РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

25.03.2026Справа № 910/15256/25

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого - судді Лиськова М.О.,

при секретарі судового засідання Самошиній І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом Державного підприємства "Добропіллявугілля-видобуток"

просп. Шевченка, 2,м. Добропілля, Покровський р-н,

Донецька обл., 85001; ідентифікаційний код 43895975

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерго Ресурс Груп"

вул. Інститутська, 13А, кв.1, м. Київ, 01021;

ідентифікаційний код 45114874

про стягнення коштів у розмірі 144 221 589,67 грн.

За участі представників учасників справи згідно протоколу судового засідання

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Добропіллявугілля-видобуток" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерго Ресурс Груп" про стягнення коштів у розмірі 144 221 589,67 грн. заборгованості за Договорами поставки від 22.07.2024 № 580-24 на суму 9 727 686,54 грн.; від 06.09.2024 № 685-24 на суму 52 605 252,64 грн.; від 24.09.2024 № 683-24 на суму 36 496 900,50 грн.; від 25.09.2024 № 684-24 на суму 12 267 880,68 грн., що разом становить 111 097 720,36 грн. основного боргу, а також 15 312 678,08 грн. пені, 3 921 479,27 грн. 3% річних від простроченої суми та 13889711,96 грн. інфляційної складової.

Ухвалою Господарського суду міста Києві від 12.12.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі №910/15256/25, розгляд справи призначено на 21.01.2026.

26.12.2025 від Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерго Ресурс Груп" до суду надійшов відзив на позовну заяву, в котрому проти задоволення позову заперечує повністю; вказує, що нарахування в частині стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат є передчасним. Окрім того, на переконання відповідача, договірне зобов`язання Покупця здійснити оплату виникає виключно за умови настання події (відкладальної умови) - виставлення Постачальником відповідного рахунку на попередню оплату.

20.01.2026 відповідачем подано клопотання про витребування доказів.

Протокольною ухвалою суду від 21.01.2026 судом відмовлено у задоволенні клопотання про роз`єднання позовних вимог та відкладено підготовче засідання на 11.02.2026.

25.02.2026 позивачем подано клопотання про долучення додаткових доказів до матеріалів справи, які долучені судом до справи.

Протокольною ухвалою суду від 25.02.2025 судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 25.03.2026.

У судовому засіданні 25.03.2026 суд заслухав вступне слово представника позивача, дослідив зібрані в матеріалах справи докази, заслухав пояснення представника позивача, як щодо дослідження доказів, так і по суті позовних вимог. Відповідач не забезпечив явку уповноваженого представника у судове засідання 25.03.2026, про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Приймаючи до уваги, що неявка відповідача у судове засідання не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, суд уважає за можливе розглянути справу по суті в цьому судовому засіданні за відсутності відповідача та за поданими сторонами в матеріали справи доказами.

У судовому засіданні 25.03.2026 на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Між Державним підприємством «Добропіллявугілля-видобуток» (Позивач, Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Енерго Ресурс Груп» (Відповідач, Покупець) були укладені договори:

від 22.07.2024 № 580-24 поставки вугільної продукції;

від 06.09.2024 № 685-24 поставки вугільної продукції;

від 24.09.2024 № 683-24 поставки вугільної продукції на підставі біржового свідоцтва № 03-С-240924-2-1;

від 25.09.2024 № 684-24 поставки вугільної продукції на підставі біржового свідоцтва № 03-С-240924-1-1.

За умовами вказаних договорів, які є аналогічними за змістом, Постачальник зобов`язується поставити у власність Покупця, а Покупець прийняти та оплатити вугільну продукцію на зазначених у Договорі умовах.

Умовами вказаних договорів, а саме п.п. 2.1 та 2.2. передбачено, що Вугілля постачається залізничним/автомобільним транспортом у відкритих піввагонах/вантажних автомобілях на умовах FCA - згідно з Офіційними правилам тлумачення торговельних термінів Міжнародної торгової палати "Інкотермс" в редакції 2020 року, з урахуванням особливостей, передбаченими у цьому Договорі. Узгоджений Сторонами обсяг вугілля постачається окремими партіями. Партією вугілля вважається вироблений і відвантажений на адресу Вантажоотримувача за певний проміжок часу обсяг вугілля, середня якість якого характеризується однією об`єднаною пробою, результатами лабораторних випробувань якої оформлене посвідчення якості вугілля в партії.

