ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.03.2026 Справа № 917/7/26

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «СТАРМІЛК-КР» (Юр.адреса: 53003, Дніпропетровська обл., Криворізький район, село Новопілля, вул. Теплична, будинок 13, Код )

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПИРЯТИНСЬКИЙ ДЕЛІКАТЕС» (37050, Полтавська обл., Лубенський р-н, с. Дейманівка, вул, Наглого Марка, 46 Код )

про стягнення коштів,

Суддя Киричук О.А.

Секретар судового засідання Тертична О.О.

Представники сторін: згідно протоколу

Товариство з обмеженою відповідальністю «СТАРМІЛК-КР» звернулося до Господарського суду Полтавської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПИРЯТИНСЬКИЙ ДЕЛІКАТЕС», згідно якого просить суд стягнути суму боргу в розмірі 383 107,44 грн за отриманий Товар згідно Договору №П1/09 від 01.09.2022, збитки від інфляції у розмірі 89 540,55 грн, 3% річних в розмірі 30 942,75 грн.

Ухвалою від 15.01.26 прийнято позовну заяву до розгляду і відкрито провадження у справі.

26.01.26 від відповідача надійшов відзив на позов.

30.01.26 від позивача надійшла відповідь на відзив.

Ухвалою від 03.02.2026р. суд постановив закрити підготовче провадження у справі, призначити справу до судового розгляду по суті в засіданні суду на 05.03.2026.

03.03.26 від позивача надійшла заява, згідно якої він просить провести розгляд справи по суті без участі Позивача. При цьому, у заяві позивач повідомив, що проти розгляду справи по суті не заперечує згідно матеріалів справи та позовних вимог, свої позовні вимоги підтверджує та наполягає на них.

Представник відповідача у судовому засіданні 05.03.2026 надав усні пояснення по суті заперечень.

Ухвалою від 05.03.2026 суд постановив відкласти розгляд справи на 24.03.2026.

20.03.26 від позивача надійшла заява, згідно якої він просить провести розгляд справи по суті без участі Позивача. При цьому, у заяві позивач повідомив, що проти розгляду справи по суті не заперечує згідно матеріалів справи та позовних вимог, свої позовні вимоги підтверджує та наполягає на них.

Представник відповідача у судовому засіданні 24.03.2026 надав усні пояснення по суті заперечень.

У судовому засіданні 24.03.2026 судом було з`ясовано обставини справи та досліджено докази. Суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення.

У судовому засіданні 24.03.2026 було проголошено вступну та резолютивну частини рішення та повідомлено, що повне рішення суду буде складено у термін, передбачений ч. 6 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно дослідивши надані докази, суд встановив наступне.

Між Позивачем (Постачальник) та Відповідачем (Покупець) було укладено Договір поставки № П1/09 від 01.09.2022 року (договір), за яким Постачальник зобов`язується передавати у власність (поставляти) Покупцеві товар, а саме продукти харчування в асортименті у відповідності до технічних специфікацій, згідно накладних на поставку партії товару, а Покупець зобов`язується приймати та оплачувати товар у порядку та на умовах, встановлених цим Договором.

Згідно п.2.2 сума договору визначається як загальна вартість поставленого товару визначеного у накладних на передачу товару від Продавця Покупцеві протягом терміну дії даного Договору. Накладні на передачу товару та специфікації є невід`ємними частинами даного Договору.

Пунктом 3.1. Договору передбачено, що Продавець зобов`язується передавати Покупцеві товар окремими партіями в узгодженій кількості та асортименті в строк не пізніше 3 днів з моменту узгодження заявки.

Пунктом 3.1.1 Договору передбачено, що поставка товару здійснюється на умовах DDР _ (Інкотермс 2020). Місце поставки товару склад Покупця, розташований за адресою: 37050, Полтавська обл., Лубенський р-н, с. Дейманівка, вул. Наглого Марка, буд. № 46.

Пунктом 3.2. Договору передбачено, що Покупець зобов`язується здійснити оплату за товар наступним чином (обрати):

- на протязі _7 _ днів з моменту фактичного отримання товару.

- передоплата у розмірі _ -_.

