ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2026 р. м. Ужгород Справа № 907/27/26

Господарський суд Закарпатської області у складі судді Мірошниченка Д.Є., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Горизонт-СМ", м. Київ

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Леда Вест", м. Берегове Закарпатської області

про стягнення 261 268,15 грн

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Горизонт-СМ" звернулося до Господарського суду Закарпатської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Леда Вест" про стягнення 261 268,15 грн заборгованості за здійснене позивачем перевезення по договору-заявці № 1/05062025 від 05.06.2025 та договору-заявці №1/29052025 від 29.05.2025. Позивач також просить суд здійснити розподіл судових витрат, які складаються із суми сплаченого судового збору та понесених витрат на професійну правничу допомогу, а також гонорару успіху у разі задоволення позову.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи № 907/27/26 визначено головуючого суддю Мірошниченка Д.Є., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.01.2026.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 23.01.2026, внаслідок усунення позивачем недоліків позовної заяви, суд ухвалив прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі, розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали та для подання заперечень на відповідь на відзив (якщо така буде подана) - протягом семи днів з дня отримання відповіді на відзив; встановлено позивачу строк для подання відповіді на відзив п`яти днів з дня отримання відзиву на позов.

Згідно з частиною 5 статті 176 ГПК України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини 4 статті 120 цього Кодексу.

Судом встановлено, що ухвала суду від 23.01.2026 про відкриття провадження у справі була направлена відповідачу до його електронного кабінету, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа та така отримана 24.01.2026.

10.02.2026 за вх.№ 02.3.1-02/1170/26 через підсистему "Електронний суд" до суду надійшла заява позивача від 09.02.2026 відповідно до якої останній повідомляє, що відповідач здійснив часткове погашення заборгованості в сумі 50 000,00 грн, у зв`язку з чим провадження в цій частині підлягає закриттю, а сума заборгованості складає 211 268,15 грн.

25.02.2026 за вх.№ 02.3.1-02/1777/26 через підсистему "Електронний суд" до суду надійшла заява відповідача про долучення до матеріалів справи копії платіжної інструкції від 06.02.2026 № 351 на підтвердження часткової сплати заборгованості.

11.03.2026 за вх.№ 02.3.1-02/290/26 через підсистему "Електронний суд" до суду надійшло клопотання відповідача про зменшення витрат на правничу допомогу.

У частині 8 статті 252 ГПК України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.

ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

29.05.2025 на електронну адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "Горизонт-СМ" (далі також перевізник) надійшов від Товариства з обмеженою відповідальністю "Леда Вест" (далі також замовник) договір-заявка № 1/29052025 на здійснення міжнародного перевезення.

Вказаний договір-заявка підписаний сторонами, відповідно до умов якого сторонами погоджено істотні умови перевезення, зокрема, маршрут Харків, Україна Trelleborg Sweden, вартість перевезення 3200 євро, умови оплати безготівка по курсу НБУ на дату розвантаження, 30 банківських днів по оригіналам.

В межах даного договору-заявки позивачем надано послуги з перевезення вантажу, що підтверджується Міжнародною товарно-транспортною накладною (СMR) №200664, яка містить інформацію про виконання умов за адресами навантаження-розвантаження.

За фактом розвантаження ватажу перевізником, сторонами підписано акт здачі-прийняття робіт № Г-00000772, за яким вартість послуги склала 152 010,56 грн та перевізником виставлено рахунок-фактуру № Г-00000772 від 11.06.2025 на відповідну суму.

Також, 05.06.2025 адресу електронну адресу перевізника надійшов від замовника договір-заявка № 1/05062025 на здійснення міжнародного перевезення.

Вказаний договір-заявка підписаний сторонами, відповідно до умов якого сторонами погоджено істотні умови перевезення, зокрема, маршрут Берегово, Україна France, вартість перевезення 2300 євро, умови оплати безготівка по курсу НБУ на дату розвантаження, 30 банківських днів по оригіналам.

