ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2026 року Справа № 918/1099/25

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Бучинська Г.Б. , суддя Маціщук А.В.

секретар судового засідання Кушнірук Р. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Юкрейн Тауер Компані" на рішення Господарського суду Рівненської області від 12 лютого 2026 року по справі № 918/1099/25 (суддя Мовчун А.І.)

час та місце ухвалення рішення: 12 лютого 2026 року; м. Рівне, вул. Давидюка Тараса, 26А; повний текст виготовлено 17 лютого 2026 року

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Юкрейн Тауер Компані"

до Приватного підприємства "УКР-КОМ"

про стягнення заборгованості у розмірі 1 972 747 грн 21 коп.

за участю представників сторін:

від Позивача - Тедорадзе М.Д.;

від Відповідача - Лящук М.В..

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Юкрейн Тауер Компані" (надалі Позивач) звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовом до Приватного підприємства "УКР-КОМ" (надалі Відповідач) про стягнення 1212195 грн 18 коп. штрафу та 760552 грн 03 коп. пені.

В обгрунтування позовної заяви Позивач посилався на те, що 13 вересня 2023 року між Позивачем та Відповідачем укладено договір підряду № 5014309 з будівництва та модернізації об`єктів інфраструктури Позивача, відповідно до актів виконаних робіт, підписаних сторонами. Вказано, що деякі роботи та послуги, які замовлялися Позивачем і на виконання яких погоджувався Відповідач (про що укладалися відповідні окремі письмові додаткові угоди), були виконані останнім із простроченням. За твердженням Позивача, за несвоєчасне виконання зобов`язань взятих на себе Відповідачем щодо виконання умов укладеного Договору, Позивачем нараховано Відповідачу 1212195 грн 18 коп. штрафу та 760552 грн 03 коп. пені.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 12 лютого 2026 року позов задоволено частково. Стягнуто з Відповідача на користь Позивача 76 055 грн 20 коп пені, 121 219 грн 52 грн штрафу та 23 672 грн 97 коп витрат по сплаті судового збору.

Приймаючи дане рішення, місцевий господарський суд зазначив, що з матеріалів справи вбачається, що Відповідачем у відзиві на позовну заяву не заперечується факт прострочення строків виконання окремих робіт згідно додаткових угод. Поряд з цим, Відповідачем не заперечується, що Відповідач виконав свої зобов`язання за договором підряду №5014309 з будівництва та модернізації об`єктів інфраструктури з порушенням визначених строків, за винятком додаткових угод, щодо яких Позивач реалізував право їх одностороннього розірвання.

Суд першої інстанції здійснивши власний розрахунок за допомогою системи комплексного інформаційного забезпечення LIGA 360 встановив, що Позивачем правильно нараховано суму пені та штрафу та дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог щодо стягнення з Відповідача 1212195 грн 18 коп. штрафу та 760552 грн 03 коп. пені.

Що ж до клопотання представника Відповідача про зменшення неустойки, то місцевий господарський суд вказав, що враховуючи існування об`єктивних обставин, пов`язаних із воєнним станом (повітряні тривоги, відключення електроенергії), які об`єктивно можуть ускладнювати своєчасне виконання робіт та мають істотний вплив на можливість дотримання графіку виконання зобов`язань), та те, що повне стягнення неустойки за наявності фактично прийнятих робіт і встановлених обставин прострочення призвело б до покладання на Відповідача надмірного тягаря, який не відповідає реальним наслідкам порушення зобов`язання, то в даному випадку існують підстави для зменшення їх розміру.

Отже, суд першої інстанції виснував, що зменшення розміру штрафу та пені, на даний момент є оптимальним балансом інтересів сторін у спорі та таким, що запобігатиме настанню негативних наслідків для сторін та з урахуванням доводів Відповідача, ненадання Позивачем доказів понесення ним у зв`язку з простроченням Відповідача (несвоєчасне виконання робіт) збитків та розміру таких збитків, та вважав за необхідне зменшити розмір штрафних санкцій на 90%.