Остаточний розрахунок у розмірі не менше 20 % вартості товару (партії товару) здійснюється виключно після реєстрації Продавцем податкових накладних у порядку та терміни, встановлені чинним законодавством України, а також після надання Продавцем усіх товаро-супровідних документів.

Покупець має право затримати оплату за Товар, якщо видаткові накладні, податкові накладні, або інші товаросупровідні документи не надані Продавцем, а податкові накладні не були зареєстровані Продавцем або не відповідають вимогам, які передбачені чинним законодавством України або містять помилки або невідповідності, пропорційно кількості днів, протягом яких помилки або невідповідності будуть виправлені або документи будуть приведені у відповідність до чинного законодавства України і передані Покупцю (п. 3.7 Договору);

У випадку порушення Постачальником чинного законодавства щодо складання податкових накладних/розрахунків коригувань, реєстрації їх в ЄРПН та надання їх Покупцеві, а також у наслідок зупинення реєстрації податкових накладних/розрахунків коригувань, внаслідок чого Покупець втратив право на включення до податкового кредиту сум ПДВ, Постачальник сплачує на користь Покупця штраф у розмірі 20% від вартості товару (партії товару), поставка якого не підтверджена податковими накладними/розрахунками коригувань, зареєстрованими в ЄРПН, в строк протягом 5 (п`яти) банківських днів з моменту настання вищевказаного порушення. У випадку, якщо Постачальник у встановлений законодавством строк оскаржить відмову зі сторони відповідних державних органів щодо реєстрації податкових накладних/розрахунків коригувань, і останні будуть зареєстрованими в ЄРПН, що призведе до включення до податкового кредиту Покупця таких сум ПДВ, Покупець зобов`язаний повернути сплачений Покупцем штраф в повному розмірі (п. 3.9 Договору);

Скановані копії документів переданих Сторонами за допомогою електронної пошти для виконання умов цього Договору мають юридичну силу до моменту обміну оригіналами документів (п. 9.6 Договору).

Згідно умов договору п.6.5. за порушення зобов`язань, визначених цим Договором, Сторони несуть відовідальність згідно чинного законодавства України.

Позивачем на виконання умов договору поставки № П1/09 від 01.09.2022 року було поставлено товар, зокрема:

31.03.2023 року Позивачем було Поставлено Відповідачу олію в кількості 5 231,5 кг на загальну суму 256 343,50 грн з ПДВ( видаткова накладна № 222 від 31.03.2023 року, рахунок на оплату №222 від 31.03.2023 та товарно-транспортна накладна №Р222 від 31.03.2023 року надається). Податкова накладна №207 від 31.03.2023 Зареєстровано в ЄРПН загальна сума ПДВ 42723,92 грн (дата розблокування 16.06.2023)

08.03.2023 року Позивачем було Поставлено Відповідачу олію в кількості 5 190,5 кг на загальну суму 329 596,75 грн з ПДВ( видаткова накладна № 156 від 08.03.2023 року, рахунок на оплату №156 від 08.03.2023 та товарно-транспортна накладна №Р156 від 08.03.2023 року надається). Податкова накладна №147 від 08.03.2023 Зареєстровано в ЄРПН загальна сума ПДВ 54932,79 грн (дата розблокування 16.06.2023).

Позивач при зверненні до суду з позовом зазначив, що станом на 18.12.2025 року Відповідачем не оплачено вартість поставленого товару по даним видатковим накладним, заборгованість складає 383 107,44 грн з ПДВ.

У зв`язку з чим, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача суми боргу в розмірі 383 107,44 грн за отриманий Товар згідно Договору №П1/09 від 01.09.2022, збитки від інфляції у розмірі 89 540,55 грн, 3% річних в розмірі 30 942,75 грн.

У відповіді на відзив позивач повідомив, що відповідачем було здійснено часткову оплату поставленого товару, що підтверджується платіжною інструкцією 197 від 20.01.2026 року на суму 59 000 ,00 грн.

