ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
__________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.03.2026 Справа № 914/2920/25

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді Манюка П.Т., суддів Матущака О.І., Рима Т.Я.,

за участю секретаря судового засідання Амбіцької І.О

розглянувши апеляційну скаргу:Акціонерного товариства «Українська залізниця»,
на рішення:Господарського суду Львівської області від 21.01.2026 (повний текст рішення складено 28.01.2026, суддя Никон О.З.)
у справі:№ 914/2920/25,
за позовом:Вищого приватного навчального закладу Львівський медичний фаховий коледж «Медик», м. Львів,
до відповідача:Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель та споруд, м. Львів,
про:визнання недійсним договору

Представники учасників справи:

від позивача: Романець Андрій Богданович представник,

від відповідача: Бондар Мирослава Любомирівна представник.

встановив:

Господарський суд Львівської області рішенням від 21.01.2026 у справі № 914/2920/25 у задоволенні позовних вимог відмовив повністю.

Акціонерне товариство «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу від 18.02.2026, у якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 21.01.2026 у справі № 914/2920/25 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю змінивши мотивувальну частину рішення.

Відповідно до протоколу розподілу судової справи між суддями Західного апеляційного господарського суду від 19.02.2026 визначено склад колегії з розгляду справи № 914/2920/25: головуючого судді Манюка П.Т., суддів Матущака О.І., Рима Т.Я.

Ухвалою апеляційного господарського суду від 23.02.2026 поновлено Акціонерному товариству «Українська залізниця» строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження, витребувано в Господарського суду Львівської області матеріали справи.

Ухвалою апеляційного господарського суду від 25.02.2026 призначено розгляд справи на 23.03.2026.

У судове засідання 23.03.2026 з`явились представники обох сторін, які підтримали свої доводи та заперечення, наведені в апеляційній скарзі та у відзиві на неї.

Короткий зміст позовних вимог та відзиву на позов.

Вищий приватний навчальний заклад Львівський медичний фаховий коледж Медик звернувся до Господарського суду Львівської області з позовною заявою до Акціонерного товариства Українська залізниця в особі філії Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель та споруд про визнання недійсним договору про реструктуризацію заборгованості № 201-ФБМЕС-22/Ю від 30.12.2022 із застосуванням наслідків недійсності правочину.

Позовна заява обґрунтована тим, що договір про реструктуризацію заборгованості № 201-ФБМЕС-22/Ю укладений між позивачем та відповідачем є недійсним, з огляду на встановлений факт відсутності такої заборгованості у постанові Західного апеляційного господарського суду від 09.06.2022 у справі № 914/3053/21.

На думку позивача, оскільки у нього відсутня заборгованість, то сторони не могли дійти згоди щодо предмета договору про реструктуризацію заборгованості, що є істотною умовою договору відповідно до статті 638 ЦК України.

Відповідач заперечуючи позовні вимоги вказав, що позивач сам звертався до нього із пропозицією укласти договір про реструктуризацію заборгованості № 201-ФБМЕС-22/Ю, незважаючи на постанову Західного апеляційного господарського суду від 09.06.2022 у справі № 914/3053/21, якою було встановлено відсутність у нього заборгованості.

Також відповідач звертався з претензією про сплату заборгованості згідно з договором про реструктуризацію заборгованості, проте позивачем її сплачено не було.

Рішенням від 21.01.2026 у справі № 914/2920/25, Господарський суд Львівської області у задоволенні позовних вимог відмовив повністю з мотивів неукладеності оспорюваного договору.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідач не погодився з ухваленим рішенням місцевого господарського суду, оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає помилковими висновки місцевого суду зазначені у мотивувальній частині рішення, а саме висновок суду про неукладеність договору про реструктуризацію заборгованості від 30.12.2022 № 201-ФБМЕС-22/Ю, на підставі того, що рішенням у справі № 914/3053/21 судом було звільнено позивача від сплати заборгованості.

У апеляційній скарзі відповідач вказує, що між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору про реструктуризацію заборгованості. Головною правовою підставою для визнання договору неукладеним є відсутність такої згоди між сторонами (незалежно від причин).

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що 22.11.2022 листом № 86 саме позивач звернувся до відповідача, з пропозицією сплатити орендну плату за період з березня 2020 року по квітень 2021 року із розстрочкою платежу на три роки, незважаючи на постанову Західного апеляційного господарського суду від 09.06.2022 у справі № 914/3053/21, якою відмовлено відповідачу в стягненні заборгованості зі сплати оренди за вказаний період.