В межах даного договору-заявки позивачем надано послуги з перевезення вантажу, що підтверджується Міжнародною товарно-транспортною накладною (СMR) №200667, яка містить інформацію про виконання умов за адресами навантаження-розвантаження.

За фактом розвантаження ватажу перевізником сторонами підписано акт здачі-прийняття робіт № Г-00000789, за яким вартість послуги склала 109 257,59 грн та перевізником виставлено рахунок-фактуру № Г-00000789 від 11.06.2025 на відповідну суму.

Проте, за твердженням позивача, відповідачем не було здійснено оплату за здійснені перевезення, у зв`язку з чим за ним рахується заборгованість в розмірі 261 268,15 грн за 2 перевезення.

Втім, судом встановлено, що після відкриття провадження у даній справі, відповідачем здійснено часткову оплату перевезення за договором-заявкою № 1/05062025 від 05.06.2025 на суму 50 000,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 351 від 06.02.2026.

Вказані обставини позивачем не заперечується, у зв`язку з чим останній заявляє про наявність підстав для закриття провадження в частині сплаченої відповідачем суми, і просить суд стягнути з відповідача залишок заборгованості в розмірі 211 268,15 грн.

НОРМАТИВНО-ПРАВОВЕ ОБГРУНТУВАННЯ ТА ОЦІНКА СУДУ

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та статті 174 ГК України (далі ГК України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За приписами статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Судом встановлено, що між сторонами склались відносини з перевезення вантажу автомобільним транспортом у міжнародному сполученні, що врегульовані главою 32 ГК України, главою 64 ЦК України та Конвенцією про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19.05.1956, до положень якої Україна приєдналась 01.08.2006 (далі також Конвенція).

Організація міжнародних перевезень автомобільним транспортом визначена розділом ІV Закону України "Про автомобільний транспорт".

Відповідно до частини 1 статті 53 вказаного Закону організацію міжнародних перевезень пасажирів і вантажів здійснюють перевізники відповідно до міжнародних договорів України з питань міжнародних автомобільних перевезень.

До міжнародних перевезень пасажирів та небезпечних вантажів допускаються резиденти України, які мають досвід роботи на внутрішніх перевезеннях на договірних умовах не менше ніж три роки (частина 2 статті 53 названого Закону).

Частиною 6 статті 315 ГК України встановлено, що щодо спорів, пов`язаних з міждержавними перевезеннями вантажів, порядок пред`явлення позовів та строки позовної давності встановлюються транспортними кодексами чи статутами або міжнародними договорами, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України. Аналогічна норма міститься і у статті 926 ЦК України. Такі правовідносини врегульовані, також Конвенцією про договір міжнародного перевезення вантажів від 19.05.1956.

Статтею 1 Конвенції передбачено, що її положення застосовуються до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться в двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін.

У даній справі сторони погодили перевезення з України до Франції та до Швеції, тобто місця прийняття товару та місця його доставки знаходились в різних країнах.

Окрім зазначеного, сторонами узгоджено всі деталі перевезення вантажу, зокрема, умови розрахунку по факту здійснення перевезення.

Перевезенням вантажів у ГК України визнається господарська діяльність, пов`язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами. Суб`єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі.

Відповідно до статті 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору перевезення вантажу.

Частиною 1 статті 916 ЦК України передбачено, що за перевезення, зокрема, вантажу стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини 1 статті 307 ГК України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Правовий статус перевізника характеризує те, що він є суб`єктом господарювання, який на виконання умов договору перевезення вантажу зобов`язується доставити ввірений йому вантажовідправником вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі вантажоодержувачу. Перевізник є стороною договору перевезення вантажу і зазначається як такий у відповідних транспортних документах.

Як встановлено судом, позивачем на виконання договору-заявки надано послуги з перевезення вантажу автомобільним транспортом, що підтверджується долученими до матеріалів справи Міжнародною товарно-транспортною накладною (СMR) №200664, актом здачі-прийняття робіт № Г-00000772, рахунком-фактурою № Г-00000772 від 11.06.2025 на суму 152 010,56 грн та Міжнародною товарно-транспортною накладною (СMR) №200667, актом здачі-прийняття робіт № Г-00000789, рахунком-фактурою № Г-00000789 від 11.06.2025 на суму 109 257,59 грн.