Відтак, суд першої інстанції дійшов висновку про зменшення розміру штрафних санкцій на 90% та стягнення з Відповідача 121219 грн 52 коп. штрафу та 76055 грн 20 коп. пені.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, Позивач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій з підстав, висвітлених в ній, просить суд рішення місцевого господарського суду скасувати в частині зменшення штрафу, пені та прийняти нове рішення в цій частині, яким такі позовні вимоги задоволити в повному обсязі (том 1, а.с. 60-65).

Мотивуючи апеляційну скаргу, Позивач звертає увагу апеляційного господарського суду на те, що визначення конкретного розміру зменшення штрафних санкцій належить до дискреційних повноважень суду. Вказує, що реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені статтями 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил статті 86 ГПК України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обставин справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав, при цьому, справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними в питаннях застосування господарсько-правової відповідальності, а завдання неустойки сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. На переконання апелянта, в даній справі судом не враховано, що зменшення судом першої інстанції неустойки (пені, штрафу) на 90% фактично нівелює мету існування неустойки як виду цивільно-правової відповідальності за порушення зобов`язання, що в свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу.

Апелянт зазначає, що Відповідачем взагалі не виконані роботи по 21 Додатковій угоді до Договору підряду № 5014309 з будівництва та модернізації об`єктів інфраструктури Позивача.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 10 березня 2026 року справу №918/1099/25 прийнято до провадження суду та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Позивача та запропоновано Відповідачу в строк протягом 5 днів з дня вручення даної ухвали надати до відділу канцелярії та документообігу суду відзив на апеляційну скаргу з доказами його надсилання Позивачу.

16 березня 2026 року через підсистему «Електронний суд» від Відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому Відповідач просив залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Відповідач вказав, що з огляду на відсутність підстав для висновку про те, що порушення Відповідачем зобов`язання за Договором мало наслідком значних збитків для Позивача, суд першої інстанції з його позиції, повно та всебічно перевіривши доводи сторін щодо зменшення штрафних санкцій та надані на їх підтвердження докази, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій на 90 %, що на його переконання не призводить до нівелювання значення неустойки як відповідальності за порушення виконання зобов`язання.

Щодо пункту 2.2 апеляційної скарги, то апелянт зазначив про те, що Відповідачем були не виконані роботи по частині Додаткових угод саме по причині одностороннього розірванні цих додаткових угод, наголошуючи, що ця обставина встановлена судом першої інстанції, тому цей висновок суду з позиції Відповідача є вірним і не свідчить про незаконність рішення суду. З приводу пункту 2.3 апеляційної скарги, то Відповідач вказав, що суд першої інстанції не дослідив наслідки порушення та доводи Позивача, однак, в обґрунтування зазначає про те, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у Позивача збитків. Відповідач звертає увагу суду на те, що ні у позовній заяві з додатками, ні в апеляційній скарзі немає будь-яких доказів понесення Позивачем збитків, тому твердження апелянта про те, що суд першої інстанції не дослідив наслідки порушення, з його позиції, є безпідставним.

Ухвалою апеляційного господарського суду від 23 березня 2026 року по справі №918/1099/25 проведення підготовчих дій закінчено та розгляд апеляційної скарги призначено на 1 квітня 2026 року об 14:40 год.

24 березня 2026 року через підсистему «Електронний суд» від Позивача надійшла відповідь на відзив до апеляційної скарги, в якій Позивач вказав, що усього за Договором протягом 2023-2025 років Відповідачу було сплачено 21 383 466 грн 40 коп.. В свою чергу, сума невиконаних Відповідачем додаткових угод становить 11 990 508 грн 88 коп.. Зазначає, що сума неустойки (пені, штрафу), що підлягає стягненню з Відповідача становить 1 972 747 грн 21 коп., тому зазначене, з його позиції, свідчить про те, що вимоги Позивача щодо стягнення неустойки є співмірними із отриманими Відповідачем грошовими коштами за Договором та зменшення розміру неустойки на 90 % фактично нівелює мету існування неустойки як виду цивільно-правової відповідальності за порушення зобов`язання, що в свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності Відповідача.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 30 березня 2026 року задоволено клопотання Позивача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду та призначено розгляд справи в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