Відповідач вважає, що позивач, звернувшись із позовом у цій справі та заявивши вимоги про недійсність договору реструктуризації з підстав відсутності предмету договору, діяв всупереч доктрині заборони суперечливої поведінки.

Також на думку апелянта, орендоване майно (предмет договору оренди) внесене державою при його утворенні до статутного капіталу товариства, отже він користується ним на праві власності, а не на праві господарського відання, так як даний правовий режим застосовується виключно до майна, що визначене спеціальними нормами.

Позивач відзиву на апеляційну скаргу не надав, однак відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 263 ГПК України).

У судовому засіданні 23.03.2026 представник позивача заперечив доводи апелянта, зазначивши, що рішення місцевого господарського суду є прийнятим відповідно до норм чинного законодавства. Також, зазначає, що зі сторони позивача не було вчинено жодних дій, які б могли вказувати на дійсність договору та його виконання.

Західний апеляційний господарський суд, розглянувши апеляційну скаргу, дослідивши наявні у справі докази, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

У постанові Західного апеляційного господарського суду від 09.06.2022 у справі № 914/3053/21 встановлено, що 02.01.2003 Львівська державна залізниця (орендодавець) та Товариство з обмеженою відповідальністю центр «Медик» (орендар) уклали договір оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності № 62.

Відповідно до п.1.1. договору орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування окреме індивідуально визначене нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення, площею 2 950,0 кв.м., розміщене за адресою: м. Львів, вул. Поліщука, 76, на І-му, 2-му, 3-му, 4-му поверхах, що знаходиться на балансі Дистанції цивільних споруд на ст. Львів, вартість якого визначена згідно з актом оцінки і за експертною оцінкою станом на 01.10.2002 становить 1 800 268, 00 грн.

У подальшому у період з 2008 по 2018 років, додатковими договорами до договору вносились зміни щодо назв сторін, порядку розрахунку плати за оренду державного майна.

Зокрема, додатковим договором від 17.05.2018 до договору оренди № 62 внесено зміни, а саме встановлено, що орендодавцем майна, визначеного договором оренди від 02.01.2003 № 62 є ПАТ «Укрзалізниця». У розділ 3 «Орендна плата» п. 3.1 договору викладено в редакції: «Орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої Кабінетом Міністрів України від 04.10.1995 № 786, за базовий місяць розрахунку - листопад 2015 року становить 41 773,4г рн. без ПДВ. Орендна плата за перший місяць оренди - грудень 2015 визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за наступний місяць». Пункт 3.3 викладено в редакції: «Орендна плата 100 % перераховується на розрахунковий рахунок орендодавця. Одержувач коштів - виробничий підрозділ «Львівське територіальне управління» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» не пізніше 10 числа місяця наступного за звітним.

Додатковий договір від 17.05.2018 було укладено у зв`язку з утворенням Приватного акціонерного товариства «Укрзалізниця».

27.04.2021 було проведено державну реєстрацію юридичної особи, яка утворена в результаті перетворення, відтак Вищий приватний навчальний заклад «Львівський медичний фаховий коледж «Медик» є правонаступником Товариства з обмеженою відповідальністю «Медичне училище «Медик» .

Відповідно до п. 10.7. договору оренди № 62, реорганізація орендодавця чи орендаря, або перехід права власності на орендоване майно третім особам, не визнається підставою для зміни або припинення чинності цього договору і він зберігає свою чинність для нового власника орендованого майна (його правонаступників), за винятком випадку приватизації орендованого майна орендодавцем.

Як було встановлено у постанові Західного апеляційного господарського суду від 09.06.2022 у справі № 914/3053/21, як на час укладення договору оренди № 62, так і дотепер нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення, площею 2 950,0 кв.м., розміщене за адресою: м. Львів, вул. Поліщука, 76, на І-му, 2-му, 3-му, 4-му поверхах було і є державним майном, відтак орендна плата теж визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої Кабінетом Міністрів України постановою від 04.10.1995 № 786.