Пункт 3.1 визначає, що приймання вугілля по кількості за Договором здійснюється спільно у присутності представника Покупця та Постачальника в місці, узгодженому Сторонами та вказаному в Актах приймання-передачі. Приймання-передача Вугілля здійснюється сторонами за фактичною кількістю поставленої Продукції, яка вказується в Актах приймання-передачі.

Умовами п.7.1 Сторони визначили, що оплата вартості вугілля здійснюється Покупцем у строк 3 (три) календарних дня з дати виставлення Постачальником Покупцю відповідних рахунків на попередню оплату на умовах 100% (сто відсотків) попередньої оплати в національній валюті України шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на рахунок Постачальника, або в будь-якій іншій формі розрахунків у відповідності із законодавством України.

На виконання узятих зобов`язань, Позивач поставив у власність Відповідача вугільну продукцію, зокрема:

за договором від 22.07.2024 № 580-24 на загальну суму 42 047 816,94 грн. з ПДВ, що підтверджується актами приймання-передачі вугільної продукції: від 06.08.2024 № 0608/5 на суму 5 469 143,62 грн., від 06.08.2024 № 0608/6 на суму 3 399 444,52 грн., від 07.08.2024 № 0708/4 на суму 1 846 717,31 грн., від 07.08.2024 № 0708/5 на суму 1 856 235,84 грн., від 13.08.2024 № 1308/1 на суму 3 300 538,99 грн., від 15.08.2024 № 1508/1 на суму 1 061 840,84 грн., від 15.08.2024 № 1508/2 на суму 1 986 719,17 грн., від 18.09.2024 № 1809/1 на суму 9430975,49 грн., від 18.09.2024 № 1809/2 на суму 1 751 779,00 грн., від 19.09.2024 № 1909/1 на суму 538 182,73 грн., від 23.09.2024 № 2309/1 на суму 3 594 373,76 грн., від 25.09.2024 № 2509/2 на суму 1 375 587,55 грн., від 30.09.2024 № 3009/1 на суму 6 436 278,12 грн.

за договором від 06.09.2024 № 685-24 на загальну суму 52 605 252,64 грн. з ПДВ, що підтверджується актами приймання-передачі вугільної продукції: від 17.09.2024 № 1709/1 на суму 2 488 561,99 грн., від 20.09.2024 № 2009/3 на суму 3 276 956,74 грн., від 21.09.2024 № 2109/1 на суму 3 020 698,21 грн., від 23.09.2024 № 2309/4 на суму 2 915 498,75 грн., від 25.09.2024 № 2509/1 на суму 9 309 016,52 грн., від 25.09.2024 № 2509/3 на суму 4 605 195,89 грн., від 30.09.2024 № 3009/3 на суму 24 921 891,84 грн., від 07.10.2024 № 0710/1 на суму 2067 432,70 грн.

за договором від 24.09.2024 № 683-24 на загальну суму 36 496 900,50 грн. з ПДВ, що підтверджується актами приймання-передачі вугільної продукції: від 24.09.2024 № 2409/1 на суму 3 302 321,36 грн., від 07.10.2024 № 0710/2 на суму 5 263 311,19 грн., від 14.10.2024 № 1410/2 на суму 7 875 201,84 грн., від 17.10.2024 № 1710/1 на суму 1 794 231,98 грн., від 21.10.2024 № 2110/1 на суму 16 359 237,49 грн., від 31.10.2024 № 3110/7 на суму 1 902 596,64 грн.