28 березня 2026 року через підсистему «Електронний суд» від Відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в яких Відповідач вказав, що аргументи Позивача про те, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у Позивача збитків та те, що збитки не є складовою частиною неустойки всупереч твердженням Відповідача не заслуговують на увагу оскільки, Відповідач не зазначав у відзиві на апеляційну скаргу про те, що збитки є складовою частиною неустойки. Зазначив, що збитки є самостійною юридичною конструкцією, яка чітко регламентована матеріальними нормами права. Звертає увагу, що Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просив врахувати факт відсутності збитків у Позивача, виходячи із положень частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України, відповідно до якої: розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

В судовому засіданні від 1 квітня 2026 року, яке проведено в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, представник Позивача підтримав доводи апеляційної скарги та просив рішення місцевого господарського суду скасувати в частині зменшення штрафних санкцій на 90 % річних та прийняти нове рішення в цій частині, яким такі позовні вимоги задоволити в повному обсязі. Представник Позивача вказав, що усього за Договором протягом 2023-2025 років Відповідачу було сплачено 21 383 466 грн 40 коп., та що сума невиконаних Відповідачем додаткових угод становить 11 990 508 грн 88 коп.. При цьому наголошує, що сума неустойки, що підлягає стягненню з Відповідача становить 1 972 747 грн 21 коп., тому зазначене з позиції представника свідчить про те, що вимоги Позивача щодо стягнення неустойки є співмірними із отриманими Відповідачем грошовими коштами за Договором. Вважає, що зменшення розміру неустойки на 90 % фактично нівелює мету існування неустойки як виду цивільно-правової відповідальності за порушення зобов`язання, що в свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності Відповідача.

В судовому засіданні від 1 квітня 2026 року, представник Відповідача просив залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Представник Відповідача вказав, що з огляду на відсутність підстав для висновку про те, що порушення Відповідачем зобов`язання за Договором мало наслідком понесення значних збитків для Позивача, суд першої інстанції, повно та всебічно перевіривши доводи сторін щодо зменшення штрафних санкцій та надані на їх підтвердження докази, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій на 90 %, що за обставин цієї справи, з позиції предстанвика Відповідача, не призводить до нівелювання значення неустойки як відповідальності за порушення виконання зобов`язання. Представник вказав, що Відповідачем були не виконані роботи по частині Додаткових угод саме по причині одностороннього розірванні цих додаткових угод, і що саме ця обставина встановлена судом першої інстанції, тому вважає висновок суду вірним і що доводи апеляційної скарги не свідчать про незаконність рішення суду.

Заслухавши пояснення представників Позивача та Відповідача, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, заперечень на відзив на апеляційну скаргу, стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду доходить висновку, що апеляційну скаргу Позивача слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. При цьому суд апеляційної інстанції виходив з наступного.

З матеріалів справи слідує, що 13 вересня 2023 року між Позивачем (замовник) та Відповідачем (підрядник) укладено договір підряду № 5014309 з будівництва та модернізації об`єктів інфраструктури Позивача (надалі Договір; том 1, а.с. 40-49).

Відповідно до пункту 2.1 Договору, Відповідач зобов`язався від імені та за дорученням Позивача, на свій ризик, виконати роботи, а Позивач зобов`язався прийняти та оплатити належним чином виконані роботи.

Згідно пункту 2.2 Договору, Відповідач прийняв зобов`язання виконати повний комплекс робіт з будівництва (монтажу), реконструкції, технічного переоснащення об`єктів, зокрема, проектні роботи, отримати всі необхідні дозволи, укласти та переоформити договори оренди, роботи з енергозабезпечення об`єктів, оснащення протипожежної та охоронною сигналізацією, роботи з поточного та капітального ремонту об`єктів, тощо.

Підпунктом 3.3.1 Договору передбачено, що Відповідач зобов`язаний якісно виконати та здати Позивача всі роботи в обсягах і у строки, що передбачені положеннями цього Договору, тощо. Для робіт із розділу 1.15 додатку № 1 до Договору (термінові роботи) строк виконання робіт - 48 годин із моменту прийняття замовлення в роботу.