За вказаного, позивач вказав, що станом на 30.01.2026 року сума позову становить 444 590,74 грн, виходячи з наступного розрахунку: 503 590,74 59 000,00 = Сума боргу 383 107,44 грн з ПДВ несплачена сума за поставлений товар 59 000,00 (оплата 20.01.2026 року) = 324 107,44, сума інфляційних нарахувань (11 398,44+67 038,75 +11 103,36 )= 89 540,55 грн., , 3% річних (4 135,76 грн +22 778,30 грн +4 028,69 грн)= 30 942,75 грн.

Суд зауважує, що оскільки позивач не скористався у даному випадку правом на зменшення позовних вимог (у визначений нормами ГПК України спосіб шляхом подання відповідної заяви), суд розглядає вимоги у редакції, заявленій у позові.

Відповідач у відзиві проти позову заперечив, вказуючи що через несвоєчасну реєстрацію податкових накладних Позивачем, він втратив право на податковий кредит.

При цьому, відповідач вказує, що згідно з умовами контракту, такі дії продавця передбачають нарахування штрафу, сума якого фактично дорівнює розміру заявленого боргу. Відповідач повідомив позивача про зарахування зустрічних однорідних вимог, що, на його думку, призвело до припинення зобов`язань.

Додатково відповідач зазначає, що оскільки залишок заборгованості сплачено грошовими коштами, то позовні вимоги про стягнення боргу, інфляційних втрат та річних відсотків безпідставними.

За вказаного, відповідач просить суд закрити провадження в частині вже погашеної суми та повністю відмовити в задоволенні решти позовних вимог.

Судом досліджено всі докази наявні в матеріалах справи.

Норми права, з яких виходить господарський суд при прийнятті рішення, та висновки господарського суду за результатами вирішення спору.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною першою статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений сторонами Договір, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні статті 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків та за своєю правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Так, матеріалами справи підтверджено та визнається сторонами, що позивачем на виконання умов договору поставки № П1/09 від 01.09.2022 року було поставлено товар, зокрема, 31.03.2023 року Позивачем було Поставлено Відповідачу олію в кількості 5 231,5 кг на загальну суму 256 343,50 грн з ПДВ згідно видаткової накладної № 222 від 31.03.2023 року, 08.03.2023 року Позивачем було Поставлено Відповідачу олію в кількості 5 190,5 кг на загальну суму 329 596,75 грн з ПДВ згідно видаткової накладної № 156 від 08.03.2023 року.

При, цьому, податкова накладна №207 від 31.03.2023 за поставку згідно видаткової накладної № 222 від 31.03.2023 року зареєстрована в ЄРПН загальна сума ПДВ 42723,92 грн (дата розблокування 16.06.2023), податкова накладна №147 від 08.03.2023 за поставку згідно видаткової накладної № 156 від 08.03.2023 року зареєстрована в ЄРПН загальна сума ПДВ 54932,79 грн (дата розблокування 16.06.2023).

Пунктом 3.2. Договору передбачено, що Покупець зобов`язується здійснити оплату за товар наступним чином (обрати), на протязі 7 днів з моменту фактичного отримання товару. Остаточний розрахунок у розмірі не менше 20 % вартості товару (партії товару) здійснюється виключно після реєстрації Продавцем податкових накладних у порядку та терміни, встановлені чинним законодавством України, а також після надання Продавцем усіх товаро-супровідних документів.

Позивач вказує, що станом на 18.12.2025 року Відповідачем не оплачено вартість поставленого товару по видаткових накладних № 222 від 31.03.2023 року, 08.03.2023 року Позивачем було Поставлено Відповідачу олію в кількості 5 190,5 кг на загальну суму 329 596,75 грн з ПДВ згідно видаткової накладної № 156 від 08.03.2023 року, заборгованість склала 383 107,44 грн з ПДВ. Після звернення до суду з позовом відповідачем було здійснено часткову оплату поставленого товару, що підтверджується платіжною інструкцією 197 від 20.01.2026 року на суму 59 000 ,00 грн. За вказаного, позивач вказав, що станом на 30.01.2026 року сума основного боргу становить 324 107,44 грн.

Як зазначено вище, відповідач просить суд закрити провадження в частині погашеної суми заборгованості (59 000 ,00 грн.), а у іншій частині відмовити в задоволенні, зазначаючи, що через несвоєчасну реєстрацію податкових накладних Позивачем, він втратив право на податковий кредит, у тому згідно з умовами контракту нарахував позивачу штраф та повідомив позивача про зарахування зустрічних однорідних вимог, що, на його думку, призвело до припинення зобов`язань.

