ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" березня 2026 р. Справа № 922/370/26

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Байбака О.І.

при секретарі судового засідання Надвіренко А.Д.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Київська енергетична компанія" (адреса: 03189, м. Київ, вул. Рудницького Степана, буд. 2б; )
до Державного підприємства "Новопокровський комбінат хлібопродуктів" (адреса: 63523, Харківська обл., Чугуївський р-н, смт. Новопокровка, вул. Ім. В Вєсіча, буд. 1; )
про стягнення 5063971,78 грн
за участю представників сторін:

позивача - Олюха В.Г. (ордер серії АЕ № 1478638 від 26.02.2026);

відповідача - Чуб С.В. (ордер серії АХ № 1282581 від 15.08.2025);

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Київська енергитична компанія" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Державного підприємства "Новопокровський комбінат хлібопродуктів" (далі - відповідач) 5063971,78 грн, з яких:

4662624,30 грн - заборгованості;

36062,45 грн - інфляційних витрат;

41238,92 грн - 3% річних;

124046,11 грн - пені;

200000,00 грн - штрафу;

75959,58 грн - судового збору.

Позовні вимоги обґрунтовано з посилання на порушення відповідачем умов укладеного між сторонами договору про постачання електричної енергії споживачу №02/01/2024-К від 02.01.2024 щодо своєчасного та повного проведення розрахунків за спожиту електричну енергію.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 06.02.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання у справі призначено на 04.03.2026; встановлено сторонам строк для подання заяв по суті спору.

В процесі розгляду справи на стадії підготовчого провадження відповідач надав суду відзив на позовну заяву (вх. № 4406 від 23.02.2026), в якому просить суд частково відмовити позивачу в задоволенні позову та зменшити розмір пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання до 10000,00 грн, штрафу до 10 000,00 грн. , та відстрочити виконання рішення у справі № 922/370/26 про стягнення грошових коштів в загальному розмірі 4759925,67 грн на один рік з дати ухвалення рішення суду.

В обґрунтування своїх заперечень відповідач, зокрема, зазначає, що обставини пов`язанні із військової агресією значно ускладнюють ведення господарської діяльності та впливають на обсяг виробництва продукції підприємством відповідача, адже більшість земельних ділянок у Харківській області непридатні для використання у зв`язку з потенційною загрозою їх забруднення вибухонебезпечними предметами.

Крім того, відповідач зазначає, що на можливість своєчасного виконання взятих на себе зобов`язань вплинула протиправна діяльність групи осіб, які спільно вчиняли дії, спрямовані на зловживання владою та службовим становищем з метою одержання неправомірної вигоди, що спричинило тяжкі наслідки державним інтересам та заволодіння майном відповідача в особливо великому розмірі внаслідок чого відповідачу було завдано матеріальної шкоди у загальному розмірі 69691274,40 грн., що встановлено вироком Вищого антикорупційного суду від 19.02.2025 у справі № 991/8307/24.

Також відповідач вважає, що у даному випадку стягнення неустойки в заявленому до стягнення розмірі не виконує своєї основної мети, а саме стимулювання боржника до виконання основного грошового зобов`язання. При цьому з огляду на очевидну не співмірність заявлених до стягнення сум штрафних санкцій відповідач вважає наявні обставини для зменшення нарахованої позивачем пені та штрафу.

Також відповідач просить суд відстрочити виконання судового рішення, оскільки має намір, бажання та можливість виконати усі зобов`язання перед позивачем, проте, вищенаведені обставини значно ускладнюють таке виконання. На думку відповідача, відстрочення виконання рішення суду забезпечить дотримання балансу інтересів сторін, оскільки надасть відповідачу можливість відновити господарську діяльність та акумулювати ресурси для виплати заборгованості, що в свою чергу надасть змогу реально виконати рішення суду по справі № 922/370/26 без настання значних негативних наслідків для підприємства та його працівників в умовах воєнного стану.

Позивач надав до суду відповідь на відзив (вх. № 4777 від 26.02.2026), в якій просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування своєї позиції позивач зазначає, що внаслідок воєнного стану пожежа на підприємстві відповідача відбулася 29.06.2022 року, а матеріальна шкода унаслідок кримінального правопорушення була завдана відповідачу в період з 2012 року по 2017 рік. При цьому, договір про постачання електричної енергії споживачу №02/01/2024-К було укладено 02.01.2024 року. Таким чином, між пожежею та моментом укладення договору пройшло півтора роки, а між останнім роком вчинення кримінального правопорушення та моментом укладення договору пройшло не менше ніж сім років. Зазначене, на думку позивача, свідчить про безпідставність вищенаведених доводів відповідача в обґрунтування зменшення розміру штрафних санкцій та відстрочення виконання рішення.

