ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"30" березня 2026 р. м. Київ Справа № 911/356/26

Суддя Господарського суду Київської області Подоляк Ю.В. розглянувши

заяву Київської обласної прокуратури від 25.03.2026 (вх. № суду 2512 від 25.03.2025)
про забезпечення позову
у справі Господарського суду Київської області № 911/356/26
за позовомКиївської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Української міської ради
до1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Траст Ексім»
про2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранд Нерухомість»
без повідомлення (виклику) сторін

встановив:

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Київської обласної прокуратури (далі прокурор) в інтересах держави в особі Української міської ради (далі позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Траст Ексім» (далі перший відповідач), Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранд Нерухомість» (далі другий відповідач) про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельних ділянок з кадастровими номерами :05:007:0067 площею 2 га, :05:007:0068 площею 2 га, :05:007:0069 площею 2 га, укладеного 13.06.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Траст Ексім» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Гранд Нерухомість», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бояринцевою О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 229 та відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом повернення земельних ділянок з кадастровими номерами :05:007:0067, :05:007:0068, :05:007:0069 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Траст Ексім».

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на порушення інтересів держави внаслідок укладення відповідачами оскаржуваного договору купівлі-продажу спірних земельних ділянок з кадастровими номерами :05:007:0067, :05:007:0068, :05:007:0069. Так прокурор зазначає, що спірні земельні ділянки належать до земель водного фонду, набуття права приватної власності на які відбулось з порушенням вимог ст. ст. 88, 89 Водного кодексу України, ст.ст. 60, 61 Земельного кодексу України через неможливість перебування земель водного фонду, у тому числі прибережних захисних смуг, в приватній власності для ведення індивідуального садівництва. Рішенням Господарського суду Київської області від 06.11.2024 у справі № 911/2290/22, яке набрало законної сили, усунено перешкоди у здійсненні Українською міською радою права користування та розпорядження земельними ділянками шляхом повернення на користь Української міської територіальної громади в особі Української міської ради з незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «Траст Ексім» земельних ділянок з кадастровими номерами: :05:007:0067 площею 2 га, :05:007:0068 площею 2 га, :05:007:0069 площею 2 га.

Разом з тим, 13.06.2025 на підставі оспорюваного договору купівлі-продажу № 229, ТОВ «Траст Ексім» відчужило спірні земельні ділянки водного фонду з кадастровими номерами :05:007:0067, :05:007:0068, :05:007:0069 на користь ТОВ «Гранд Нерухомість», що призвело до неможливості виконання вказаного вище судового рішення.

Як зазначає прокурор, оскаржуваний правочин, вчинений боржником ТОВ «Траст Ексім» на шкоду кредитору державі, з метою приховати майно (земельні ділянки) від їх повернення на корить Української міської територіальної громади в особі Української міської ради на підставі вказаного вище судового рішення та неможливості його виконання, є фраудаторним правочином, а тому підлягає визнанню недійсним в судовому порядку на підставі ст. 3, 13, 203, 204, 215 ЦК України, а спірні земельні ділянки з метою відновлення становища, яке існувало до порушення, підлягають поверненню ТОВ «Траст Ексім» з метою звернення на них стягнення.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 26.03.2026 прийнято вказану позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.

Київська обласна прокуратура в порядку ст. 137 Господарського процесуального кодексу України подала заяву від 25.03.2026 (вх. № суду 2512 від 25.03.2025) про забезпечення позову, в якій просить суд вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельні ділянки з кадастровими номерами :05:007:0067, :05:007:0068, :05:007:0069.

Подана заява мотивована необхідністю вжиття заходів для забезпечення позову, позаяк недобросовісні дій відповідачів щодо перепродажу земельних ділянок водного фонду, які на підставі судового рішення у справі Господарського суду Київської області № 911/2290/22 підлягають поверненню на користь Української міської територіальної громади в особі Української міської ради, свідчать про реальну загрозу подальшого відчуження спірних земельних ділянок на користь інших фізичних чи юридичних осіб, що у свою чергу ускладнить або унеможливить виконання судового рішення у разі задоволення позовних вимог. У зв`язку з чим, виникла необхідність щодо вжиття заходів забезпечення позову у даній справі шляхом накладення арешту на спірні земельні ділянки водного фонду.

Розглянувши подану заяву про забезпечення позову, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з п. 1 ч. 1. ст. 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 4 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України).

Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті (ч. 11 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України).

У Рішенні Конституційного Суду України від 16.06.2011 № 5-рп/2011 у справі № 1-6/2011 зазначено, що судочинство охоплює, зокрема, інститут забезпечення позову, який сприяє виконанню рішень суду і гарантує можливість реалізації кожним конституційного права на судовий захист, встановленого статтею 55 Конституції України.

Інститут забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.