Суд зазначає, що умовами п. 3.7 договору передбачено, що Покупець має право затримати оплату за Товар, якщо видаткові накладні, податкові накладні, або інші товаросупровідні документи не надані Продавцем, а податкові накладні не були зареєстровані Продавцем або не відповідають вимогам, які передбачені чинним законодавством України або містять помилки або невідповідності, пропорційно кількості днів, протягом яких помилки або невідповідності будуть виправлені або документи будуть приведені у відповідність до чинного законодавства України і передані Покупцю; а згідно п. 3.9 Договору у випадку порушення Постачальником чинного законодавства щодо складання податкових накладних/розрахунків коригувань, реєстрації їх в ЄРПН та надання їх Покупцеві, а також у наслідок зупинення реєстрації податкових накладних/розрахунків коригувань, внаслідок чого Покупець втратив право на включення до податкового кредиту сум ПДВ, Постачальник сплачує на користь Покупця штраф у розмірі 20% від вартості товару (партії товару), поставка якого не підтверджена податковими накладними/розрахунками коригувань, зареєстрованими в ЄРПН, в строк протягом 5 (п`яти) банківських днів з моменту настання вищевказаного порушення. У випадку, якщо Постачальник у встановлений законодавством строк оскаржить відмову зі сторони відповідних державних органів щодо реєстрації податкових накладних/розрахунків коригувань, і останні будуть зареєстрованими в ЄРПН, що призведе до включення до податкового кредиту Покупця таких сум ПДВ, Покупець зобов`язаний повернути сплачений Покупцем штраф в повному розмірі.

Разом з тим, суд зауважує, що реалізуючи свободу договору, сторони вправі на власний розсуд вид товару, якість та кількість, строки виконання поставки, порядок здійснення поставки, строки та спосіб оплати тощо, передбачивши цивільно-правову відповідальність за порушення цих умов.

Що ж стосується податкових накладних, їх складання та реєстрації, то це документ, призначений для розрахунку податку на додану вартість, а не для оформлення операцій з поставки товару господарюючим суб`єктом; податкова накладна, складена та зареєстрована в ЄРПН платником податку, який здійснює операції з виконання робіт/послуг, є для замовника таких робіт/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Порядок складання та реєстрації податкових накладних унормовано Податковим кодексом України (далі - ПК України), який за пунктом 1.1 статті 1 регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів.

Так, відповідно до положень пункту 201.7 статті 201 ПК України, податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Згідно з пунктом 201.1 статті 200 ПК України система електронного адміністрування податку на додану вартість забезпечує автоматичний облік в розрізі платників податку: суми податку, що містяться у складених та отриманих податкових накладних та розрахунках коригування, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних; суми поповнення та залишку коштів на рахунках в системі електронного адміністрування податку на додану вартість; суми податку, на яку платники мають право зареєструвати податкові накладні та розрахунки коригування до податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Відповідно до пункту 201.3 статті 201 ПК України платник податку має право зареєструвати податкові накладні та/або розрахунки коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних на суму податку.

Суми ПДВ, зазначені у податковій накладній, після реєстрації податкової накладної в ЄРПН: формують податковий кредит (об`єкт цивільних прав) на підставі зареєстрованих податкових накладних; збільшують реєстраційний ліміт покупця (пункт 200-1 статті 200-1 ПК України); сума реєстраційного ліміту в СЕА ПДВ (невід`ємна складова частина податкового кредиту), яка формується за наслідками реєстрації податкових накладних, може бути використана отримувачем ПДВ для реєстрації вже свої податкових накладних в ЄРПН по своїх податкових зобов`язаннях без поповнення електронного рахунку в СЕА ПДВ для збільшення реєстраційного ліміту; беруть участь у формуванні податкового кредиту для зменшення податкових зобов`язань за наслідками подання декларації з ПДВ (тобто сплата податку на додану вартість у меншому розмірі).