Крім того, позивач зазначає, що договір про реструктуризацію заборгованості за спожиту електричну енергію №12/06-25 було укладено 12.06.2025 року; що впродовж близько півтора роки співпраці за договором відповідач сплачував за поставлену йому електричну енергію, а фактори дестабілізуючого характеру, про які він пише у відзиві, не впливали на його можливість виконувати взяті на себе зобов`язання за договором.

Позивач зазначає, що штрафні санкції від основної суми заборгованості становлять всього 6,95% та є цілком співмірними з заявленими вимогами.

Щодо розстрочення виконання рішення, позивач вказує, що несплата боргу відповідачем триває вже більше ніж пів року, зважаючи на значний розмір заборгованості її неотримання, або ще більш несвоєчасне отримання може в кінцевому результаті призвести до негативних наслідків, як для ТОВ "Київська енергетична компанія" так і для всіх споживачів, яким підприємство позивача постачає електричну енергію та з огляду на викладене позивач не може погодитися з відстроченням виконання рішення у даній справі.

Відповідач надав суду заперечення (вх. № 5099 від 03.03.2026), в яких просить суд зменшити розмір пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання до 10 000,00 грн, штрафу до 10 000,00 грн та відстрочити виконання рішення у справі № 922/370/26 про стягнення грошових коштів на один рік з дати ухвалення рішення суду.

Відповідач вказує, що триваючий юридичний тиск через штучні борги, наслідки прямого влучання боєприпасу в складські приміщення, ведення воєнного стану та розташування стратегічного об`єкта у безпосередній близькості до зони активних бойових дій - призвели до критичного дефіциту ресурсів.

За таких умов стягнення штрафних санкцій у повному обсязі не лише призведе до значного погіршення фінансово-економічного становища підприємства, а й фактично позбавить можливості виконувати першочергові соціальні зобов`язання та підтримувати роботу стратегічної інфраструктури.

Водночас відповідач зауважує, що поведінка відповідача не може свідчити про навмисне невиконання грошових зобов`язань. Затримка у розрахунках має виключно тимчасовий характер, поточні зобов`язання виконуються в повному обсязі, а в матеріалах справи відсутні факти заподіяння реальних збитків позивачу саме в результаті порушення відповідачем умов договору.

Щодо розстрочення виконання рішення, відповідач зазначає, що задоволення заяви про відстрочення виконання рішення, на його думку, забезпечить необхідний баланс інтересів сторін та дозволить відповідачу уникнути критичних фінансових втрат у період воєнного стану.

Такий процесуальний захід спрямований на збереження господарської діяльності підприємства, що в перспективі дозволить акумулювати дохід для повного розрахунку з позивачем.

Крім того, відповідач зазначає, що позивачем не надано доказів того, що тимчасова відстрочка виконання рішення завдасть йому реальних збитків. Натомість для відповідача цей захід є ключовим, щоб уникнути загрози неплатоспроможності та втриматися «на плаву». Підтримка стабільного стану державного підприємства є гарантією того, що позивач отримає задоволення своїх вимог у повному обсязі, хоча і з певним інтервалом у часі.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 04.03.2025 закрито підготовче провадження, та призначено справу до судового розгляду по суті на 18.03.2026.

Відповідач надав до суду додаткові пояснення (вх. № 6472 від 18.03.2026), в яких зазначає, що під час розгляду справи виникли нові критичні обставини: внаслідок збройної агресії рф було пошкоджено майно відповідача, що значно погіршило його фінансовий стан.

Відповідач вказує, що у період з 04.03.2026 по 05.03.2026 відбувся обстріл із використанням невстановленого БПЛА у кількості 5 одиниць по території селища Новопокровка Чугуївського району Харківської області внаслідок чого було пошкоджено майно відповідача та зруйновано Т-2 комплексний знижувальний трансформатор, який забезпечує електричною енергією підприємство. Наразі всі зусилля були спрямовані на ліквідацію наслідків ворожого обстрілу та відновлення роботи підприємства. На підтвердження зазначених обставин, відповідач надає витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 05.03.2026 № кримінального провадження 0000309 та акт обстеження пошкодженого майна № 1 від 11.03.2026.