В силу дії пункту 4.2 Договору, вартість робіт за Договором становить всі прийняті за актами роботи, замовлені за всіма додатковими угодами або WO за цінами у відповідності прейскуранту, що наведений у додатку №1 до Договору (далі - прейскурант). У разі, якщо необхідно провести роботи, що не увійшли у прейскурант, їх вартість буде визначатись за кошторисом, який додається до додаткової угоди.

Відповідно до пункту 5.5 Договору Відповідач зобов`язався приступити до виконання робіт та завершити їх не пізніше дат, вказаних у відповідних додаткових угодах та/або WO.

Пунктом 5.7 Договору передбачено, що приймання - передача виконаних робіт відбувається після отримання Позивачем від Відповідача повідомлення про завершення їх виконання, наявності сканованої копії підписаної сторонами відомості (Ф.2) та відомості демонтованих ТМЦ (Ф.5 наведена в додатку № 4 до цього Договору), належним чином оформленого акту, запропонованої дати візиту Позивача для перевірки якості та повноти виконаних Робіт.

Згідно пункту 7.1 Договору за порушення взятих за цим Договором зобов`язань сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України та відповідно до положень цього Договору.

У відповідності до пункту 7.5 Договору, у разі порушення строку виконання робіт (окрім зазначених в підпункту 7.5.1 Договору), Відповідач, на вимогу Позивача, сплачує останньому пеню в розмірі 0,2% від вартості невиконаних або неналежно/несвоєчасно виконаних робіт, за кожний день прострочення. У разі порушення строків виконання робіт більше, ніж на 30 (тридцять) календарних днів, замовник має право додатково стягнути штраф 10% від вартості таких робіт та відмовитися від їх прийняття в тому числі з правом розірвати в односторонньому порядку відповідну додаткову угоду до цього договору та/або відмовитись від WO, направивши Відповідачу повідомлення про розірвання/відмову та вимагати від Відповідача сплати нарахованої за 30 (тридцять) календарних днів пені без компенсації Позивачем фактичних витрат Відповідача на такі Роботи.

Як визначено пунктом 13.2 Договору, Договір набуває чинності з дати набуття чинності та діє до 31 серпня 2026 року (включно). Якщо на дату закінчення строку дії цього Договору які-небудь з зобов`язань сторін невиконані та/або якщо строк виконання окремих зобов`язань встановлений таким чином, що він виходить за межі строку дії Договору, то такі зобов`язання залишаються чинними до їх повного виконання.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, сторонами укладені Додаткові угоди до Договору, а саме: №5014309-54 від 28 листопада 2023 року, №50143091-9 від 8 грудня 2023 року, №50143091-5 від 21 листопада 2023 року, №5014309-47 від 22 листопада 2023 року, №5014309-46 від 22 листопада 2023 року, №5014309-48 від 22 листопада 2023 року, №5014309-49 від 23 листопада 2023 року, №5014309-26 від 20 жовтня 2023 року, №5014309-14 від 17 жовтня 2023 року, №5014309-18 від 20 жовтня 2023 року, №5014309-24 від 20 жовтня 2023 року, №5014309-22 від 20 жовтня 2023 року, №5014309-28 від 20 жовтня 2023 року, №5014309-111 від 2 лютого 2024 року, №5014309-122 від 22 лютого 2024 року, №5014309-108 від 25 січня 2024 року, №50143091-8 від 28 листопада 2023 року, №5014309-123 від 11 березня 2024 року, №5014309 -119 від 13 лютого 2024 року, №5014309 -124 від 13 березня 2024 року, №5014309 -125 від 11 березня 2024 року.