Тобто забезпечення позову за правовою природою є засобом запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, метою якого є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання у майбутньому рішення суду, і тільки у разі необхідності, є засобом, що призначений гарантувати виконання майбутнього рішення господарського суду та реалізації кожним права на судовий захист. Безпідставне застосування таких заходів може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду та наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Обранням належного заходу забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу забезпечення позову із вимогами позивача, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи.

За змістом ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визначені в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський Суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський Суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Європейським судом у рішенні від 19.03.1997 у справі «Горнсбі проти Греції» зазначено, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не можуть вважатися дієвими, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням.

Також у рішенні Європейського суду з прав людини від 18.05.2004 у справі «Продан проти Молдови» суд наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантований Європейською конвенцією з прав людини, буде ілюзією, якщо правова система держав, які ратифікували Конвенцію, дозволятиме остаточному, обов`язковому судовому рішенню залишатися невиконаним, завдаючи шкоди одній із сторін.

Таким чином, вжиття судом заходів забезпечення позову сприяє гарантуванню відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання ухваленого судового рішення, що повністю відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Господарський суд повинен врахувати потенційні ризики можливості невиконання рішення суду та гарантувати відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання ухваленого рішення.

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що рішенням Господарського суду Київської області від 06.11.2024 у справі № 911/2290/22, яке набрало законної сили, усунено перешкоди у здійсненні Українською міською радою права користування та розпорядження земельними ділянками шляхом повернення на користь Української міської територіальної громади в особі Української міської ради з незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «Траст Ексім» земельних ділянок з кадастровими номерами: :05:007:0067 площею 2 га, :05:007:0068 площею 2 га, :05:007:0069 площею 2 га.

Разом з тим, 13.06.2025 на підставі оспорюваного договору купівлі-продажу № 229, ТОВ «Траст Ексім» відчужило спірні земельні ділянки водного фонду з кадастровими номерами :05:007:0067, :05:007:0068, :05:007:0069 на користь ТОВ «Гранд Нерухомість», що, як вказує прокурор, призвело до неможливості виконання вказаного вище судового рішення.

Як зазначає прокурор, оскаржуваний правочин, вчинений боржником ТОВ «Траст Ексім» на шкоду кредитору державі, з метою приховати майно (земельні ділянки) від їх повернення на корить Української міської територіальної громади в особі Української міської ради на підставі вказаного вище судового рішення та неможливості його виконання, є фраудаторним правочином, а тому підлягає визнанню недійсним в судовому порядку на підставі ст. 3, 13, 203, 204, 215 ЦК України, а спірні земельні ділянки з метою відновлення становища, яке існувало до порушення, підлягають поверненню ТОВ «Траст Ексім» з метою звернення на них стягнення.

Метою звернення до суду із відповідним позовом є захист порушених прав та інтересів держави стосовно спірних земельних ділянок водного фонду, їх повернення боржнику ТОВ «Траст Ексім» задля виконання судового рішення у справі № 911/2290/22 про повернення на користь Української міської територіальної громади в особі Української міської ради з незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «Траст Ексім», тобто що б кредитор (держава) опинився в тому становищі, яке він мав до вчинення відповідачами фраудаторного правочину.

З матеріалів справи вбачається, що позовна заява містить відповідне обґрунтування заявлених позовних вимог, на підтвердження яких надано відповідні докази, а наявність чи відсутність фактів, якими обґрунтовуються вимоги, суд установлює під час ухвалення рішення по суті спору, позаяк при вирішенні питання про забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.

Виконання судового рішення у справі у разі задоволення позовних вимог безпосередньо пов`язано з наявністю у власності другого відповідача спірних земельних ділянок.

Прокурор просить суд накласти арешт на земельні ділянки з кадастровими номерами :05:007:0067, :05:007:0068, :05:007:0069, у зв`язку з тим, що зазначені вище обставини щодо відчуження спірних земельних ділянок за наявності судового рішення у справі № 911/2290/22 про їх повернення на корить Української міської територіальної громади в особі Української міської ради викликають у прокурора достатньо обґрунтовані припущення вважати, що спірні земельні ділянки можуть бути знову в подальшого відчужені на користь інших фізичних чи юридичних осіб, що у свою чергу ускладнить або унеможливить виконання судового рішення у разі задоволення позовних вимог.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, власником спірних земельних ділянок є другий відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Гранд Нерухомість», який відповідно до норм чинного законодавства має право розпоряджатися майном на власний розсуд, зокрема, шляхом укладення договорів купівлі-продажу тощо, вчинення яких до розгляду справи по суті призведе до неможливості виконання рішення суду у даній справі, у зв`язку із очевидною необхідністю вжиття додаткових, економічних та тривалих заходів, направлених на поновлення порушених прав та інтересів держави в особі Української міської ради, а саме ініціювання додаткових справ щодо визнання недійсними угод, витребування майна тощо, що в свою чергу повністю нівелює принцип ефективного захисту та поновлення порушених прав позивача за результатами розгляду даної справи, перетворюючи механізми їх захисту із реальних в ілюзорні.