за договором від 25.09.2024 № 684-24 на загальну суму 12 267 880,68 грн. з ПДВ, що підтверджується актами приймання-передачі вугільної продукції: від 01.10.2024 № 0110/2 на суму 519 904,80 грн., від 03.10.2024 № 0310/1 на суму 1 102 036,56 грн., від 04.10.2024 № 0410/3 на суму 610 425,05 грн., від 07.10.2024 № 0710/3 на суму 1 259 124,36 грн., від 08.10.2024 № 0810/1 на суму 680 644,75 грн., від 09.10.2024 № 0910/2 на суму 1 341 829,87 грн., від 09.10.2024 № 0910/3 на суму 1 813 354,75 грн., від 10.10.2024 № 1010/2 на суму 2097867,05 грн., від 11.10.2024 № 1110/1 на суму 1 834 112,65 грн., від 16.10.2024 № 1610/1 на суму 616 191,53 грн., від 21.10.2024 № 2110/2 на суму 392 389,31 грн.

Як вказує Позивач, зазначені акти приймання-передачі у відповідності до пункту 2.6 укладених договорів є підтвердженням виконання Постачальником своїх зобов`язань перед Покупцем з поставки вугілля.

Разом з тим, Відповідач узятих за умовами договорів зобов`язань не дотримався, оплату за вугільну продукції здійснив на користь Позивача лише частково, а саме за договором поставки вугільної продукції від 22.07.2024 № 580-24 у загальній сумі 32 320 130,40 грн.

Звертаючись до суду із позовом, Позивач вказує, що загальний розмір заборгованості Відповідача перед Позивачем з оплати отриманої вугільної продукції складає 111 097 720,36 грн., зокрема за договорами: від 22.07.2024 № 580-24 на суму 9 727 686,54 грн.; від 06.09.2024 № 685-24 на суму 52 605 252,64 грн.; від 24.09.2024 № 683-24 на суму 36496900,50 грн.; від 25.09.2024 № 684-24 на суму 12 267 880,68 грн.

Таким чином, спір у справі виник у зв`язку із тим, що Покупець, порушуючи умови Договору, не оплатив отриману продукцію в повному обсязі, внаслідок чого, на день подачу позову у останнього утворилась заборгованість по оплаті поставленої продукції в розмірі 11197720,36 грн.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відтак, між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання параграфа 1 глави 30 ГК України, глави 54 ЦК України (поставка, купівля-продаж).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У відповідності до ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 663 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Судом встановлено, що на виконання умов Договорів №580-24, №685-24, №683-24, №684-24 Позивач здійснив поставку товару загалом на суму 143 417 850,76 грн. за актами приймання-передачі, що долучені до матеріалів позовної заяви.

Судом встановлено, що вказані актами приймання-передачі містять печатку та підпис відповідача про отримання Товару без жодних зауважень та заперечень щодо кількості та якості отриманого Товару. Також суд зауважує, що у матеріалах справи відсутні заперечення щодо якості та вартості отриманого Товару зі сторони Відповідача. Таким чином, суд приходить до висновку, що Відповідач у встановлений вищевказаним договорами строк не розрахувався чим порушив умови договору, а відтак, доводи позивача останнім було поставлено Товариству Товару загальною вартістю 143 417 850,76 грн., є не спростованими.

Відповідач належними засобами доказування доказів протилежного не довів.

Натомість, Відповідач порушив взяті на себе зобов`язання передбачені Договором та у строк передбачений умовами укладеного між Сторонами Договором здійснив оплату поставленого Товару лише частково у розмірі 32 320 130,40 грн. У зв`язку з чим, у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість на загальну суму 111 097 720,36 грн.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог Відповідач посилався на відсутність рахунків для оплати, що за твердженням Відповідача є відкладальною обставиною.

Суд звертає увагу Відповідача, що відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 29.04.2020 року у справі № 915/641/19, наявність або відсутність рахунку не звільняє відповідача від обов`язку здійснити оплату, оскільки такий обов`язок виникає на підставі договору, а не на підставі рахунку. Ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні приписів статті 212 ЦК України та не є простроченням кредитора у розумінні статті 613 ЦК України, а тому не звільняє Відповідача від обов`язку оплатити товар. (правова позиція є сталою, сформована у постановах Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 910/32579/15, від 22.05.2018 року у справі № 923/712/17, від 21.01.2019 року у справі № 925/2028/15, від 02.07.2019 року у справі № 918/537/18, від 29.08.2019 року у справі № 905/2245/17, від 26.02.2020 року у справі № 915/400/18).