Позивач неодноразово направляв претензії Відповідачу з вимогами сплати штрафних санкцій (том 1, а.с.137-138, 143-144, 149, 154, 159, 164, 169, 171-172, 174-175, 177-178, 180-181, 184, 187, 189-190, 192-195, 202-203, 205-208, 210-211, 213-214, 218-219, 223-224), а також повідомив, що оскільки строки виконання зобов`язання порушені більш ніж на 30 днів, то у відповідності пункту 7.5 Договору користується правом відмовитися від виконання робіт і розриває в односторонньому порядку додаткові угоди до Договору (№5014309-54 від 28 листопада 2023 року, №50143091-9 від 8 грудня 2023 року, №50143091-5 від 21 листопада 2023 року, №5014309-47 від 22 листопада 2023 року, №5014309-46 від 22 листопада 2023 року, №5014309-48 від 22 листопада 2023 року, №5014309-49 від 23 листопада 2023 року, №5014309-26 від 20 жовтня 2023 року, №5014309-14 від 17 жовтня 2023 року, №5014309-18 від 20 жовтня 2023 року, №5014309-24 від 20 жовтня 2023 року, №5014309-22 від 20 жовтня 2023 року, №5014309-28 від 20 жовтня 2023 року, №5014309-122 від 22 лютого 2024 року, №5014309-108 від 25 січня 2024 року, №50143091-8 від 28 листопада 2023 року, №5014309-123 від 11 березня 2024 року, №5014309-119 від 13 лютого 2024 року, №5014309 -124 від 13 березня 2024 року, №5014309 -125 від 11 березня 2024 року).

Як вбачається з акту приймання-передачі виконаних робіт до додаткової угоди №5014309-111 від 2 лютого 2024 року, складеного сторонами 4 квітня 2025 року, роботи, які замовлялися Позивачем і на виконання яких погоджувався Відповідач, загальною вартістю 111070 грн 48 коп. з ПДВ, були виконані із простроченням.

Позивач, посилаючись на невиконання Відповідачем зобов`язань в строки, визначені Договором, звернувся до господарського суду за захистом порушеного, на його думку права, із позовом про стягнення з Відповідача 760552 грн 03 коп. пені та 1212195 грн 18 коп. штрафу.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги, що між сторонами виникли правовідносини на підставі Договору, який за своєю правовою природою є договором поставки, відтак до правовідносин, що виникли між сторонами на підставі даного Договору слід застосовувати положення законодавства, що регулюють правовідносини поставки.

Статтею 875 Цивільного кодексу України врегульовано, що за договором будівельного підряду підрядник зобов`язується збудувати і здати у встановлений строк об`єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно - кошторисної документації, а замовник зобов`язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов`язок не покладається на підрядника, прийняти об`єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх. Договір будівельного підряду укладається на проведення нового будівництва, капітального ремонту, реконструкції (технічного переоснащення) підприємств, будівель (зокрема житлових будинків), споруд, виконання монтажних, пусконалагоджувальних та інших робіт, нерозривно пов`язаних з місцезнаходженням об`єкта. До договору будівельного підряду застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Приписами частини 2 статті 849 Цивільного кодексу України унормовано, що якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків.

Згідно з частин 1, 2 статті 883 Цивільного кодексу України підрядник відповідає за недоліки збудованого об`єкта, за прострочення передання його замовникові та за інші порушення договору (за недосягнення проектної потужності, інших запроектованих показників тощо), якщо не доведе, що ці порушення сталися не з його вини. За невиконання або неналежне виконання обов`язків за договором будівельного підряду підрядник сплачує неустойку, встановлену договором або законом, та відшкодовує збитки в повному обсязі.

Суд зазначає, що станом на вказані дати в додаткових угодах до Договору, узгоджені сторонами, в межах яких за вимогами частини 1 статті 631 Цивільного кодексу України сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до Договору, підрядник роботи не виконав в повному обсязі, що Відповідачем не заперечено та визнано.

Відповідно до частини 1 статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Пунктом 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України врегульовано, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

За частинами 1-3 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

З поданої Позивачем апеляційної скарги, вбачається що всі її заперечення зводяться до скасування рішення місцевого господарського суду в частині зменшення розміру штрафних санкцій, на 90 % .

Частиною 1 статті 25 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що апеляційні господарські суди переглядають в апеляційному порядку судові рішення місцевих господарських судів, які знаходяться у межах відповідного апеляційного округу (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного господарського суду).

Колегія суддів констатує, що статтею 269 Господарського процесуального кодексу України визначено, що: суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї; суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

З урахуванням меж розгляду справи судом апеляційної інстанції, визначених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд здійснює перегляд справи за наявними у ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Предметом апеляційного оскарження та відповідно апеляційного розгляду у даній справі є рішення місцевого господарського суду в частині зменшення штрафних санкцій на 90 %.