Варто зауважити, що право розпорядження другим відповідачем зазначеними вище земельними ділянками у будь-який момент є беззаперечним і реалізація такого права у майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За наведених умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача у будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

Подібного за змістом висновку дійшла об`єднана палата Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду в постанові від 03.03.2023 у справі № 905/448/22. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду: від 06.12.2023 у справі № 917/805/23, від 11.10.2023 у справі № 916/409/21, від 15.09.2023 у справі № 916/2359/23, від 08.08.2023 у справі № 922/1344/23, від 27.04.2023 у справі № 916/3686/22, від 22.04.2024 у справі № 922/3929/2, від 07.01.2025 у справі № 910/1/21, що свідчить про усталеність судової практики з цього питання.

Відтак, стала та актуальна практика Верховного Суду покладає на заявника необхідність обґрунтування підстав, які можуть утруднити чи унеможливити виконання судового рішення у разі задоволення позову, однак визначає, що такі обґрунтування не обов`язково мають бути доведеними доказами вчинення боржником дій, спрямованих на утруднення виконання судового рішення.

Оскільки предметом доказування у даній справі є встановлення обставин, які свідчать про вчинення відповідачами фраудаторного правочину, спрямованого на виведення майна (спірних земельних ділянок) боржника ТОВ Траст Ексім» на користь ТОВ «Гранд Нерухомість» з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредитором (державою) та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах, то обраний заявником вид забезпечення позову у вигляді накладення арешту на спірні земельні ділянки, які є предметом спору у даній справі, є співмірним із заявленими позовними вимогами прокурора.

Обраний спосіб забезпечення позову співвідноситься з предметом позову, а отже існує конкретний зв`язок між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, а тому вжитий судом захід до забезпечення позову спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення, у разі задоволення позову.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову, а відтак суд дійшов висновку про те, що не вжиття заходів до забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких прокурор звернувся до суду з даним позовом.

Обраний заявником вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідачів, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, не перешкоджає господарській діяльності відповідачів, а також не порушує права інших осіб, а лише запроваджує тимчасові обмеження щодо можливість розпоряджатися ним, існування яких дозволяє створити належні умови для виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог, а у разі відмови у задоволенні позову - становище відповідачів буде відновлене до того стану, яким воно було до вжиття заходів до забезпечення позову.

Враховуючи вищевикладене та те, що заходи забезпечення позову застосовуються судом, як гарантія реального виконання рішення суду, суд вважає за необхідне задовольнити подану заяву Київської обласної прокуратури від 25.03.2026 (вх. № суду 2512 від 25.03.2025) про забезпечення позову, оскільки заявником наведені обґрунтовані підстави того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких прокурор звернувся до суду з даним позовом.

Вжиті судом у даному випадку заходи забезпечення позову відповідають процесуальним нормам, що регулюють дані правовідносини, зокрема, вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності, збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, доведеності обставин щодо можливості істотного ускладнення чи унеможливлення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких прокурор звернувся до суду з даним позовом в разі невжиття таких заходів.

Частиною 6 ст. 140 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

Керуючись ст. 136-140, 232-234 Господарського процесуального кодексу України суд,

постановив:

1. Заяву Київської обласної прокуратури від 25.03.2026 (вх. № суду 2512 від 25.03.2025) про забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельні ділянки з кадастровими номерами :05:007:0067, :05:007:0068, :05:007:0069 задовольнити.

2. Накласти арешт на земельні ділянки з кадастровими номерами :05:007:0067, :05:007:0068, :05:007:0069.

3. Ухвала Господарського суду Київської області від 30.03.2026 у справі № 911/356/26 набирає законної сили з моменту її підписання, і виконується в порядку, встановленому для виконання судових рішень, та відповідно до ч. 1 ст. 144 Господарського процесуального кодексу України, п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» є виконавчим документом.

4. Строк пред`явлення ухвали Господарського суду Київської області від 30.03.2026 у справі № 911/356/26 до виконання до 30.06.2026.

5. Стягувачем за ухвалою Господарського суду Київської області від 30.03.2026 у справі № 911/356/26 є Київська обласна прокуратура (бульвар Лесі Українки, 27/2, м. Київ, 01601, ідентифікаційний код 02909996).

6. Боржником за ухвалою Господарського суду Київської області від 30.03.2026 у справі № 911/356/26 є Товариство з обмеженою відповідальністю «Гранд Нерухомість» (вул. Велика Васильківська, 1, м. Київ, 01024, ідентифікаційний код 45844131).

Дана ухвала набирає законної сили у строк та в порядку передбачених ч. 2 ст. 235 ГПК України та може бути оскаржена у строк визначений ст. 256 ГПК України в порядку передбаченому ст. 257 ГПК України з врахуванням пп. 17.5 п. 17 ч. 1 розділу ХІ «Перехідні положення» ГПК України.

Суддя Ю.В. Подоляк