Отже, орендодавець державного майна (АТ "Українська залізниця") зобов`язаний був забезпечити відповідне нарахування орендної плати на період карантину згідно з приписами постанови Кабінету Міністрів України від 15 липня 2020 року № 611. Проте, в частині нарахування орендної плати за період з березня 2020 року по квітень 2021 року (для розміщення приватного навчального закладу) позивач не застосував приписи цієї постанови,

Суд апеляційної інстанції у справі № 914/3053/21 на підставі встановлених обставин справи констатував, що орендоване індивідуально визначене нерухоме державне майно, що знаходиться на балансі Дистанції цивільних споруд на ст. Львів, (нежитлове приміщення, площею 2 950, 0 кв.м., розміщене за адресою: м. Львів, вул. Поліщука, 76, на І-му, 2-му, 3-му, 4-му поверхах) відповідач використовує як приватний навчальний заклад, що відповідає критеріям, визначеним постановою Кабінету Міністрів України від 15 липня 2020 року № 611. Отже, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, орендар - Вищий приватний навчальний заклад Львівський медичний фаховий коледж Медик звільняється від орендної плати, так як орендує приміщення для розміщення приватного закладу освіти.

З врахуванням приписів статті 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини встановлені судом апеляційної інстанції у справі № 914/3053/21 не підлягають повторному доказуванню в межах справи № 914/2920/25.

Як встановлено судом першої інстанції у цій справі, 01.12.2022 позивач надіслав відповідачу лист, в якому зазначив, що бажаючи завершити спір, маючи намір продовжувати співпрацю на взаємовигідних умовах, запропонував сплатити орендну плату за період з березня 2020 року по квітень 2021 року із розстрочкою платежу на три роки, зважаючи на складний фінансовий стан та війну в країні.

30.12.2022 між Акціонерним товариством «Українська залізниця» (кредитор) та Вищим приватним навчальним закладом «Львівський медичний фаховий коледж «Медик» (боржник), у зв`язку із закриттям касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» у справі № 914/3053/21 було укладено договір від 30.12.2022 № 201-ФБМЕС-22/ю про реструктуризацію заборгованості (надалі договір про реструктуризацію заборгованості).

Відповідно до п. 1.1 договору про реструктуризацію заборгованості, кредитор та боржник домовились про реструктуризацію кредиторської заборгованості з орендних платежів та нарахованих сум штрафних санкцій, а саме інфляційних нарахувань, 3 % річних, пені за період з березня 2020 року по квітень 2021 року включно, що виникла у боржника перед кредитором за договором оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності від 02.01.2003 № 62, шляхом розстрочення на 24 календарних місяці, без відстрочення її погашення.

Згідно з п. 2.1 договору про реструктуризацію заборгованості, сума заборгованості, що підлягає реструктуризації відповідно до пункту 1.1 договору, становить 1 897 234, 25 грн.

Реструктуризація заборгованості, вказаної у п. 1.1, п. 2.1 договору про реструктуризацію заборгованості, надавалась за умови щомісячної сплати боргу в сумі 79 051, 42 грн протягом двох років. Боржник щомісячно, до 20 числа кожного місяця, зобов`язався вказану суму перераховувати на розрахунковий рахунок кредитора (п. 2.2 договору про реструктуризацію заборгованості).

Відповідно до п.7.1 договору про реструктуризацію заборгованості, такий діє до 30.12.2025 року.

Судом встановлено, що 15.04.2024 відповідачем направлено позивачу претензію від 15.04.2024 № 183-ю щодо погашення заборгованості, яка залишена позивачем без відповіді.

Судом першої інстанції встановлено те, що умови договору про реструктуризацію заборгованості не виконувались, позивач кошти відповідачу не сплачував.

Апеляційний господарський суд вважає, що судом першої інстанції правомірно відмовлено позивачу у задоволенні позовних вимог про недійсність договору з огляду на неукладеність договору про реструктуризацію від 30.12.2022 та відсутність підстав для визнання його недійсним, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

У ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а одним із способів захисту права є визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України).

В силу ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Отже, недійсним є правочин, який внаслідок невідповідності вимогам закону не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно зі статтею 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Істотною умовою договору про реструктуризацію заборгованості є його предмет (заборгованість).

Укладенню договору про реструктуризацію боргу повинен передувати встановлений факт існування основного зобов`язання заборгованості, та наявне прострочення її сплати боржником.

Як уже зазначалось вище, постановою Західного апеляційного господарського суду від 09.06.2022 у межах справи № 914/3053/21 встановлено факт відсутності основного боргу згідно з договором оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності від 02.01.2003 № 62, адже відповідач був звільнений від сплати орендної плати з березня 2020 року по квітень 2021 року.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що на позивача оскаржуваним договором про реструктуризацію заборгованості покладено обов`язок сплатити неіснуючу заборгованість, оскільки обов`язку зі сплати орендної плати за спірний період у нього не було.