Натомість, відповідачем здійснено часткову оплату перевезення за договором-заявкою № 1/05062025 від 05.06.2025 в сумі 50 000,00 грн, після відкриття провадження у даній справі.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Господарський суд закриває провадження у справі в частині позовних вимог у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

Закриття провадження у справі це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення по суті спору у зв`язку з виявленням після відкриття провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Предмет спору це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Таким чином, з огляду на наведене, суд доходить висновку про закриття провадження в частині боргу в розмірі 50 000,00 грн у зв`язку з його сплатою.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача 211 268,15 грн заборгованості за здійснені позивачем перевезення суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 530 ЦК України обумовлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

При цьому, приписи частини 7 статті 193 ГК України та статті 525 ЦК України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами статті 629 ЦК України щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Таким чином, з урахуванням встановлених судом обставин справи, суд зазначає про доведеність позивачем факту здійснення перевезення вантажу за договорами-заявками, натомість доказів оплати відповідачем отриманих послуг в повному обсязі суду не надано, беручи до уваги, що умови погоджених між сторонами договорів-заявок є обов`язковими до виконання сторонами, а відтак, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 211 268,15 грн заборгованості підлягають до задоволення як обґрунтовано та правомірно заявлені.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положеннями статей 13-14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 74 ГПК України обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У статті 76 ГПК України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі статтею 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності інших обставин ніж ті, що досліджені судом, а відтак, зважаючи на зазначене вище, позовні вимоги як обґрунтовано заявлені, підтверджені належними та допустимими доказами підлягають до задоволення.

Розподіл судових витрат.

Судові витрати позивача зі сплати судового збору в порядку частини 9 статті 129 ГПК України, в частині розгляду вимог про стягнення суми боргу, по якій судом ухвалено рішення про закриття провадження, а також в частині решти вимог про стягнення заборгованості, покладаються судом на відповідача у справі, враховуючи те, що спір у справі виник внаслідок неправильних дій Товариства з обмеженою відповідальністю "Леда Вест".

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 15 200,00 грн витрат на професійну правничу допомогу у цій справі, а також 3 000,00 грн гонорару успіху суд зазначає наступне.

Стаття 16 ГПК України закріплює право учасників справи користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частин 1, 2 статті 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

У статті 126 ГПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 ГПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4 статті 126 ГПК України).

Згідно з положеннями частини 5, 6 статті 126 ГПК України у разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Разом із тим, відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на професійну правничу допомогу адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Зазначеними нормами права передбачені такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. Водночас обов`язок доведення неспівмірності витрат покладено на сторону, яка заявляє відповідне клопотання про зменшення їх розміру.

Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За змістом статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правничої допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 19 зазначеного Закону видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

У статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту.

За змістом частини 3 статті 237 ЦК України, однією з підстав виникнення представництва є договір.

Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, діяльність адвоката є оплачуваною працею, і така оплата у вигляді гонорару здійснюється на підставі укладеного між адвокатом та його клієнтом договору про надання правничої допомоги.

Судом встановлено, що між позивачем та адвокатом Лоза Віктором Миколайовичем укладено договір про правову допомогу № 3 від 02.01.2026 (далі договір), предметом якого визначено, що повірений зобов`язується від імені і за рахунок довірителя здійснити наступні дії: надати правову допомогу у спорі з ТОВ "Леда Вест", а з цією метою здійснити наступні дії:

- здійснити огляд, вивчення, аналіз та попередню правову оцінку доказів за їх місцезнаходженням (5 год.);

- провести заходи досудового врегулювання спору, шляхом проведення переговорів на предмет повернення боргу (0,5 год.);

- здійснити аналіз судової практики (1 год.);

- провести арифметичні розрахунки (0,5 год.);

- підготувати пакет документів, необхідний для звернення до суду, підготувати позовну заяву (12 год.);

- вчинити інші дії необхідні для розгляду справи в суді та для забезпечення виконання судового рішення (5 год.) (пункт 1.1 договору).