Таким чином, за висновками суду, наявність або відсутність рахунку на оплату не звільняє Відповідача від обов`язку здійснити оплату за поставлений Товар, а також не є відкладальною обставиною.

За твердженням Позивача, котре не спростоване Відповідачем, станом на день подання позову зобов`язання з оплати поставленого товару на загальну суму 111 097 720,36 грн. відповідачем не виконано.

Доказів оплати поставленого товару на загальну суму 111 097 720,36 грн. матеріали справи не містять. Вказане Відповідачем не заперечується. Таким чином, суд приходить до висновку, що сума заборгованості Відповідача перед Позивачем у розмірі 111 097 720,36 грн. документально підтверджена та належним чином доведена, а позовні вимоги в цій частині є такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Позивачем заявлено до стягнення із відповідача 3% річних у розмірі 3 921 479,27 грн. та інфляційні нарахування у розмірі 13 889 711,96 грн.

Стосовно вказаних позовних вимог суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За приписами ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. (Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові № 48/23 від 18.10.2011 р. та Верховний Суд України у постанові № 3-12г10 від 08.11.2010 р.).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок, суд встановив, що він є арифметично вірним, таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають 3% річних у розмірі 3 921 479,27 грн. та інфляційні нарахування у розмірі 13 889 711,96 грн., а позовні вимоги в цій частині є такими, що підлягають задоволенню повністю.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 15 312 678,08 грн. - пені.

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

За змістом ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Суд відзначає, що умовами Договорів №580-24, №685-24, №683-24, №684-24 відповідальності відповідача у вигляді нарахування пені за порушення строків сплати заборгованості не встановлено, а чинним законодавством України не визначений розмір штрафних санкцій за порушення грошових зобов`язань за вказаними правовідносинами.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.12.2019 у справі №904/4156/18 наголосила, що розмір пені за порушення грошових зобов`язань встановлюється в договорі за згодою сторін. У тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

За таких обставин, суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача пені у розмірі 15 312 678,08 грн.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2, 3 ст. 80 ГПК України передбачено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 26.02.2019 у справі №914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 04/6455/17, від 05.11.2019 у справі №915/641/18.

При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності.

Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 зі справи № 902/761/18, від 20.08.2020 зі справи № 914/1680/18).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.

В практиці Європейського суду з прав людини також трапляються рішення, в яких суд посилається на баланс вірогідностей задля оцінки обставин у справі. Так, зокрема, у рішенні від 23.08.2016 р. (заява № 59166/12) Дж. К. та Інші проти Швеції (J.K. AND OTHERS v. SWEDEN) Європейський суд з прав людини наголошує, що "У країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

В рішенні Європейського суду з прав людини від 15.11.2007 р. (заява № 22750/02) у справі Бендерський проти України (BENDERSKIY v. Ukraine) суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у медичному експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Аргументи та заперечення проти задоволення позовних вимог відповідача, що наведені у відзиві, суд розглянув та відхилив, як такі що не спростовують заявлених позовних вимог.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Приймаючи рішення, суд зобов`язаний керуватись наданими сторонами доказами.

Позивач належним чином довів порушення його прав зі сторони відповідача.

Обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, належним чином доведені і відповідачем не спростовані, а тому позовні вимоги позивача до останнього підлягають задоволенню частково.

На підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Енерго Ресурс Груп» (ідентифікаційний код юридичної особи 45114874) на користь Державного підприємства «Добропіллявугілля-видобуток» (ідентифікаційний код юридичної особи 43895975): 111 097 720,36 грн. основного боргу, 3 921 479,27 грн. трьох відсотків річних від простроченої суми, 13 889 711,96 грн. інфляційної складової та 757 820,88 грн. судового збору.

3. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 09.04.2026

Суддя М.О. Лиськов