ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31.03.2026 м. Івано-ФранківськСправа № 909/56/26

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Гули У. І., секретар судового засідання Шмаюн Ю.Ю. розглянув в порядку загального позовного провадження справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Спільне українсько-німецьке підприємство "Товариство технічного нагляду ДІЕКС", пров. Джинчарадзе, 8, м. Дніпро, 49040

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Європа Транс Агро", вул. В. Івасюка, буд. 62, м. Івано-Франківськ, 76020

про стягнення заборгованості в сумі 235 415 грн 62 коп.

за участю:

представника позивача адвоката Пашніна А.В.

представника відповідача адвокат Стовбова А.В.

в с т а н о в и в:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Спільне українсько-німецьке підприємство "Товариство технічного нагляду ДІЕКС" звернулось до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Європа Транс Агро" про стягнення 235 415 грн 62 коп., з яких: 181 500 грн 00 коп. - основний борг, 41 891 грн 87 коп. - інфляційне збільшення та 12 023 грн 75 коп. - штрафні санкції.

Вирішення судом процесуальних питань.

Згідно з ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 26.01.2026, суд відкрив провадження у справі та постановив здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами; встановив сторонам строки для подання заяв по суті та клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.

Відповідач 11.02.2026 подав суду відзив на позовну заяву, заяву про виклик свідка, клопотання про призначення почеркознавчої та технічної експертизи, заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Суд ухвалою від 12.02.2026 задовольнив заяву відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, постановив подальший розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження зі стадії відкриття провадження у справі, призначив підготовче засідання.

23.02.2026 позивач подав суду відповідь на відзив.

Ухвалою суду від 17.03.2026 суд постановив у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Європа Транс Агро" про виклик свідка відмовити; у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Європа Транс Агро" про призначення судової почеркознавчої та технічної експертиз та про витребування у позивача оригіналів доказів відмовити; підготовче провадження закрити та призначити розгляд справи по суті.

У судовому засіданні 31.03.2026 суд завершив розгляд справи по суті та перейшов до стадії ухвалення рішення, проголосив скорочене рішення.

Позиція позивача.

Позовні вимоги мотивовані порушенням відповідачем договірних зобов`язань, що виникли на підставі Договору №918-23-РО від 12.07.2023 в частині проведення оплати за надані послуги (роботи). За прострочення виконання грошового зобов`язання позивач, керуючись ст.625 Цивільного Кодексу України нарахував відповідачу інфляційне збільшення в сумі 41 891 грн 87 коп.; штрафні санкції в сумі 12 023 грн 75 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані ст. 525, 526, 530, 610, 612, 625, 629 Цивільного Кодексу України

Позиція відповідача.

Відповідач повідомляє, що Позивачем не було виконано в повному обсязі п. 1.5. Договору, в частині надання сертифікатів відповідності, свідоцтв про інспектування рухомого обладнання, не здійснено маркування корозостійкості таблички. Позивачем було надано сертифікати відповідності та свідоцтва лише на 8 цистерн, на 5 цистерн сертифікати так і не були надані.

Відповідач стверджує, що акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) підписані з його сторони та проставлені відтиски печаток, однак, представник Відповідача який діяв на підставі довіреності Собчук В.М. не підписував акти: № 1 від 04.08.2023 р., № 2 від 10.10.2023 р. В матеріалах справи також відсутні докази якими б сторонами узгоджувався обсяг робіт, що підлягали виконання за договором.

Відповідач зазначає, що після початку повномасштабної військової агресії російської федерації проти України транспортні засоби (вантажні тягачі, напівпричепи) відповідача були викрадені військовими формуваннями російської федерації, на підтвердження надав копія витягу з ЄРДР від 12.07.2022 р.

Уведення воєнного стану на території України є форс-мажором (лист Торгово промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022) та є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договору.

У зв"язку зі скрутним фінансовим становищем, що підтверджує звітом про фінансові результати за 2025 рік, просить суд зменшити штрафні санкції на 99 %.

Фактичні обставини справи, встановлені судом. Дослідження доказів.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності всі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги чинного законодавства, суд встановив наступне.

12.07.2023 між Товариством з обмеженою "Європа Транс Агро" (далі - відповідач, замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Спільне українсько - німецьке підприємство "Товариство технічного наляду ДІЕКС" (далі - позивач, виконавець) було укладено договір про надання послуг №918-23-РО (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору виконавець бере на себе зобов`язання надати послуги (роботи) з оцінки відповідності та періодичного інспектування рухомого обладнання, що працює під тиском, а саме цистерн для перевезення небезпечних вантажів (газів) в кількості 13 одиниць, а замовник зобов`язується прийняти та сплатити надані послуги (роботи).