Відповідно до абзацу 14 пункту 201.10 статті 201 ПК України реєстрація податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних повинна здійснюватися з урахуванням граничних строків: для податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних, складених з 1 по 15 календарний день (включно) календарного місяця, до останнього дня (включно) календарного місяця, в якому вони складені; для податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних, складених з 16 по останній календарний день (включно) календарного місяця, - до 15 календарного дня (включно) календарного місяця, наступного за місяцем, в якому вони складені.

Згідно з пунктом 203.1 статті 203 ПК України податкова декларація подається за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює календарному місяцю, протягом 20 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця.

Реєстрація податкових накладних у ЄРПН повинна здійснюватися з урахуванням граничних строків.

Штраф за порушення строків реєстрації податкових накладних встановлюється положеннями ПК України, зокрема, відповідно до пункту 90 підрозділу 2 розділу XX Податкового кодексу України тимчасово, протягом дії воєнного стану та шести місяців після місяця, в якому воєнний стан буде припинено або скасовано, штраф за порушення платниками ПДВ граничного строку для реєстрації податкової накладної та/або розрахунку коригування до такої податкової накладної в ЄРПН, встановлюється у розмірах:

- 2 % (було 10%) суми податку на додану вартість, зазначеної в таких податкових накладних / розрахунках коригування, - у разі порушення строку реєстрації до 15 календарних днів;

- 5 % (було 20%) суми податку на додану вартість, зазначеної в таких податкових накладних / розрахунках коригування, - у разі порушення строку реєстрації від 16 до 30 календарних днів;

- 10 відсотків (було 30%) суми податку на додану вартість, зазначеної в таких податкових накладних / розрахунках коригування, - у разі порушення строку реєстрації від 31 до 60 календарних днів;

- 15 відсотків (було 40%) суми податку на додану вартість, зазначеної в таких податкових накладних / розрахунках коригування, - у разі порушення строку реєстрації від 61 до 365 календарних днів;

- 25 відсотків (було 50%) суми податку на додану вартість, зазначеної в таких податкових накладних / розрахунках коригування, - у разі порушення строку реєстрації на 366 і більше календарних днів.

Аналізуючи природу обов`язку покупця зареєструвати податкову накладну, Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово звертала увагу на те, що обов`язок продавця зареєструвати податкову накладну є обов`язком платника податку у публічно-правових відносинах, а не обов`язком перед покупцем, хоча невиконання цього обов`язку може завдати покупцю збитків (пункт 25 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2019 у справі № 908/1568/18, пункт 8.25 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.03.2023 у справі № 925/556/21).

ПК України не передбачає застосування до правовідносин у сфері справляння податків і зборів правила "дозволено все, що не заборонено", як і не надає можливості застосування до цих правовідносин цивільного законодавства, у тому числі законодавства, що регулює зобов`язальні правовідносини сторін. Ці норми є імперативними, тобто, такими, що не допускають ніяких відхилень, можливості їх зміни шляхом узгодження цих змін сторонами.

Включення до приватноправового договору обов`язків, що належать до публічно-правової сфери, до сфери регулювання податкового законодавства, не перетворює ці обов`язки на цивільні незалежно від волевиявлення сторін договору. У разі невідповідності договірного регулювання приписам імперативних норм застосуванню в будь-якому разі підлягають саме імперативні норми, відтак таке договірне регулювання не створює передбачених ним правових наслідків, не надає підстав для застосування договірної відповідальності.

Вказану правову позицію викладено у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 06.02.2026 у справі № 904/2953/24.

Приписами частин другої та третьої статті 6 та статті 627 ЦК України встановлено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Особам надається право вибору: використати вже існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на свій розсуд. Відтак цивільний (господарський) договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі сторін щодо врегулювання їхніх правовідносин на власний розсуд (у межах, встановлених законом), тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін договору, регулятором їх відносин.

Приписи частин другої та третьої статті 6 та статті 627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства і договором. Допустимість конкуренції між актами цивільного законодавства і договором випливає з того, що вказані норми передбачають ситуації, коли сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, і коли вони не вправі цього робити.

Свобода договору, як одна з принципових засад цивільного законодавства, є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. Водночас сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли такий відступ неможливий в силу прямої вказівки акта законодавства, а також якщо відносини сторін регулюються імперативними нормами.

