме три проценти річних є законодавчо встановленим розміром процентів річних, які боржник повинен сплатити у разі неналежного виконання грошового зобов`язання.

Три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником. Тому зменшення судом процентів річних можливе лише до такого розміру, тобто не менше ніж три проценти річних.

Відтак, розмір процентів річних, який становить законодавчо встановлений розмір трьох процентів річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), не підлягає зменшенню судом.

Таким чином, колегія суддів вважає правомірним зменшення судом першої інстанції відсотків річних з 25 % до 5 %, оскільки розмір раніше встановлених сторонами відсотків значно перевищував наслідки прострочення, а тривалість прострочення була незначною. Таке зменшення відповідає принципам розумності, справедливості та балансу інтересів сторін, забезпечує справедливу компенсацію позивачу та не створює надмірного тягаря для боржника.

Крім того, колегія суддів, розглянувши доводи апелянта про те, що він є оптовим постачальником пального, який здійснює закупівлю товару за зовнішньоекономічними контрактами, умовами яких передбачено попередню оплату, а також посилання на додаткову угоду №18 від 09 вересня 2025 року до контракту № OKTAN ENERGY-ZPEC/20.01.2025 від 20 січня 2025 року, укладеного з Oktan Energy & V/L Service Sp. z o.o. та розрахунок втраченої вигоди у розмірі 2 685 110,48 грн, наведений у додатку № 1 до апеляційної скарги, зазначає наступне.

Як вбачається з апеляційної скарги, ТОВ "Західна паливно-енергетична компанія" стверджує, що у зв`язку з відсутністю оплати з боку відповідача він нібито не мав можливості здійснити закупівлю пального за відповідними зовнішньоекономічними контрактами та реалізувати його, унаслідок чого зазнав втраченої вигоди у зазначеному розмірі.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що такі доводи апелянта не підтверджені належними та допустимими доказами у розумінні ст.ст. 73, 74 ГПК України.

Відповідно до ч.2 ст.22 ЦК України, збитками визнаються, зокрема, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). При цьому для покладення на іншу сторону обов`язку відшкодувати такі збитки особа повинна довести сукупність умов цивільно-правової відповідальності, а саме: протиправність поведінки боржника, наявність збитків, причинно-наслідковий зв`язок між порушенням зобов`язання та такими збитками, а також їх розмір.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09.10.2018 у справі № 908/2261/17, від 31.07.2019 у справі №910/15865/14, від 30.09.2021 у справі № 922/3928/20.

Надана апелянтом додаткова угода № 18 від 09 вересня 2025 року до контракту №OKTAN ENERGY-ZPEC/20.01.2025 від 20 січня 2025 року, укладеного з Oktan Energy & V/L Service Sp. z o.o. сама по собі не підтверджує факту виникнення упущеної вигоди, оскільки не містить доказів того, що відповідні господарські операції з придбання та подальшої реалізації пального були б фактично здійснені та принесли б апелянту гарантований дохід саме у заявленому розмірі.

Крім того, суд звертає увагу, що розрахунок втраченої вигоди, наведений у додатку №1 до апеляційної скарги, має розрахунковий та прогнозний характер і не підтверджений первинними бухгалтерськими документами, договорами реалізації товару кінцевим покупцям, документами щодо фактичного бронювання або придбання відповідних обсягів пального чи іншими доказами, які б свідчили про реальність отримання такого доходу.

Посилання апелянта на те, що закупівля пального здійснюється за рахунок залучення кредитних коштів, а відсутність оплат з боку відповідача призвела до необхідності залучення додаткових фінансових ресурсів, також не може бути прийняте судом як належне обґрунтування заявлених втрат, оскільки апелянтом не надано доказів того, що відповідні кредитні зобов`язання виникли саме у зв`язку з невиконанням відповідачем спірного договору, а також не доведено, що відсутність оплати за цим договором унеможливила здійснення господарської діяльності позивача в інший спосіб або за рахунок інших джерел фінансування.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що доводи апелянта щодо наявності втраченої вигоди у розмірі 2 685 110,48 грн та пов`язаних із цим фінансових втрат є недоведеними, ґрунтуються на припущеннях та не можуть бути прийняті судом як підстава для зміни або скасування рішення суду першої інстанції.