Відповідно до пункту 2.1 договору за здійснення дій, що визначені у пункті 1.1 цього договору, довіритель сплачує повіреному винагороду в розмірі 15 200,00 грн. При задоволенні позову довіритель сплачує повіреному премію (гонорар успіху) у сумі 3 000,00 грн (пункт 2.3 договору).

Також, позивачем долучено до матеріалів справи довіреність від 02.01.2026 на представництво його інтересів адвокатом Лоза В.М., копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 507 від 16.05.2008, копію квитанції до прибуткового касового ордера № 02-01 від 06.01.2026 та акт приймання-передачі наданих послуг № 3 від 06.01.2026.

За підписаним сторонами актом приймання-передачі наданих послуг, адвокат надав, а довіритель прийняв наступні послуги:

- огляд, дослідження, аналіз та попередню правову оцінку доказів за їх місцезнаходженням 4 год. 45 хв.;

- проведення заходів досудового врегулювання спору, шляхом проведення переговорів на предмет повернення боргу 0 год. 20 хв.;

- здійснення аналізу судової практики 1 год.;

- проведення арифметичних розрахунків 0 год. 40 хв.;

- підготовка пакету документів, необхідних для звернення до суду, підготовка позовної заяви - 12 год. 35 хв.;

- вчинення інші дій необхідні для розгляду справи в суді та на стадії виконання судового рішення - 5 год. 00 хв. Загальною вартість 15 200,00 грн.

Відповідно до поданої відповідачем заяви від 11.03.2026 останній заявляє про зменшення витрат на правничу допомогу, оскільки, за його доводами, такі витрати є необґрунтованими, позаяк у Господарському суді Закарпатської області окрім даної справи, також є інші справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Горизонт-СМ" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Леда Вест", а саме, справи № 907/1422/25, №907/118/26, № 907/55/26, № 907/11/26, в яких заявлені аналогічні вимоги, аналогічні правові підстави позову, текст позовних заяв по суті не відрізняється однин від одного, окрім суми стягнення та інших доданих доказів (рахунків, заяв тощо). Таким чином, зазначає, витрачений час на підготовку позовної заяви та пакету документів 12 год. 35 хв. є необґрунтованим, оскільки для підготовки тексту позовної заяви достатньо лише змінити суму боргу та перелік документів у тексті позовної заяви.

Крім того, вважає необґрунтованими витрати на вчинення інших дій, необхідних для розгляду справи в суді та на стадії примусового виконання судового рішення 5 годин. Перелік таких інших дій не наведено, судом дана справа розглядається спрощеному провадженні без виклику осіб, що також не потребує участі адвоката безпосередньо у судовому засіданні. Також, витрати, які пов`язані зі стадією примусового виконання судового рішення, є абстрактними, оскільки примусове виконання можливе лише після того, як боржник не виконає рішення суду у добровільному порядку, якщо таке рішення буде прийнято на користь позивача.

Таким чином, наголошує, що вартість послуг на професійну правничу допомогу у розмірі 15 200,00 грн та гонорару успіху в сумі 3 000,00 грн є завищеними. Такий розмір витрат не має характеру необхідних, неспівмірний з обсягом наданих адвокатом послуг з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи, а також не у повній мірі відповідає критеріям реальності таких витрат, обґрунтованості та пропорційності у розумінні приписів частини 5 статті 129 ГПК України, що не узгоджується із принципом розподілу таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, у постанові Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 912/1025/20).

Суд звертає увагу, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 ГПК України, відповідно до якої судові витрати пов`язані з розглядом справи покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом з тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Тобто в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, також унормовано положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 ГПК України.

При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Отже, під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:

1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині 4 статті 126 ГПК України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;

2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 ГПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або чи заявлення неспівмірно нижчою суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).