Відтак, дослідивши докази, долучені Позивачем до матеріалів справи, в підтвердження позовних вимог щодо стягнення штрафних санкцій, та переглядаючи оспорюване судове рішення саме в межах поданої апеляційної скарги, апеляційний господарський суд констатує наступне.

У відповідності до вимог частини 1 статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до частин 1, 2 статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Порушенням зобов`язання, згідно статті 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно частини 1 статті 550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

У відповідності до пункту 7.5 Договору у разі порушення строку виконання робіт (окрім зазначених в підпункті 7.5.1 Договору), Відповідач, на вимогу Позивача, сплачує останньому пеню в розмірі 0,2% від вартості невиконаних або неналежно/несвоєчасно виконаних робіт, за кожний день прострочення. У разі порушення строків виконання робіт більше, ніж на 30 (тридцять) календарних днів, Позивач має право додатково стягнути штраф 10% від вартості таких робіт та відмовитися від їх прийняття в тому числі з правом розірвати в односторонньому порядку відповідну додаткову угоду до цього Договору та/або відмовитись від WO, направивши Відповідачу повідомлення про розірвання/відмову та вимагати від Позивача сплати нарахованої за 30 (тридцять) календарних днів пені без компенсації Позивачем фактичних витрат Відповідача на такі роботи.

З матеріалів справи вбачається, що Відповідачем у відзиві на позовну заяву не заперечується факт прострочення строків виконання окремих робіт згідно додаткових угод.

Здійснивши перевірку правильності здійснених Позивачем нарахувань, колегія суду прийшла до висновку про правомірність та арифметичну вірність заявленого позову щодо стягнення 760552 грн 03 коп. пені та 1212195 грн 18 коп. штрафу.

Водночас, розглянувши клопотання Відповідача про зменшення штрафних санкцій колегією суддів враховуються наступні обставини.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2013 від 11 липня 2013 року слідує, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Відтак, інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

В той же час суд з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України (у разі їх нарахування у іншому розмірі ніж визначено Законом), оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.

Дані висновки наведені в постанові Великої Палати Верховного Суду щодо застосування статті 625 Цивільного кодексу України від 18 березня 2020 року в справі №902/417/18.

Такими чином вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені) та відсотків річних, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) та відсотків річних таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Тобто з системного аналізу вищевказаних норм слідує, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки та відсотків річних є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки та відсотків річних.

Відповідно до статті 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

В силу дії частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Тобто, обидва кодекси містять норми, які дають право суду зменшити розмір обрахованих за договором штрафних санкцій, але Господарський кодекс України вказує на неспівмірність розміру пені з розміром збитків кредитора як на обов`язкову умову, за наявності якої таке зменшення є можливим, тоді як Цивільний кодекс України виходить з того, що підставою зменшення можуть бути й інші обставини, які мають істотне значення (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 14 липня 2021 року у справі №916/878/20).

Тлумачення частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них.

Таку правову позицію викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19 березня 2024 року у справі №917/612/23.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, яка порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення неустойки.

При цьому ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності (подібний висновок наведено також і у постанові Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі №922/266/20).

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів звертає увагу апелянта, що Верховний Суд неодноразово наголошував у своїх постановах, що визначення конкретного розміру, на який зменшуються належні до сплати штрафні санкції, належить до дискреційних повноважень суду. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені статтями 551 Цивільного кодексу України та 233 Господарського кодексу України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 Цивільного кодексу України (справедливість, добросовісність, розумність), має забезпечити баланс інтересів сторін та з дотриманням правил статті 86 Господарського процесуального кодексу України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обставин справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав (відповідний висновок також викладений у постановах Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі №910/8698/19, від 08 жовтня 2020 року у справі №904/5645/19, від 14 квітня 2021 року у справі №922/1716/20, від 05 березня 2019 року у справі №923/536/18, від 10 квітня 2019 року у справі №905/1005/18).

Колегія суду також констатує, що у постанові Верховного Суду від 15 червня 2022 року у справі №922/2141/21 міститься висновок про те, що приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним із завдань застосування таких санкцій до боржника є стимулювання належного виконання ним договірних зобов`язань, при цьому надмірне зменшення розміру пені та/або штрафу фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.