Посилання апелянта на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 24.09.2020 у справі №915/2095/19, від 26.05.2020 у справі №918/289/19, від 19.02.2020 у справі №910/1199/19, від 04.02.2020 у справі №918/116/19 та від 21.09.2021 у справі №910/10618/20, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки наведені в них висновки не свідчать про неправомірність застосування судом першої інстанції положень ст.551 ЦК України.

У зазначених постановах Верховний Суд дійсно звертав увагу на те, що при вирішенні питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд має забезпечити баланс інтересів сторін та не допускати фактичного звільнення боржника від відповідальності.

Водночас ці висновки не містять заборони на істотне зменшення розміру штрафних санкцій у випадках, коли їх заявлений розмір є неспівмірним із наслідками порушення зобов`язання та обставинами справи.

Натомість із системного аналізу положень ст.551 ЦК України вбачається, що суд наділений дискреційними повноваженнями щодо зменшення розміру штрафних санкцій у разі встановлення їх явної невідповідності наслідкам порушення зобов`язання.

Реалізація такого повноваження здійснюється з урахуванням конкретних обставин справи, ступеня виконання зобов`язання, тривалості порушення, поведінки сторін та принципів справедливості, добросовісності і розумності.

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції, зменшуючи розмір заявлених до стягнення штрафних санкцій та відсотків річних, виходив із їх значного розміру порівняно із сумою основного боргу, характеру правовідносин сторін, а також необхідності забезпечення балансу інтересів сторін.

При цьому, суд не звільнив відповідача від відповідальності за порушення грошового зобов`язання, а лише зменшив розмір відповідних нарахувань, що узгоджується з наведеними нормами матеріального права.

Доводи апелянта про те, що зменшення розміру штрафних санкцій на 80 % та процентів річних на 20 % саме по собі свідчить про порушення його майнових прав, колегія суддів відхиляє, оскільки закон не встановлює граничного відсотка такого зменшення.

Вирішальним є не математичний показник зменшення, а обґрунтованість висновку суду щодо неспівмірності заявлених до стягнення сум наслідкам порушення зобов`язання.

Також колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що незбільшення ним позовних вимог протягом розгляду справи в суді першої інстанції свідчить про виваженість його позиції та відсутність наміру отримати надмірні платежі з відповідача.

Сам по собі факт нездійснення позивачем процесуального права на зміну або збільшення позовних вимог не впливає на правову оцінку заявленого до стягнення розміру штрафних санкцій та не спростовує висновку суду першої інстанції щодо їх неспівмірності наслідкам порушення зобов`язання.

Крім того, реалізація стороною своїх процесуальних прав у межах розгляду справи не є критерієм для визначення співмірності штрафних санкцій та не обмежує дискреційні повноваження суду щодо їх зменшення відповідно до вимог ст.551 ЦК України.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для зменшення розміру штрафних санкцій та відсотків річних і не свідчать про неправильне застосування судом норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Натомість, скаржником не подано судовій колегії належних та достатніх доказів, які стали б підставою для скасування рішення місцевого господарського суду. Посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді справи.

Враховуючи все вищевикладене в сукупності, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Рівненської області ґрунтується на матеріалах і обставинах справи, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для його скасування.

Керуючись ст. ст. 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Західна паливно-енергетична компанія" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Рівненської області від 25 листопада 2025 року у справі №918/934/25 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складений "08" квітня 2026 р.

Головуюча суддя Коломис В.В.

Суддя Крейбух О.Г.

Суддя Тимошенко О.М.