При цьому такий критерій, як обґрунтованість та пропорційність (співмірність) розміру витрат на оплату послуг адвоката до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес, суд має враховувати як відповідно до пункту 4 частини 4 статті 126 ГПК України (у разі недотримання - суд за клопотанням іншої сторони зменшує розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу), так і відповідно до пункту 2 частини 5 статті 129 цього Кодексу (у разі недотримання - суд за клопотанням сторони або з власної ініціативи відмовляє у відшкодуванні витрат повністю або частково при здійсненні розподілу).

Отже, критерії, визначені частиною 4 статті 126 ГПК України, враховуються за клопотанням заінтересованої сторони для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою наступного розподілу між сторонами за правилами частини 4 статті 129 цього Кодексу. Водночас критерії, визначені частиною 5 статті 129 ГПК України, враховуються для здійснення безпосередньо розподілу всіх судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.

У додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21). Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу (пункт 29). Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (пункт 44).

Таким чином, дослідивши матеріали справи, надані позивачем докази в понесення витрат на професійну правничу допомогу, проаналізувавши наданий адвокатом перелік послуг в межах дії договору на про правову допомогу № 3 від 02.01.2026, оцінивши доводи відповідача щодо необхідності зменшення розміру понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, користуючись правом зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині 4 статті 126 ГПК України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони, суд доходить висновку, що розмір таких витрат в сумі 15 200,00 грн не є співмірний із виконаною адвокатом роботою у суді під час розгляду цієї справи, не має характеру необхідних, враховуючи при цьому, що розгляд справи № 907/27/26 здійснювався у порядку спрощеного позовного провадження, відсутністю у адвоката витрат часу на участь у судових засіданнях, збиранні додаткових доказів чи вчиненні будь-яких інших дій, пов`язаних з розглядом даної справи, тобто не у повній мірі відповідає критеріям реальності таких витрат, обґрунтованості та пропорційності, а відтак понесені витрати на правничу допомогу у цій справі підлягають до зменшення судом на 70 % та покладенню їх на відповідача у розмірі 4 560,00 грн.

Щодо вимоги про стягнення "гонорару успіху" у розмірі 3 000,00 грн, суд зазначає наступне.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 дійшла висновку про можливість існування "гонорару успіху" як форми оплати винагороди адвокату; визнала законність визначення між адвокатом та клієнтом у договорі про надання правової допомоги такого виду винагороди як "гонорар успіху", що відповідає принципу свободи договору та численній практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014 (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19.10.2000 у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з "гонораром успіху". ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

За наявності угод, які передбачають "гонорар успіху", ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі "Пакдемірлі проти Туреччини" (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала "гонорар успіху" у сумі 6 672,9 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72).

З урахуванням наведеного вище не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату "гонорару успіху", у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Аналогічна правова позиція щодо застосування норми права викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.

Відтак, з огляду на зазначені вище критерії, якими також керується ЄСПЛ, враховуючи складність справи, розумну необхідність витрат для даної справи у суді, зважаючи на обсяг наданих адвокатських послуг, на переконання суду, співмірним є "гонорар успіху" у розмірі 1 000,00 грн.

Керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 129, 231, 233, 236, 238, 241, 248, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Провадження у справі № 907/27/26 в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Леда Вест" суми 50 000,00 грн основного боргу закрити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Леда Вест" (90202, Закарпатська обл., Берегівський р-н, м. Берегове, вул. Б. Хмельницького, буд. 112, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Горизонт-СМ" (04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, 1-5, ) 211 268,15 грн (двісті одинадцять тисяч двісті шістдесят вісім гривень 15 коп.) заборгованості, а також 3 919,02 грн (три тисячі дев`ятсот дев`ятнадцять гривень 02 коп.) на відшкодування сплаченого судового збору та 5 560,00 грн (п`ять тисяч п`ятсот шістдесят гривень 00 коп.) витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції у справі № 907/27/26.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Апеляційна скарга на рішення суду згідно статті 256 Господарського процесуального кодексу України подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду.

Повне судове рішення складено, оформлено та підписано 06.04.2026.

Суддя Д. Є. Мірошниченко