Відповідно до законодавчого визначення правочином (угодою, договором) є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки.

Місцевий господарський суд вірно вказав, що договір про реструктуризацію змінює цивільні права та обов`язки, однак не може змінити те, чого не існує.

Оцінка правочину, втіленого у відповідному паперовому документі, не може обмежуватися перевіркою його реквізитів чи формальних ознак; вона має охоплювати зміст документа, реальний намір сторін, їх волевиявлення на досягнення обумовленого змістом правочину правового результату.

Колегія суддів звертає увагу, що укладення та підписання сторонами у письмовій формі договору із зазначенням суми заборгованості, за реальної відсутності такої заборгованості та прострочення її сплати, не може вказувати на досягнення згоди щодо істотної умови договору його предмету.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.10.2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21) виснувала про те, що укладеним є такий правочин (договір), щодо якого сторонами у належній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що предмет реструктуризації в цьому випадку відсутній, що не спростовано відповідачем, також відповідачем не надано суду доказів, які могли б підтвердити факт часткового виконання позивачем вказаного договору.

Наслідком відсутності погодженого предмета договору є його неукладеність, тобто відсутність самого факту вчинення правочину. Неукладений договір не створює для сторін жодних прав та обов`язків і не може слугувати підставою для сплати коштів.

Отже, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про неукладеність договору реструктуризації, а відтак про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання його недійсним.

Статтею 2 Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" (з наступними змінами) передбачено особливості утворення товариства, зокрема: утворення товариства здійснюється за рішенням Кабінету Міністрів України відповідно до законодавства з урахуванням особливостей, визначених цим Законом (ч.1). товариство утворюється як акціонерне товариство, 100 відсотків акцій якого закріплюються в державній власності, на базі Державної адміністрації залізничного транспорту України, а також підприємств, установ та організацій залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття (ч.3).

Згідно зі ст. 1, 2 Статуту АТ "Українська залізниця", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 № 735 з наступними змінами, Акціонерне товариство "Українська залізниця" є юридичною особою, утвореною відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200 "Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця".

Товариство утворене як акціонерне товариство, 100 відсотків акцій якого закріплюються в державній власності, на базі Укрзалізниці, а також підприємств, установ та організацій залізничного транспорту загального користування, які реорганізовано шляхом злиття, згідно з додатком 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200 Про утворення публічного акціонерного товариства Українська залізниця (далі - підприємства залізничного транспорту). Товариство є правонаступником усіх прав і обов`язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту.

За товариством закріплено на праві господарського відання державне майно, що передане йому відповідно до законодавства. Товариство здійснює користування та розпорядження таким майном відповідно до мети своєї діяльності з урахуванням обмежень, установлених законом, іншими нормативно-правовими актами та цим Статутом (ст. 22 Статуту).

Засновником товариства є держава в особі Кабінету Міністрів України. Управління корпоративними правами держави стосовно товариства здійснює Кабінет Міністрів України. Управління корпоративними правами держави, переданими до статутного капіталу товариства, здійснює товариство (ст. 26 Статуту).

Єдиним акціонером товариства є держава в особі Кабінету Міністрів України (ст. 27 Статуту).

Як вже було зазначено вище, предмет договору оренди № 62, а саме нежитлове приміщення, площею 2 950, 0 кв.м., є державним майном, що було встановлено у постанові Західного апеляційного господарського суду від 09.02.2022 у справі № 914/3053/21, а відповідачем не доведено протилежне.

У колегії суддів відсутні підстави для встановлення факту наявності заборгованості із орендної плати у позивача перед відповідачем за період з березня 2020 року по квітень 2021 року включно, а отже відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та відмови позивачеві у задоволенні позовних вимог з огляду на триваючі договірні відносини та відсутність підстав для визнання договору недійсним.

За змістом ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на те, що скаржник в апеляційній скарзі не навів інших доводів, суд апеляційної інстанції здійснює перегляд судового рішення виключно в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Статтею 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи скаржника про необхідність змінити мотивувальну частину рішення є безпідставними.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційної скарги відповідача без задоволення.

Судові витрати.

З огляду на те, що суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд,

постановив:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 21.01.2026 у справі № 914/2920/25 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду згідно зі ст. ст. 286-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 01 квітня 2026 року.

Головуючий суддя Манюк П.Т.

Суддя Матущак О.І.

Суддя Рим Т.Я.