За результатами робіт виконавець надає замовнику сертифікат відповідності, свідоцтво про інспектування рухомого обладнання, що працює під тиском (цистерни для перевезення небезпечних вантажів) та робить маркування корозієстійкої таблички, закріпленої на цистерні (п.1.5. договору).

Згідно з п. 1.2. договору термін надання послуг (робіт) - протягом 30 робочих днів після надання замовником належним чином підготовленого обладнання та за умови здійснення замовником авансового платежу (передплати) згідно п.2.2. цього Договору.

Відповідно до п. 2.1. договору вартість послуг (робіт) за цим Договором становить 573 300 грн 00 коп. з урахуванням ПДВ 95 550 грн 00 коп. Вартість робіт є договірною.

Замовник здійснює авансований платіж (передплату) у розмірі 96 000 грн 00 коп. Залишкова сума буде оплачуватися рівними частинами відповідно до графіка: 26.07.2023, 14.08.2023, 28.08.2023, 12.09.2023, 26.09.2023 (п.2.2 Договору).

Днем здійснення платежу вважається день зарахування банком грошових коштів на розрахунковий рахунок виконавця (п.2.3 Договору).

Відповідно до п. 3.3.4, 3.3.5. Договору замовник зобов`язаний прийняти надані виконавцем послуги (роботи) за актом здачі-приймання наданих послуг (робіт) та оплатити, згідно умовами цього Договору.

Згідно з п. 4.1. Договору при завершені надання послуг (робіт) виконавець надає замовнику акт здачі-приймання наданих послуг (робіт).

Позивач виконав взяті на себе зобов`язання належним чином на загальну суму 573 300 грн з ПДВ відповідно до п.2.1 Договору, що підтверджується актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) №1 від 04.08.2023 та №2 від 10.10.2023, підписаним у двосторонньому порядку сторонами та скріплений печатками, також в актах зазначено, що послуги (роботи) надані виконавцем в повному обсязі і задовільняють умовам договору. Сторони одна до одної претензій не мають.

Крім того, на суму наданих послуг позивач склав та зареєстрував податкові накладні №0000160 від 20.07.2023, №0000044 від 04.08.2023, №0000024 від 05.09.2023, №0000103 від 10.10.2023 в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Проте, відповідач (замовник) лише частково виконав свій обов`язок щодо оплати наданих послуг (робіт), передбаченим п. 3.3.4 Договору, на розрахунковий рахунок позивача (виконавця), що підтверджується платіжними інструкціями, а саме: №14518 від 20.07.2023 на суму 95 550 грн 00 коп. з ПДВ; №15908 від 04.08.2023 на суму 9 600 грн 00 коп. з ПДВ; №17093 від 18.08.2023 на суму 95 550 грн 00 коп. з ПДВ; №17094 від 18.08.2023 на суму 95 550 грн 00 коп. з ПДВ; № 18500 від 05.09.2023 на суму 95 550 грн 00 коп.

Загальна сума сплачених платежів становить 391 800 грн 00 коп.

Виходячи з вищевикладеного, на день подання позовної заяви заборгованість відповідача за Договором перед позивачем складає 181 500 грн 00 коп.

Позивачем було направлено на адресу відповідача листи - нагадування щодо заборгованості з оплати наданих послуг за Договором № 918-23-РО від 12.07.2023, а саме лист - нагадування за вих. №381 від 24.04.2025 щодо сплати заборгованості за договором з вимогою здійснити оплату заборгованості в повному обсязі з урахуванням попередньої фактичної оплати, що підтверджується поштовою накладною за відправленням №571 від 24.04.2025 та копією опису вкладення до цінного листа; лист - нагадування за вих №1223 від 03.12.2025 з вимогою сплатити суму заборгованості продовж 5 банківських днів, що підтверджується поштовим відправленням 851 від 04.12.2025 та звітом відправлення засобами електронного зв`язку.

В матеріалах справи відсутні докази погашення відповідачем заборгованості перед позивачем. На суму заборгованості позивач нарахував інфляційне збільшення та штрафні санкції.

Наведені вище обставини і зумовили звернення позивача до суду з даним позовом.

Норми права та мотиви, якими суд керувався при ухваленні рішення.

ЦК України врегульовано питання виконання договірних зобов`язань.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання. (ст. 901 ЦК України).

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 903 ЦК України).

Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).

Пунктом 2 ст. 614 Цивільного кодексу України встановлено, що відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Факт порушення відповідачем договірного зобов`язання щодо повної оплати за надані послуги підтверджується матеріалами справи, відповідач доводи позивача не спростував, суд вважає правомірними та обгрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача 181 500 грн 00 коп. боргу.

Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до пункту 2.4 «Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 (надалі Положення), первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Згідно з пункту 2.5 Положення документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.

Відтак, підписання та засвідчення печаткою відповідача актів здачі приймання робіт (надання послуг), які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і відповідають вимогам, зокрема статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, та фіксує факт здійснення господарської операції, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за виконані роботи (надані послуги).

Твердження відповідача про те, що акти здачі-приймання робіт (надання послуг) № 1 від 04.08.2023, № 2 від 10.10.2023 не підписувались представником відповідача, не приймаються судом до уваги, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами.

Печатка відноситься до даних, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні відповідних правовідносин.

Наявність печатки на правочині, за умови відсутності доказів протиправності використання печатки чи доказів її втрати та/або доказів звернення до правоохоронних органів у зв"язку з втратою чи викраденням печатки, свідчить про те, що правочин відповідав волі особи, від імені якої підписано оспорюваний документ та проставлено печатку (правові висновки наведені у постановах КГС ВС від 23.07.2019 у справі № 918/780/18, від 03.02.2020 у справі № 909/1073/17, від 24.02.2021 № 926/2308/19).

Печатка належить до даних, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні відповідних правовідносин, а отже, підписання правочину директором позивача підтверджується наявністю на документі відтисків печаток юридичної особи (постанова КГС ВС від 22.12.2021 у справі № 918/208/21).

Отже, встановивши наявність відбитку печатки відповідача на актах здачі-приймання робіт (надання послуг) № 1 від 04.08.2023, № 2 від 10.10.2023, суд зазначає, що відповідач несе повну відповідальність за законність використання його печатки, зокрема, нанесенні відбитків на договорах, інших документах, що фіксують здійснення господарських операцій. Окрім того, відповідачем не надано доказів того, що печатка була загублена, викрадена в нього або в інший спосіб вибула з його володіння, через що печаткою могла б протиправно скористатися інша особа.

Відтак, відсутні підстави вважати, що печатка відповідача використовувалася проти його волі.

Наявні в матеріалах справи сертифікати про переоцінку відповідності UA.TR.077.992.2023 від 03.08.2023, UA.TR.077.993.2023 від 03.08.2023, UA.TR.077.994.2023 від 03.08.2023, UA.TR.077.995.2023 від 03.08.2023, UA.TR.077.996.2023 від 03.08.2023, UA.TR.077.997.2023 від 03.08.2023, UA.TR.077.998.2023 від 03.08.2023, UA.TR.077.999.2023 від 03.08.2023, свідоцтва про перевірку -TRED-0870.23 від 01.08.2023, -TRED-0871.23 від 01.08.2023, -TRED-0872.23 від 01.08.2023, -TRED-0873.23 від 01.08.2023, -TRED-0874.23 від 01.08.2023, -TRED-0875.23 від 01.08.2023, -TRED-0876.23 від 01.08.2023, -TRED-0877.23 від 01.08.2023 підтверджують виконання позивачем п. 1.5 Договору щодо 8 цистерн.

Щодо тверджень відповідача про відсутність сертифікатів на 5 цистерн, суд звертає увагу, що сторони підписали акти здачі-приймання робіт у двосторонньому порядку та скріпили печатками без будь-яких зауважень чи претензій. Також в актах зазначено, що послуги (роботи) надані виконавцем в повному обсязі і задовільняють умовам договору, зокрема щодо рухомого обладнання, що працює під тиском TGK12B00322/03, TGK12B00201/68, TGK12B00345/61, TGK12B03237/10, TGK12B03237/15.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Враховуючи, що відповідач не оплатив вартість отриманих послуг у повному обсязі, позивач на суму богу на підставі ст. 625 ЦК України нарахував 12 023 грн 75 коп. 3% річних та 41 891 грн 87 коп. інфляційних втрат.

Суд перевірив правильність розрахунків позивача і встановив, що розрахунки зроблено арифметично і методологічно правильно.

Суд зазначає, що якщо позивач у тексті позовної заяви визначив 3% річних «штрафними санкціями», але розрахував саме як 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України, суд звертає увагу на суть вимоги, а не на термінологію.

Розглянувши заявлене клопотання про зменшення інфляційних втрат та 3% річних, суд дійшов наступних висновків.

За змістом частини 2 статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Такі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), від 07.02.2024 у справі № 910/3831/22 (провадження № 12-45гс23).

Інфляційні втрати та проценти річних є спеціальним видом цивільно-правової відповідальності за прострочення грошового зобов`язання і входять до складу такого зобов`язання (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18).

