ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

про відмову у видачі судового наказу

"01" квітня 2026 р.м. Одеса Справа № 916/1199/26

Господарський суд Одеської області у складі судді Литвинової В.В., розглянувши заяву Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради про видачу судового наказу про стягнення з фізичної особи-підприємця Міліджаєвої Марини Андріївни 4470,97грн заборгованості за договором на право користування місцями для розташування елементів вуличної торгівлі від УТ-313/24 від 24.09.2024

встановив:

Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради звернулось до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з фізичної особи-підприємця Міліджаєвої Марини Андріївни 4470,97грн заборгованості за договором на право користування місцями для розташування елементів вуличної торгівлі від УТ-313/24 від 24.09.2024.

Розглянувши заяву, суд дійшов наступних висновків

Відповідно до ч. 2 ст. 12 ГПК України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Порядок розгляду вимог у наказному провадженні унормований Розділом ІІ Наказне провадження Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 147 ГПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги.

Згідно з ч. 1 ст. 148 ГПК України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України здійснення господарської діяльності юридичними особами, фізичними особами - підприємцями та фізичними особами, які провадять незалежну професійну діяльність, місцезнаходженням (місцем проживання) яких є тимчасово окупована територія, дозволяється виключно після зміни їхньої податкової адреси на іншу територію України.

Правочин, стороною якого є суб`єкт господарювання, місцезнаходженням (місцем проживання) якого є тимчасово окупована територія, є нікчемним. На такі правочини не поширюється дія положення абзацу другого частини другої статті 215 Цивільного кодексу України.

Відповідно до відповіді з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 01.04.2026 місцезнаходження боржника фізичної особи-підприємця Міліджаєвої Марини Андріївни є АДРЕСА_1 .

Згідно з Переліком територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, смт Чаплинка окупована з 24.02.2022 і до цього часу.

Також суд враховує, що Верховним Судом у постанові від 03.10.2025 у справі №910/9680/23 зроблено висновок про те, що правовий статус тимчасово окупованої території не залежить від наявності рішення органу державної влади про визнання території окупованою. Рішення повноважного органу державної влади має не конститутивне, а лише інформативне значення, підтверджуючи конкретну дату початку чи припинення фактичної окупації. Заборона здійснення господарської діяльності на тимчасово окупованій території застосовується з моменту фактичної окупації, що є загальновідомим фактом і не потребує окремого доказування.

Загальновідомим фактом є те, що з 24.02.2022 і до цього часу смт Чаплинка Каховського району Херсонської області окупована.

Таким, чином договір на право користування місцями для розташування елементів вуличної торгівлі від УТ-313/24 від 24.09.2024, є нікчемним.

Відповідно до ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

З огляду на викладене, відсутність між стягувачем та боржником договору унеможливлює розгляд заяви в наказному провадженні.

Зважаючи на викладені обставини, суд вбачає підстави для відмови у видачі судового наказу.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 152 Господарського процесуального кодексу України суд відмовляє у видачі наказу, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 148 цього Кодексу.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 153 ГПК України, відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини 1 ст. 152 цього Кодексу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

Керуючись ст., ст. 148, 150, 152, 153, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд

ухвалив:

Відмовити Управлінню розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради у видачі судового наказу.

Ухвалу підписано 01.04.2026

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею і може бути оскаржена протягом 10 днів до Південно-західного апеляційного господарського суду.

Суддя В.В. Литвинова