Протокольною ухвалою від 18.03.2026 задоволено клопотання представника відповідача про залучення наведених вище пояснень та документів до матеріалів справи.

У судове засідання 18.03.2026 прибули представники позивача та відповідача.

Представник позивача підтримує вимоги, викладені в позовній заяві, просить суд її задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечує, просить в його задоволенні відмовити.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані суду докази та доводи, суд встановив.

Як свідчать матеріали справи, 02.01.2024 між позивачем, як постачальником, та відповідачем, як споживачем, укладено договір про постачання електричної енергії споживачу № 02/01/2024-К.

Відповідно до п. п 1.1 1.2 договору, цей договір про постачання електричної енергії споживачу (далі договір) встановлює порядок та умови постачання електричної енергії як товарної продукції Споживачу Постачальником. Умови цього договору розроблені відповідно до Закону України "Про ринок електричної енергії" та Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 14.03.2018 № 312 (далі - ПРРЕЕ). Терміни та визначення, що використовуються в цьому Договорі, вживаються у значеннях, наведених у чинних нормативно-правових актах у сфері електроенергетики.

Згідно з п. 2.1 договору, постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору.

Пунктом 3.1 договору сторони погодили, що початком постачання електричної енергії споживачу є дата погоджена сторонами, в Додатку №1 до даного договору.

Відповідно до п. 5.3 договору розрахунковим періодом є календарний місяць.

На підставі п. 5.5 договору оплата здійснюється споживачем у строки, визначені у додатку № 2 до цього договору.

За змістом п. 6.2 договору, споживач зобов`язується забезпечувати своєчасну та повну оплату спожитої електричної енергії згідно з умовами цього договору.

Згідно з п. 2.1 додатку № 2 до договору (далі за текстом додаток № 2) споживач здійснює оплату електричної енергії за базовим тарифом + Тосп + Цп, що встановлений у п. 1.1. цього Додатку, за наступним графіком:

- Перший платіж до 10-го числа місяця поставки в обсязі 1/3 вартості обсягу електричної енергії (з ПДВ), що передається згідно з Заявкою відповідно пп. 9) п. 6.2. Договору, з використанням Базового Тарифу, визначеного відповідно до п. 1.1. цього Додатку;

- Другий платіж до 20 числа місяця поставки в обсязі 1/3 вартості обсягу електричної енергії (з ПДВ), що передається згідно з Заявкою відповідно пп. 9) п. 6.2. Договору, з використанням Базового Тарифу, визначеного відповідно до п. 1.1. цього Додатку;

- Третій платіж до 30 числа місяця поставки в обсязі 1/3 вартості обсягу електричної енергії (з ПДВ), що передається згідно з Заявкою відповідно пп. 9) п. 6.2. Договору, з використанням Базового Тарифу, визначеного відповідно до п. 1.1. цього Додатку. Споживач самостійно здійснює розрахунок розмірів вищезазначених платежів без надання Постачальником окремих відповідних рахунків.

Згідно з п. 2.4 додатку № 2, остаточний платіж по фактичному споживанню з використанням фактичної ціни здійснюється протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту надання постачальником сканованої копії акту постачання-прийняття електричної енергії відповідно до п. 5.12 договору.

У п. 4 додатку № 2 сторони узгодили, що оплата послуг з розподілу здійснюється наступним чином: споживач здійснює плату за послугу з розподілу електричної енергії оператору системи розподілу через постачальника. Порядок здійснення вказаної плати визначається сторонами шляхом підписання додаткової угоди до договору.

Пунктом 5.12. договору визначено, що постачальник до 13 (тринадцятого) числа місяця, наступного за розрахунковим, підписує зі свого боку в електронному вигляді шляхом накладення електронного цифрового підпису/кваліфікованого електронного підпису (далі - КЕП) Акт постачання-прийняття електричної енергії та направляє його споживачу у платформі «ПТАХ»: в системі М.Е.Dос.

Або постачальник в той же строк, підписує зі свого боку Акт постачання-прийняття електричної енергії до цього Договору, за відповідний розрахунковий період та надає споживачу скановану копію цього акту шляхом направлення електронного листа з сканованими копіями акту на електронні адреси споживача, що вказані у п. 13.7. Договору, з подальшим направленням оригіналів Акту постачання-прийняття електричної енергії (у двох примірниках).