Законодавець в главі 24 ГК України (чинного на час виникнення та існування договірних зобов"язань) врегулював загальні засади відповідальності учасників господарських відносин таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18 (провадження № 12-79гс19) дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Водночас, в означеній постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 зроблено загальний висновок про можливість суду за певних умов зменшити розмір процентів річних, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, тоді як підстави для такого зменшення процентів річних суд повинен установлювати в кожному конкретному випадку.

Законодавство не містить переліку підстав для зменшення процентів річних. Такими підставами можуть бути, зокрема, дії боржника, спрямовані на належне виконання зобов`язання, ступінь вини боржника, міра виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, інші інтереси сторін, дії чи бездіяльність кредитора, очевидна неспівмірність заявленої суми процентів річних порівняно із сумою боргу, а також інші підстави, підтверджені конкретними обставинами справи.

Заявляти про наявність підстав для зменшення процентів річних та доводити, що вони підтверджуються конкретними обставинами справи, має саме боржник, а суд з огляду на наявні в матеріалах справи докази має надати оцінку обґрунтованості таких доводів та вирішити питання про можливість зменшення процентів річних.

Також при вирішенні питання про зменшення процентів річних суд має враховувати принципи розумності, справедливості, пропорційності та дотримуватись балансу між інтересами боржника і кредитора.

До того ж у постанові від 05.06.2024 у справі № 910/14524/22 (провадження № 12-4гс24) Велика Палата Верховного Суду зазначала, що зменшення судом заявлених до стягнення штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, є правом, а не обов`язком суду і може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи та наданих учасниками справи доказів.

З огляду на зазначені правові висновки Верховного Суду, враховуючи правову природу процентів річних як визначеної законом плати боржника за користування грошовими коштами кредитора, їх розмір може бути зменшено.

При цьому суд при визначенні розміру, до якого можна зменшити проценти річних, обмежений нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка визначає, що боржник має сплатити кредитору три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) від простроченої суми.

Отже, саме три проценти річних є законодавчо встановленим розміром процентів річних, які боржник повинен сплатити у разі неналежного виконання грошового зобов`язання. Три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником. Тому зменшення судом процентів річних можливе лише до такого розміру, тобто не менше ніж три проценти річних.

На суму заборгованості позивач нарахував 3% річних, тому суд не може зменшити розмір процентів річних, а відтак клопотання відповідача і у цій частині до задоволення не підлягає.

В означеній постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2025 у справі № 903/602/24 в аспекті можливості зменшення інфляційних нарахувань наведено правову позицію, за якою інфляцією є знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (Методологічні положення щодо організації статистичного спостереження за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14.11.2006 № 519).

Інфляційні втрати є наслідком інфляційних процесів в економіці, вони об`єктивно виникають унаслідок знецінення грошових коштів, а їх стягнення є компенсацією за понесені втрати.

Компенсація кредитору інфляційних втрат згідно з положеннями частини другої статті 625 ЦК України є мінімальною гарантією захисту його інтересів, яка забезпечує збереження цінності грошових коштів протягом прострочення оплати боржником відповідних товарів, робіт чи послуг.

Інфляційні втрати не є штрафними санкціями чи платою боржника за користування коштами кредитора, вони, як уже зазначалося, входять до складу грошового зобов`язання і є способом захисту майнового права та інтересу. Тому, на відміну від процентів річних, суд не може зменшити розмір інфляційних втрат, а відтак клопотання відповідача і у цій частині до задоволення не підлягає.

Варто зазначити, що наведена правова позиція є сталою у правозастосуванні та викладена, зокрема у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.10.2023 у справі № 904/4334/22, від 24.01.2024 у справі № 917/991/22, від 01.10.2024 у справі № 910/18091/23 та від 05.11.2024 у справі № 902/43/24, а також у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13.03.2024 у справі №712/4975/22.

Суд критично оцінює посилання відповідача на те що транспортні засоби (вантажні тягачі, напівпричепи) відповідача були викрадені військовими формуваннями російської федерації, що підтверджується копією витягу з ЄРДР від 12.07.2022 та введення воєнного стану на території України, який є форс-мажором, оскільки на дату укладення договору 12.07.2023 такі обставини вже мали місце і відповідач був обізнаний з такими укладаючи договір.

Відповідно до статей 73, 74, 81 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст.86 ГПК України).

Щодо інших доказів, доводів та заперечень сторін, суд зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться в рішенні суду, позаяк не покладаються судом в основу цього судового рішення, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, рішення від 10.02.2010).

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).

Висновки суду.