В той же час апеляційний господарський суд враховує, що у правовідносинах Позивача та Відповідача в односторонньому порядку Додаткові угоди Позивачем, що вказує на те, що рішення у цій справі щодо стягнення пені та штрафу не може стимулювати Відповідача до належного виконання Договору саме з огляду на їх розірвання, а отже стягнення вказаних сум (у тому числі й у повному обсязі про що вказує апелянт) не призведе до будь-якого стимулювання Відповідача, що в свою чергу вказує про неможливість застосування правового висновку, наведеного в справі №922/2141/21 саме в цій справі.

З огляду на усе вищеописане колегія суду приходить до аналогічних висновків, що і місцевий господарський суд, котрий взяв до уваги те, що: у Відповідача наявні поважні причини неможливості вчасного виконання договірних зобов`язань (унікальність іноземного товару, зупинення комерційної діяльності виробника на території України, логістика постачання); відповідач зобов`язання з поставки товару (з урахуванням одностороннього розірвання Додаткових угод) виконав у повному обсязі; розмір договірних санкцій складає 1972747 грн 21 коп., що по суті створює додатковий майновий тягар для відповідача; недоведеність негативних наслідків для кредитора.

Відтак колегія суддів приходить до висновку (як і місцевий суд) про те, що застосування до Відповідача штрафних санкцій у заявленому розмірі може призвести до зриву виконання інших державних контрактів, для виконання яких мають бути залучені власні кошти Відповідача, може призвести до порушення інтересів держави у сфері обороноздатності, що в даний час є пріоритетним питанням, вкрай важливим для державного суверенітету та територіальної цілісності України. При цьому апеляційний господарський суд констатує, що кількість таких контрактів наводиться самим Позивачем у апеляційній скарзі.

У розрізі зазначеного вище апеляційний господарський суд вважає за необхідне вказати, що таке зменшення пені та штрафу є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання Відповідачем зобов`язання і проявом балансу між інтересами обох сторін, узгоджується з нормами Закону, які регулюють можливість такого зменшення, а також виступає способом стимулювання боржника до належного виконання зобов`язань.

З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції вказує на наявність підстав для зменшення розміру заявлених до стягнення сум з урахуванням ступені виконання зобов`язання, відсутність доведення Позивачем збитків (у розумінні статті 233 Господарського кодексу України), як і не доведення, що розмір пред`явлених вимог щодо стягнення штрафу та пені не перевищує (значно перевищує) розмір збитків Позивача, що в свою чергу (з призми дії частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України) і надає право суду на відповідне зменшення.

Колегія суду також констатує, що об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 19 січня 2024 року у справі № 911/2269/22 вказала на те, що в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положенням статті 233 Господарського кодексу України і частині третій статті 551 Цивільного кодексу України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статтей 86, 210, 237 Господарського процесуального кодексу України. Такий підхід є усталеним в судовій практиці.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі №911/2269/22 зазначила, що враховуючи висновок про індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, що виключає формування єдиних (для вирішення спорів про стягнення неустойки) критеріїв та алгоритму визначення підстав для зменшення розміру неустойки та критеріїв для встановлення розміру.

Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90%, 70% чи 50% тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини першої, другої статті 233 Господарського кодексу України та частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, тобто у межах судового розсуду (та за наявності підстав, обумовлених цими статтями, і описаних вище у даній постанові).

У питаннях підстав для зменшення розміру неустойки не може бути однакових умов, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій: Верховний Суд не надавав у наведених вище справах висновків, які б певним чином додатково обмежували умови здійснення розсуду суду у питаннях зменшення розміру пені так, щоб тільки один варіант реалізації розсуду суду можна було вважати правильним. Тому відсутні підстави вважати, що у тих випадках, коли Верховний Суд дійшов висновку про відсутність порушення норм процесуального права чи неправильного застосування норм матеріального права при застосуванні судами власної дискреції, Верховний Суд зробив висновок про те, що тільки такий варіант реалізації дискреції слід вважати законним. Колегія суду констатує, що подібний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року у справі №910/6471/20.