В залежності від того, яким чином постачальник направив Акт постачання-прийняття електричної енергії:

1) споживач до 16-го числа місяця, наступного за розрахунковим, підписує в електронному вигляді отриманий від постачальника Акт постачання-прийняття електричної енергії шляхом його прийняття у платформі «ПТАХ»: в системі M.E.Doc.

2) Або споживач в той же строк підписує отриманий від постачальника Акт постачання-прийняття електричної енергії та направляє його скановану копію постачальнику електронним листом на електронні адреси постачальника, що вказані у п.13.7. Договору, з одночасним направленням оригіналу підписаного зі свого боку Акту постачання-прийняття електричної енергії постачальнику. При цьому, оригінал Акту постачання-прийняття електричної енергії споживач направляє постачальнику протягом трьох робочих днів з моменту отримання підписаного оригіналу від постачальника.

У випадку не надання споживачем постачальнику паперового оригіналу Акту постачання-прийняття електричної енергії, або не прийняття його у платформі «ПТАХ»: в системі М.Е.Dос. у встановлений строк - такий акт вважається погодженим та підписаним споживачем.

Згідно з п. 9.6 договору, за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань за цим Договором Сторона, яка допустила таке несвоєчасне виконання, сплачує протилежній Стороні пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми несвоєчасно виконаного (не виконаного) грошового зобов`язання, за кожен день прострочення.

Відповідно п. 13.1 договору цей договір вступає в силу з дати його укладення Сторонами та діє до кінця розрахункового періоду (місяця поставки електричної енергії) але у будь-якому разі до моменту здійснення розрахунків між Сторонами у повному обсязі. Договір продовжується на кожен наступний аналогічний період, якщо жодна із Сторін не повідомить іншу Сторону про бажання припинити його дію.

Як свідчать матеріали справи, на підставі даних отриманих від ОСР постачальником формувалися та надавалися споживачу для підписання акти постачання прийняття електричної енергії та рахунки. При цьому враховуючи, що постачання електричної енергії здійснювалося на об`єкти споживача, що знаходилися за різними адресами, то в залежності від об`єкта у якості ОСР виступали АТ «Харківобленерго» та АТ «Укрзалізниця».

З огляду на те, що у відповідача утворилася заборгованість за договором, 12.06.2025 між позивачем та відповідачем було укладено договір про реструктуризацію заборгованості за спожиту електричну енергію №12/06-25 (далі договір про реструктуризацію).

В межах договору про реструктуризацію сторони погодили здійснити реструктуризацію суми заборгованості у розмірі 1900157,59 грн., що виникла в рамках договору, та передбачили, що зазначена сума боргу має бути сплачена відповідачем на користь позивача до 30.07.2025 р. (п.п. 3, 9 Договору про реструктуризацію та Додаток 2 до Договору про реструктуризацію).

В порушення умов договору про реструктуризацію відповідач не здійснив погашення заборгованості станом на дату звернення до суду вона становить 1900157,59 грн.

Також як свідчать матеріали справи, після укладення між сторонами договору про реструктуризацію, позивач в рамках договору продовжував здійснювати продаж електричної енергії відповідачу.

Як свідчать матеріали справи, за період з червня по листопад 2025 року позивачем було продано споживачеві електричної енергії на загальну суму 22554425,29 грн., що підтверджується Актами постачання-прийняття електричної енергії, що були підписані сторонами, а саме:

1) акт від 30.06.2025 року на суму 757 090, 01 грн., направлявся в електронному вигляді з накладення електронного цифрового підпису шляхом відправки у платформі «ПТАХ»: в системі M.E.Doc. 08.07.2025 року;

2) акт від 31.07.2025 року на суму 3 756 458, 84 грн., направлявся в електронному вигляді з накладення електронного цифрового підпису шляхом відправки у платформі «ПТАХ»: в системі M.E.Doc. 09.08.2025 року;

3) акт від 31.08.2025 року на суму 3 359 729, 12 грн., направлявся в електронному вигляді з накладення електронного цифрового підпису шляхом відправки у платформі «ПТАХ»: в системі M.E.Doc. 08.09.2025 року;

4) акт від 30.09.2025 року на суму 3 511 454,93 грн., направлявся в електронному вигляді з накладення електронного цифрового підпису шляхом відправки у платформі «ПТАХ»: в системі M.E.Doc. 09.10.2025 року;

5) акт від 31.10.2025 року на суму 5 507 068, 09 грн., направлявся в електронному вигляді з накладення електронного цифрового підпису шляхом відправки у платформі «ПТАХ»: в системі M.E.Doc. 11.11.2025 року;

6) акт від 30.11.2025 року на суму 5 662 624,30 грн., направлявся в електронному вигляді з накладення електронного цифрового підпису шляхом відправки у платформі «ПТАХ»: в системі M.E.Doc. 08.12.2025 року.