Відповідно сторони не можуть врегулювати свої відносини (визначити взаємні права та обов`язки) у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, передбаченим статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору (справедливість, добросовісність, розумність). Домовленість сторін договору про врегулювання своїх відносин всупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення".

Ураховуючи викладене, зважаючи, що обов`язок продавця зареєструвати податкову накладну належать до публічно-правової сфери, до сфери регулювання податкового законодавства, не є обов`язком перед покупцем, відтак настання строку оплати за поставлений товар не може пов`язуватися із реєстрацією податкової накладної, як і нарахування у даному випадку відповідачем штрафу у розмірі 20% від вартості товару за податковими накладними на підставі яких, як повідомляє відповідач, він втратив право на податковий кредит.

Разом з тим, у даних правовідносинах відповідач не лише здійснив таке нарахування, а і визначив по результату такого нарахування з посиланням на п. 3.9 Договору загальну суму заборгованості позивача перед ним у розмірі 324 107, 43 грн та 18.08.2025 року направив позивачу повідомлення про зарахування зустрічних однорідних вимог за вих. № 795.

Відповідно до статті 601 ЦК України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

За змістом частини 5 статті 202 ЦК України до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Заява про зарахування зустрічних однорідних вимог за своєю правовою природою є одностороннім правочином, направленим на припинення взаємних грошових зобов`язань сторін у справі.

При цьому необхідно зазначити, що зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов`язань: в одному - одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов`язанні є кредитором у другому). Також можливе часткове зарахування, коли одне зобов`язання (менше за розміром) зараховується повністю, а інше (більше за розміром) - лише в частині, що дорівнює розміру першого зобов`язання. У такому випадку зобов`язання в частині, що залишилася, може припинятися будь-якими іншими способами.

Вимоги, які підлягають зарахуванню, мають відповідати таким умовам (стаття 601 ЦК України):

- бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим);

- бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, наприклад, грошей). При цьому правило про однорідність вимог поширюється на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення таких вимог. Отже допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо);

- строк виконання таких вимог має бути таким, що настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 22.01.2021 у справі № 910/11116/19 сформував наступні правові висновки щодо застосування статті 601 ЦК України та статей 202, 203 ГК України.

Об`єднана палата у вказаній постанові зазначила, що безспірність вимог, які зараховуються, а саме: відсутність між сторонами спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань, є важливою умовою для зарахування вимог. Умова безспірності стосується саме вимог, які зараховуються, а не заяви про зарахування, яка є одностороннім правочином і не потребує згоди іншої сторони, якщо інше не встановлено законом або договором. За дотримання умов, передбачених статтею 601 ЦК, та відсутності заборон, передбачених статтею 602 цього Кодексу, незгода однієї сторони із зарахуванням зустрічних однорідних вимог, проведеним за заявою іншої сторони зобов`язання, не є достатньою підставою для визнання одностороннього правочину із зарахування недійсним. Заява сторони щодо спірності вимог, які були погашені (припинені) зарахуванням, або щодо незгоди з проведеним зарахуванням з інших підстав, має бути аргументована, підтверджена доказами і перевіряється судом, який вирішує спір про визнання недійсним одностороннього правочину із зарахування зустрічних однорідних вимог. Наявність заперечень однієї сторони щодо зарахування не є перешкодою для зарахування зустрічних однорідних вимог за заявою іншої сторони, відмова цієї сторони від прийняття заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог і проведення такого зарахування не має юридичного значення.

У справі, що розглядається, суд зазначає, що визначена відповідачем сума заборгованості позивача перед ним у розмірі 324 107, 43 грн не відповідає вимогам безспірності (обгрунтування наведене вище), що вказує на обгрунтованість заперечень проти позову.

Оскільки сторони у договорі обумовили строк оплати відповідачем за договором, то згідно ч.І ст. 530 Цивільного кодексу України зобов`язання підлягає виконанню у цей строк (термін).

Твердження позивача, що станом на дату подачі позову, обов`язки щодо своєчасної оплати Відповідачем вартості поставленого товару не виконані, підтверджені матеріалами справи та відповідачем не спростовані.

