УХВАЛА

07 квітня 2026 року

м. Київ

cправа № 904/2708/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Кролевець О.А. - головуючий, Баранець О.М., Мамалуй О.О.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Фізичної особи-підприємця Лінкевича Вячеслава Йосиповича

на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 26.02.2026

(головуючий - Дармін М.О., судді Іванов О.Г., Верхогляд Т.А.)

та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.07.2025

(суддя - Дупляк С.А.)

у справі №904/2708/25

за позовом Рівненської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави в особі Квартирно-експлуатаційного відділу міста Рівне

до Фізичної особи-підприємця Лінкевича Вячеслава Йосиповича

про стягнення штрафних санкцій,

ВСТАНОВИВ:

У 2025 році Рівненська спеціалізована прокуратура у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави в особі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Рівне звернулась до господарського суду з позовом до Фізичної особи-підприємця Лінкевича Вячеслава Йосиповича про стягнення 272 357,17 грн штрафних санкцій.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 25.07.2025 у справі №904/2708/25, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 26.02.2026, позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Лінкевича Вячеслава Йосиповича на користь Квартирно-експлуатаційного відділу міста Рівне 5 314,29 грн пені, 265 714,32 грн штрафу. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

18.03.2026 Фізична особа-підприємець Лінкевич Вячеслав Йосипович звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 26.02.2026 та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.07.2025 у справі №904/2708/25.

Перевіривши матеріали касаційної скарги Фізичної особи-підприємця Лінкевича Вячеслава Йосиповича, Суд дійшов висновку, що слід відмовити у відкритті касаційного провадження з огляду на наступне.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 293 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, передбачених підпунктами "а-г" цієї норми.

Згідно з ч. 5 ст. 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За змістом ч. 7 ст. 12 ГПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 січня 2025 року встановлений у розмірі 3028,00 грн.

У п. 1 ч. 1 ст. 163 ГПК України зазначено, що ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом спору у справі №904/2708/25 є стягнення 272 357,17 грн. Оскільки предметом спору в цій справі є стягнення суми меншої, ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (станом на 2025 рік - 302 800,00 грн), то у розумінні ГПК України ця справа є малозначною.

Водночас у п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України передбачено випадки наявності підстав для перегляду в касаційному порядку судових рішень у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а саме:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Скаржник у касаційній скарзі зазначає про наявність підстав для перегляду в касаційному порядку оскаржуваних судових рішень, які передбачені пп. пп. "а", "в" п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України. Необхідність відкриття касаційного провадження у справі скаржник обґрунтовує тим, що вказана справа має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики має виняткове значення для скаржника. Вказує, що у цій справі виникло принципове питання права:

-чи може суд стягувати договірний штраф за "непоставлений товар" після того, як сторони двосторонньою додатковою угодою змінили предмет, кількість і ціну договору до фактично поставленого обсягу та прямо припинили зобов`язання сторін з дати підписання такої угоди?

-чи має застосовуватись санкція за недопоставку/кількість товару (п. 5.3.1 договору), якщо на момент припинення договору порушення полягало лише у короткостроковому простроченні поставки, а не у сформованій остаточній недопоставці, та сторони згодом узгодили новий, зменшений до фактично поставленого, обсяг договору?

Зазначене питання має значення не лише для цієї справи, а й для великої кількості спорів, що виникають із договорів поставки у сфері публічних закупівель, де сторони після часткового виконання: або припиняють договір; або коригують специфікацію; або фіксують фактичний обсяг виконання окремою угодою. Відсутність єдиного підходу до цієї ситуації призводить, на думку скаржника, до свавільного змішування двох різних видів договірної відповідальності: відповідальності за прострочення виконання; відповідальності за недопоставку / порушення кількості товару. Окрім того вказує, що оскаржуваними рішеннями з Фізичної особи-підприємця стягнуто значну суму штрафних санкцій, сформовану, на переконання скаржника, шляхом неправильного визначення самого виду порушення та неправильної бази для нарахування штрафу. Для скаржника ця справа має виняткове значення, оскільки: стосується його господарської діяльності як ФОП; покладає на нього значний фінансовий тягар у вигляді штрафних санкцій; виконання рішення призведе до істотного погіршення фінансового стану та фактичної неможливості продовження підприємницької діяльності; формує негативні правові наслідки для його репутації як учасника публічних закупівель; створює для нього преюдиційно несприятливі висновки щодо характеру порушення договору. Окрім того, зазначає, що скаржник здійснює діяльність в умовах воєнного стану, що супроводжується порушенням логістики, коливанням цін, обмеженням ресурсів, перебоями електропостачання та повітряними тривогами. За таких умов наслідки виконання рішення ставлять під загрозу саме існування бізнесу скаржника.

Проте Суд вважає, що наведені у касаційній скарзі доводи, не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки зазначені доводи зводяться до заперечення встановлених судами обставин справи з одночасним тлумаченням стороною власного викладення обставин справи, до переоцінки доказів, які були здійсненні судами під час розгляду справи по суті і в цілому до заперечення результату розгляду справи.

Крім того, посилання скаржника, що справа №904/2708/25 має виняткове значення для скаржника визнаються необґрунтованими, оскільки вищевказані доводи зводяться до незгоди із судовими рішеннями судів попередніх інстанцій і в цілому до заперечення результату розгляду справи, що не може свідчити про винятковість справи для скаржника.

Суд зазначає, що незгода із рішеннями судів попередніх інстанцій не свідчить про їх незаконність, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок прийняття таких рішень, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь скаржника є звичайним передбачуваним процесом.

Рекомендацією №R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини "с" статті 7 Рекомендації, скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: "Levages Prestations Services v. France" від 23 жовтня 1996 року; "Brualla Gomez de la Torre v. Spain" від 19 грудня 1997 року).

Таким чином, у Верховного Суду є право використовувати процесуальний фільтр, закріплений у ч. 1 ст. 293 ГПК України, і це повністю узгоджується з положеннями ст. 129 Конституції України, завданнями та принципами господарського судочинства.

Оскільки предметом спору у справі №904/2708/25 є стягнення суми, що є меншою, ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а в касаційній скарзі не наведено іншого обґрунтування щодо наявності підстав, передбачених пп. "а-г" п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України, то касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Лінкевича Вячеслава Йосиповича подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Враховуючи вищевикладене, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Фізичної особи-підприємця Лінкевича Вячеслава Йосиповича на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 26.02.2026 та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.07.2025 у справі №904/2708/25 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 293 ГПК України, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 234, 235, 287, 293 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1.Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Фізичної особи-підприємця Лінкевича Вячеслава Йосиповича на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 26.02.2026 та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.07.2025 у справі №904/2708/25.

2.Копії ухвали надіслати учасникам справи.

3.Надіслати скаржнику касаційну скаргу разом з доданими до неї матеріалами. Копію касаційної скарги залишити у Верховному Суді.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О.А. Кролевець

Судді О.М. Баранець

О.О. Мамалуй