Відповідач здійснив лише часткову оплату за поставлену електричну енергію за вищенаведеними актами постачання-прийняття електричної енергії на суму 19791958,58 грн. Таким чином, неоплаченою залишилася сума у розмірі 2762466,71 грн.

З огляду на вищевикладене, станом дату звернення до суду з позовом у даній справі загальна основна сума заборгованості відповідача перед позивачем за поставлену електроенергію становить 4662624,30 грн. (1900157,59 грн. за договором про реструктуризацію заборгованості за спожиту електричну енергію №12/06-25 від 12.06.2025 року + 2762466,71 грн. за договором про постачання електричної енергії споживачу №02/01/2024-К від 02.01.2024 року).

З метою досудового врегулювання спору позивач надіслав до відповідача вимогу № 533 від 22.12.2025 щодо погашення існуючої заборгованості, в якій просив відповідача з метою позасудового врегулювання спору та відновлення своїх порушених прав, сплатити заборгованість в розмірі 4662624,32 грн протягом 5 календарних днів з моменту отримання даної вимоги за наступними реквізитами:

Однак, відповідач залишив дану вимогу без відповіді та без задоволення.

Обставини щодо стягнення зазначеної заборгованості стали підставами для звернення позивача до суду з позовом у даній справі.

Крім того, у зв`язку з простроченням відповідачем виконання зобов`язань, позивачем на підставі умов договору та відповідних вимог чинного законодавства України, нараховано до стягнення з відповідача 41238,92 грн 3% річних (в т. ч. 12033,76 грн. за прострочення оплати кожного з щомісячних платежів за договором про постачання електричної енергії споживачу №02/01/2024-К від 02.01.2024 за загальний період прострочення з 12.12.2025 по 02.02.2026, та 29205,16 грн. за договором про реструктуризацію заборгованості за спожиту електричну енергію №12/06-25 від 12.06.2025 за період прострочення з 31.07.2025 по 02.02.2026), 36062,45 грн індексу інфляції (в т. ч. 5524,93 грн. за прострочення оплати кожного з щомісячних платежів за договором про постачання електричної енергії споживачу №02/01/2024-К від 02.01.2024 за загальний період прострочення з 12.12.2025 по 02.02.2026, та 30537,52 грн. за договором про реструктуризацію заборгованості за спожиту електричну енергію №12/06-25 від 12.06.2025 за період прострочення з 31.07.2025 по 02.02.2026), 124046,11 грн пені за прострочення оплати кожного з щомісячних платежів з 12.12.2025 по 02.02.2026 та 200000,00 грн штрафу.

Як вже зазначалося, відповідачем факт наявності заборгованості, факт прострочення виконання зобов`язання з оплати, та розмір нарахованих санкцій не спростовується.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з вимогами ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За змістом ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За умовами ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч. 1 ст. 275 ГК України, за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

За змістом ч. 6-7 ст. 276 ГК України розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених/ визначених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється відповідно до умов договору. Договір може передбачати попередню оплату, планові платежі з наступним перерахунком або оплату, що проводиться за вартість прийнятих ресурсів.

У даному випадку, матеріалами справи підтверджується факт належного виконання позивачем умов договору щодо поставки електричної енергії відповідачу за договором про постачання електричної енергії споживачу № 02/01/2024-К від 02.01.2024, та факт порушення відповідачем умов наведеного договору щодо своєчасної та повної оплати виставлених позивачем рахунків щодо оплати спожитої електроенергії. Також матеріалами справи підтверджується факт направлення позивачем відповідачу щомісячних актів постачання-прийняття електричної енергії протягом зазначеного періоду.

Крім того, матеріалами справи підтверджується і факт неналежного виконання відповідачем умов договору про реструктуризацію заборгованості за спожиту електричну енергію №12/06-25 від 12.06.2025 згідно з умовами якого було здійснено реструктуризацію заборгованості за договором про постачання електричної енергії споживачу № 02/01/2024-К від 02.01.2024.