Таким чином, судом апеляційної інстанції не встановлено порушення місцевим судом власних дискреційних повноважень та неправильне застосування висновків Верховного Суду. При цьому апеляційний господарський суд переглядаючи справу та оспорюване судове рішення прийшов до аналогічних висновків щодо можливості у даній судовій справі (де стягується лише пеня та штраф) зменшити розмір цих штрафних санкцій на 90%.

Крім того, відхиляючи аргументи скаржника, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що в питаннях наявності/відсутності підстав для зменшення розміру неустойки з огляду на їх варіабельність фактично неможливо говорити про подібність правовідносин, оскільки у кожному конкретному випадку суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій.

Отже, аналіз наведених скаржником у апеляційній скарзі висновків суду касаційної інстанції стосовно підстав для зменшення розміру штрафних санкцій у справах свідчить про те, що з них не можна виокремити умови їх застосування окремо від специфічних обставин тих справ і застосувати у справі, що розглядається.

Приходячи до відповідних висновків колегія суду наголошує, що подібна правова позиція викладена і у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2025 року у справі №920/1176/21.

Як вбачається із матеріалів справи, Позивачем не доведено понесення збитків, пов`язаних з несвоєчасним виконанням Відповідачем зобов`язання за Договором.

Поряд з цим, суд апеляційної інстанції бере до уваги й те, що окрім пені в розмірі 0,2 % Позивачем для Відповідача також нараховується штраф в розмірі 10% від вартості робіт та те, що Позивач розірвав в односторонньому порядку Додаткові угоди.

Також колегією суду враховується, що Відповідачем долучено до матеріалів справи висновок Рівненської Торгово-промислової палати про істотну зміну обставин, обставин непереборної сили від 16 січня 2025 року №56.01/19 на замовлення Відповідача (том 1, а.с. 247-248). В якому зазначено, що через суттєвий дефіцит потужності в енергосистемі, були введені ліміти споживання електроенергії, що унеможливило належне виконання Відповідачем умов Договору.

Як вже констатувалося судом апеляційної інстанції, згідно з чинним законодавством розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій не врегульований, а тому таке питання має вирішуватися судом з урахуванням вимог статті 86 Господарського процесуального кодексу України.

Підсумовуючи судова колегія зазначає, що за відсутності в Законі як переліку виняткових обставин, так і врегульованого розміру (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій та за обставин, що описані в даному судовому рішенні, судом апеляційної інстанції не встановлено порушень Господарським судом Рівненської області норм законодавства при зменшенні штрафних санкцій на 90%. При цьому апеляційний господарський суд прийшов до аналогічних висновків.

Колегія суду звертає увагу апелянта, що висновки щодо можливості зменшення штрафних санкцій на 90 % наведені також і в постановах Верховного Суду по справах №924/706/23, №903/280/24, №918/934/25.

Отже, зважаючи на все вищеописане, колегія суддів прийшла висновку про наявність правових підстав для зменшення розміру нарахованих Позивачем пені та штрафу та стягнення їх в розмірі 90% від нарахованого на підставі пункту 7.5 Договору, а саме: 76055 грн 20 коп. пені та 12121 грн 52 коп. штрафу. Відповідно в задоволенні решти штрафу та пені суд апеляційної інстанції відмовляє.

Дане рішення було прийняте і місцевим господарським судом.

Відповідно приймаючи таке рішенні Північно-західний апеляційний господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду без змін.

Таким чином, колегія суддів вважає посилання Позивача, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними, документально необґрунтованими, та такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору, та констатує, що зазначені доводи не спростовують законність оспорюваного рішення.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Відтак Північно-західний апеляційний господарський суд задовольняє позовні вимоги Позивача частково, а відтак залишає без змін оспорюване рішення, а апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги на рішення суду покладаються на Позивача, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Юкрейн Тауер Компані" на рішення Господарського суду Рівненської області від 12 лютого 2026 року в справі № 918/1099/25 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Рівненської області від 12 лютого 2026 року в справі №918/1099/25 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

5. Справу №918/1099/25 повернути Господарському суду Рівненської області.

Повний текст постанови виготовлено 7 квітня 2026 року.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Маціщук А.В.