Факт порушення відповідачем свого зобов`язання щодо повної оплати наданих послуг підтверджується матеріалами справи, тому вимога позивача про стягнення з відповідача 181 500 грн 00 коп. заборгованості обґрунтована та належить до задоволення.

Суд перевірив правильність нарахування позивачем інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних та зазначає, що розрахунок позивача є обґрунтованим та арифметично правильним.

Судові витрати.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Зазначена вимога, позивачем виконана, попередній орієнтовний розрахунок очікуваної суми витрат на професійну правничу допомогу наведений у позовній заяві.

Згідно з ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

На підтвердження витрат у сумі 12 000 грн 00 коп. позивач надав суду: копію договору про надання правової допомоги №0501 від 05.01.2026, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Спільне українсько-німецьке підприємство "Товариство технічного нагляду ДІЕКС" та Адвокатським об`єднанням «Пашніна і партнери», копію рахунку №РФ-0501 від 05.01.2026 року та платіжного документу щодо сплати правової допомоги у розмірі 12 000 грн 00 коп., ордер Серія АЕ № 1460238.

Відповідно до п. 1.1 -1.2 договору про надання правової допомоги клієнт доручає і зобов`язується оплачувати, а адвокатське об`єднання бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу у справі про стягнення заборгованості за договором про надання послуг № 918-23-РО від 12.07.2023 в порядку та на умовах, передбачених цим договором.

Згідно з п. 4.1. ціна даного договору становить 12 000 грн 00 коп.

За умовами п. 4.2 договору клієнт здійснює оплату виконаних робіт протягом 5 календарних днів з моменту виставлення рахунку-фактури.

Позивач оплатив надані адвокатським об`єднанням послуги у розмірі 12 000 грн 00 коп. що підтверджується платіжними дорученнями.

Відповідно до ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Суд зазначає, що представником відповідача у судовому засіданні 31.03.2026 заявлено усне клопотання про зменшення розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/WestAllianceLimited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до сталої практики Верховного Суду (постанова КГС ВС від 07.08.2018 у справі № 916/1283/17, від 30.07.2019 у справі № 902/519/18), у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, однак, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка зазначає про неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат. Крім того, Верховний Суд у своїх рішеннях зазначив, що для визначення суми відшкодування необхідно послуговуватися критеріями реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (постанови КГС ВС від 10.10.2018 у справі № 910/21570/17, від 14.11.2018 у справі № 921/2/18, додаткова постанова КГС ВС від 11.12.2018 у справі № 910/2170/18, від 10.10.2019 у справі № 909/116/19, від 18.03.2021 у справі № 910/15621/19, постанова ВП ВС від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, додаткова ухвала ВС від 21.07.2020 справі №915/1654/19, постанова ВП ВС від 07.07.2021 у справі №910/12876/19, постанова ВС від 24.01.2022 у справі №911/2737/17).

Пунктом 3.2. рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Суд зазначає, що критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема, наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо.

Суд констатує, що заявлені заперечення відповідача зводяться до незгоди останнього з розміром визначених позивачем витрат на правничу допомогу та по суті є суб`єктивною оцінкою сторін відповідності таких витрат визначених процесуальним законодавствам критеріям.

За наведених обставин, враховуючи, що господарським судом позовні вимоги задоволено повністю, оцінюючи обґрунтованість заяви позивача, наявність доказів фактичного надання послуг, а також співмірність розміру витрат з наданими послугами, господарський суд дійшов висновку про задоволення заяви позивача про стягнення витрат на правничу допомогу в повному обсязі.

При зверненні з позовом позивач сплатив судовий збір в сумі 3 531 грн 23 коп., що підтверджується платіжною інструкцією №58 від 12.01.2026.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи задоволення позову, судовий збір в сумі 3 531 грн 23 коп. належить покласти на відповідача.

Керуючись ст. 8, 124 Конституції України, статтями 2, 86, 129, 236-238, 240, 241, 256 Господарського процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в:

позов задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Європа Транс Агро", вул. В. Івасюка, буд. 62, м. Івано-Франківськ, 76020, , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Спільне українсько-німецьке підприємство "Товариство технічного нагляду ДІЕКС", пров. Джинчарадзе, 8, м. Дніпро, 49040, - 235 415 грн 62 коп. з яких: 181 500 грн 00 коп. - основний борг, 41 891 грн 87 коп. - інфляційне збільшення та 12 023 грн 75 коп. - 3% річних, 3 531 грн 23 коп. витрат зі сплати судового збору та 12 00 грн 00 коп. судових витрат на професійну правничу допомогу.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку у відповідності до глави 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Дата складення повного судового рішення 31.03.2026.

Суддя У. І. Гула