Таким чином, факт наявності у відповідача перед позивачем заборгованості за поставлену електроенергію договором про постачання електричної енергії споживачу №02/01/2024-К від 02.01.2024 на суму 4662624,30 грн (в т. ч. за договором про реструктуризацію заборгованості за спожиту електричну енергію №12/06-25 від 12.06.2025 на суму 1900157,59 грн) підтверджується матеріалами справи та відповідачем жодним чином не заперечується. Строк виконання відповідачем своїх зобов`язань зі сплати цієї заборгованості є таким, що настав.

За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позову в зазначеній частині та стягнення з відповідача на користь позивача 4662624,30 грн заборгованості за електричну енергію.

Щодо позову в частині стягнення інфляційних та 3% річних, суд зазначає.

Стаття 610 ЦК України вказує на те, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Факт прострочення відповідачем виконання своїх зобов`язань щодо сплати заборгованості за договором про постачання електричної енергії споживачу №02/01/2024-К від 02.01.2024 та за договором про реструктуризацію заборгованості за спожиту електричну енергію №12/06-25 від 12.06.2025 з 31.07.2025 по 02.02.2026 підтверджується матеріалами справи та визнаються відповідачем. Зазначене надає позивачу право на нарахування інфляційних та 3% річних за таке прострочення.

Як вже зазначалося, за допущені прострочення позивачем нараховано відповідачу 41238,92 грн 3% річних (в т. ч. 12033,76 грн. за прострочення оплати кожного з щомісячних платежів за договором про постачання електричної енергії споживачу №02/01/2024-К від 02.01.2024 за загальний період прострочення з 12.12.2025 по 02.02.2026, та 29205,16 грн. за договором про реструктуризацію заборгованості за спожиту електричну енергію №12/06-25 від 12.06.2025 за період прострочення з 31.07.2025 по 02.02.2026), а також 36062,45 грн індексу інфляції (в т. ч. 5524,93 грн. за прострочення оплати кожного з щомісячних платежів за договором про постачання електричної енергії споживачу №02/01/2024-К від 02.01.2024 за загальний період прострочення з 12.12.2025 по 02.02.2026, та 30537,52 грн. за договором про реструктуризацію заборгованості за спожиту електричну енергію №12/06-25 від 12.06.2025 за період прострочення з 31.07.2025 по 02.02.2026)

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок інфляційних та 3% річних, суд констатує його арифметичну вірність. Перевірка розрахунку інфляційних та річних судом здійснювалась за допомогою інструменту Юридичний калькулятор (https://calc.sitebuy.pro/).

За таких обставин, позов в зазначеній частині також підлягає задоволенню, а з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні та річні в наведених вище сумах.

Щодо позову в частині стягнення пені та штрафу суд зазначає.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частиною 1 ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Частинами 2 та 3 вказаної статті визначено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом ст. ст. 1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з п. 9.6 договору про постачання електричної енергії споживачу №02/01/2024-К від 02.01.2024, за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань за цим Договором Сторона, яка допустила таке несвоєчасне виконання, сплачує протилежній Стороні пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми несвоєчасно виконаного (не виконаного) грошового зобов`язання, за кожен день прострочення.

Відповідно до п. 9 Договору про реструктуризацію заборгованості за спожиту електричну енергію №12/06-25 від 12.06.2025, в разі порушення боржникам графіку погашення заборгованості та не проведення остаточного розрахунку до 30.07.2025 року включно, боржник сплачує на користь кредитора штраф у розмірі 200 000, 00 грн. протягом 5 календарних днів з моменту виставлення кредитором відповідного рахунку

В даному випадку, як вже зазначалося, відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, оскільки не виконав його в строк, встановлений умовами укладених між сторонами договорів. Зазначене надає позивачу право на нарахування пені та штрафу за допущені прострочення.

Згідно з позовною заявою, в зв`язку з простроченням виконання зобов`язань за договором про постачання електричної енергії споживачу №02/01/2024-К від 02.01.2024 позивач нарахував до стягнення з відповідача 124046,11 грн пені за період прострочення з 12.12.2025 по 02.02.2026

Також в зв`язку з простроченням виконання зобов`язань за договором про реструктуризацію заборгованості за спожиту електричну енергію №12/06-25 від 12.06.2025 позивач нарахував до стягнення з відповідача 200000,00 грн штрафу.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені та штрафу, суд констатує його арифметичну вірність. Перевірка розрахунку інфляційних та річних судом здійснювалась за допомогою інструменту Юридичний калькулятор (https://calc.sitebuy.pro/).