При цьому, як зазначив позивач у відповіді на відзив, після звернення позивача з позовом до суду відповідач часткового сплатив суму основного боргу, що підтверджується платіжною інструкцією 197 від 20.01.2026 року на суму 59 000 ,00 грн. Факт сплати суми основного боргу у вказаному розмірі підтверджується наданою у матеріали справи платіжною інструкцією.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Враховуючи наявність доказів сплати відповідачем суми основного боргу у розмірі 59 000 ,00 грн після звернення позивачем до суду, провадження у справі у цій частині вимог підлягає закриттю в зв`язку із відсутністю предмету спору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України. В частині вимог про стягнення основного боргу у сумі 324 107,44 грн позов є обгрутованим та таким, що підлягає задоволенню.

Крім суми основного боргу позивач також просив суд стягнути з відповідача збитки від інфляції у розмірі 89 540,55 грн за березень 2023 - жовтень 2025 року, 3% річних в розмірі 30 942,75 грн. за період з 15.03.2023 року по 18.12.2025 року (суд зазначив загальний період здійснених нарахувань по двох видаткових накладних, детальні розрахунки по кожній видатковій накладній позивач навів у позові).

Відповідно до ст. 610, ст. 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Як унормовано приписами статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому слід зауважити, що у випадках порушення грошового зобов`язання суд не має правових підстав приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов`язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 Цивільного кодексу України) або на відсутність вини (статті 614, 617 Цивільного кодексу України чи стаття 218 Господарського кодексу України).

За своїми ознаками, індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу у зв`язку з девальвацією грошової одиниці України, а 3% річних є платою за користування чужими коштами в цей період прострочення виконання відповідачем його договірного зобов`язання, і за своєю правовою природою вони є самостійними від неустойки способами захисту, цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов`язань, а не штрафною санкцією.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (аналогічна правова позиція викладена у постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Як зазначено вище, позивач нарахував відповідачу збитки від інфляції у розмірі 89 540,55 грн за березень 2023 - жовтень 2025 року, 3% річних в розмірі 30 942,75 грн. за період з 15.03.2023 року по 18.12.2025 року.

Відповідач на неправильність здійсненого позивачем розрахунку при розгляді справи не вказував, контррозрахунку заявлених до стягнення нарахувань не надав.

Суд перевірив наданий позивачем розрахунок 3% річних від простроченої суми, а також розрахунок інфляційних втрат, і встановив, що обчислення виконано арифметично правильно, згідно з приписами законодавства, а тому заявлені вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на вище викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог про стягнення із відповідача 324107,44 грн. боргу, 89540,54 грн. інфляційних нарахувань, 3 % річних в сумі 30942,75 грн., у зв`язку із чим позов підлягає задоволенню в цій частині, у іншій частині вимог (стягнення 59000 грн. основного боргу) провадження у справі підлягає закриттю.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі Руїс Торіха проти Іспанії). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

З огляду на викладене вище, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду.

Щодо розподілу судових витрат позивача по сплаті судового збору.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витраті позивача щодо сплати судового збору покладаються на відповідача.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при укладенні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на розмір задоволених позовних вимог, частина витрат по сплаті судового збору, що покладається на відповідача, становить 6668,86 грн.

Щодо судового збору в частині вимог яких суд закрив провадження у справі, суд зазначає, що відповідно до пункту 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Суд не вирішує питання повернення судового збору в цій частині, оскільки клопотання про його повернення позивачем не надавалось.

Керуючись статтями 231, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ПИРЯТИНСЬКИЙ ДЕЛІКАТЕС» (37050, Полтавська обл., Лубенський р-н, с. Дейманівка, вул, Наглого Марка, 46 Код ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СТАРМІЛК-КР» (Юр.адреса: 53003, Дніпропетровська обл., Криворізький район, село Новопілля, вул. Теплична, будинок 13, Код ) 324107,44 грн. боргу, 89540,54 грн. інфляційних нарахувань, 3 % річних в сумі 30942,75 грн. та 6668,86 грн. витрат по сплаті судового збору.

3. В частині стягнення 59000 грн. основного боргу провадження у справі закрити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне рішення складено 01.04.26 р.

Суддя Киричук О.А.