За таких обставин, позов в зазначеній частині також підлягає задоволенню, а з відповідача на користь позивача підлягають стягненню пеня та штраф в наведених вище сумах.

Щодо клопотання відповідача викладеного у відзиві на позовну заяву (вх. № 4406 від 23.02.2026), про зменшення розміру пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання до 10000,00 грн, та штрафу до 10 000,00 грн суд зазначає наступне.

Згідно з частиною третьою статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

За змістом наведеної норм, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є такий випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеня виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує у відповідності до статті 86 ГПК України за наслідками аналізу, оцінки та дослідженню конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу, встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, умов конкретних правовідносин з урахуванням наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення зазначеної дії.

У постанові від 19.02.2020 у справі №910/1199/19 Верховний Суд, зокрема відзначив, що, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтею 551 ЦК України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обстави справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

Частина 3 статті 551 ЦК України встановлює, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При застосуванні частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 Господарського кодексу України приймається до уваги, що поняття "значно" та "надмірно" є оціночними конкретизуються судом у кожному конкретному випадку.

Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Застосовуючи дану норму, суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки й оцінкою дійсного, а не покладеного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення (Рішення Конституційного суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013). Подібні висновки містяться і у постанові Верховного Суду від 04.02.2020 у справі №918/116/19.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення штрафних санкцій є правом суду, за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.

Вирішуючи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Неустойка має подвійну правову природу, є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.

Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання. Метою застосування неустойки є, в першу чергу, захист інтересів кредитора.

Разом з тим, відповідно до висновків, викладених в рішенні Конституційного Суду України № 7-рп/2013 від 11.07.2013 наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Таким чином, наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Конституційний суд України в наведеному рішенні зауважує, що захист від цих зловживань має базуватись на положеннях законодавства, зокрема ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення

Відтак, стягнення неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.

В своєму клопотанні відповідач посилається на те, що в даному випадку стягнення неустойки з відповідача не виконує своєї основної мети, а саме стимулювання боржника до виконання основного грошового зобов`язання, оскільки їх розмір, на думку відповідача, є неспівмірним з заявленою до стягнення сумою боргу, що є несправедливим щодо нього.

Однак, з цього приводу суд звертає увагу на те, що позивач згідно з позовом просить стягнути з відповідача 124046,11 грн. - пені, та 200000,00 грн. штрафу, що разом становить 324046,11 грн.

Приймаючи до уваги те, що сума основної заборгованості відповідача перед позивачем становить 4662624,30 грн., то розмір штрафних санкцій становить всього 6,95% від основної суми заборгованості.

Суд зазначає, що вказаний розмір штрафних санкцій не є таким, що значно перевищує можливі збитки позивача, а також при їх нарахуванні не має ознак надмірності чи несправедливості, при цьому такий розмір неустойки є саме засобом розумного стимулювання відповідача виконувати основне грошове зобов`язання та не може вважатися несправедливим непомірним тягарем для останнього та джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків позивачем.

При цьому відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження винятковості обставин, які б обґрунтовували необхідність зменшення розміру неустойки, зокрема доказів незначності прострочення, відсутності негативних наслідків порушення зобов`язання або вжиття заходів для його своєчасного виконання.

Саме лише посилання відповідача на нібито неспівмірність штрафних санкцій без належного доказового підтвердження не може бути підставою для їх зменшення.

Суд також враховує, що прострочення виконання грошового зобов`язання є триваючим, а відповідач, будучи обізнаним про наявність заборгованості, не вжив належних та достатніх заходів для її своєчасного погашення.

Зменшення розміру штрафних санкцій за відсутності виняткових обставин фактично призвело б до нівелювання їх превентивної та стимулюючої функції, а також створило б для боржника більш вигідні умови порівняно з належним виконанням зобов`язання, що є неприпустимим.

З огляду на викладене, відсутні будь-які підстави для застосування судом положень частини третьої статті 551 ЦК України та відповідно зменшення розміру штрафних санкцій які підлягають стягненню.

Щодо клопотання відповідача про відстрочення виконання рішення, викладене у відзиві на позов (вх. № 4406 від 23.02.2026), суд зазначає.

За змістом ч. 3, 4 ст. 331 ГПК України підставою для відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Відстрочення - це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом. Відстрочення виконання рішення спрямоване на забезпечення повного виконання рішення суду та є допоміжним процесуальним актом реагування суду на перешкоди, які унеможливлюють або ускладнюють виконання його рішення.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 5 ст. 331 ГПК України також передбачено, що розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Водночас, відстрочення виконання рішення є правом, а не обов`язком суду, яке реалізується у виняткових випадках за наявності підстав, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, та доказів, що підтверджують наявність таких підстав.

У цьому випадку законодавець наділив суд "дискреційними повноваженнями" щодо можливості застосування чи не застосування приписів ст. 331 ГПК України з урахуванням конкретних обставин.

Тобто, в кожному конкретному випадку суд повно та всебічно досліджуючи обставини має перевірити наявність виключних підстав для надання відстрочення виконання рішення з урахуванням балансу інтересів сторін.

Вирішення цього питання у межах дискреційних повноважень суду здійснюється ним з урахуванням встановленого процесуальним законом обов`язку суду встановлювати та досліджувати відповідні обставини на підставі тих доказів, що подані сторонами, та оцінювати їх за визначеними ГПК України правилами, зокрема, щодо порядку розподілу тягаря доведення відповідних обставин, порядку подання сторонами доказів в судах, тощо.

При оцінці виняткових обставин суд має враховувати дотримання балансу інтересів як боржника, так і кредитора при одночасному врахуванні вимоги закону про обов`язковість виконання судового рішення (ст. 115 ГПК України). По суті вищенаведеної норми при відстрочці виконання судового рішення мова йде про перенесення строку його виконання з однієї дати, що встановлено законом чи судом, на іншу.

Аналогічна правова позиція викладене на у постанові Верховного Суду від 21.01.2020 у справі №910/1180/19.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка та розстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого частиною першою статті 6 Конвенції, згідно з якою "кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру", а у системному розумінні даної норми та національного закону суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах шляхом виконання судового рішення, тобто, довготривале виконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи та є наслідком зменшення вимог щодо розумності строку.

Крім того, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв`язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого невиконання.

На державі лежить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як у теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 у справі "Чижов проти України", заява № 6962/02).

Таким чином, питання про відстрочення чи розстрочення виконання рішення суду повинно вирішуватися господарськими судами із дотриманням балансу інтересів сторін. Необхідною умовою задоволення заяви про відстрочення чи розстрочення виконання рішення суду є з`ясування питання щодо дотримання балансу інтересів сторін, господарські суди повинні досліджувати та оцінювати доводи та заперечення як позивача, так і відповідача.

В даному випадку, як вбачається з матеріалів справи відповідач є державним підприємством, діяльність якого є критично важлививою для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення смт. Новопокровка, Чугуївського району, Харківської області; з даних отриманих з ЄДР вбачається, що підприємство відповідача знаходиться в реєстрі природних монополій за видами діяльності: централізоване водопостачання та централізоване водовідведення, транспортування теплої енергії магістральними і місцевими (розподільчими) тепловими меражами в особливий період. Основною метою діяльності відповідача є виробництво готових кормів для тварин, що утримуються на фермах, Неспеціалізована оптова торгівля, Складське господарство, Інша допоміжна діяльність у сфері транспорту, Постачання інших готових страв, Постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря, Виробництво інших виробів з деревини; виготовлення виробів з корка, соломки та рослинних матеріалів для плетіння, Оброблення та видалення безпечних відходів, Оптова торгівля твердим, рідким, газоподібним паливом і подібними продуктами.

Крім того, хоч підприємство відповідача є державним підприємством фінансування відповідача не відбувається з державного бюджету.

Також, Державне підприємство "Новопокровський комбінат хлібопродуктів" віднесено до підприємств, що мають статус критичної інфраструктури.

Крім того, як зазначає в судовому засіданні представник відповідача, підприємство відповідача є одним із найбільших роботодавців Чугуївського району Харківської області та забезпечує роботою близько 500 осіб, що свідчить про його важливе соціально-економічне значення для регіону.

При цьому, як свідчать матеріали справи, підприємство відповідача перебуває у скрутному матеріальному становищі, що зокрема, підтверджується останньою фінансовою звітністю підприємства за 2025 рік. Зазначене, відповідно, станом на даний час значно ускладнює виконання зобов`язань перед позивачем зі сплати заборгованості за спожиту електроенергію.

Військова агресія РФ проти України є фактором який значно ускладнив діяльність підприємства відповідача, оскільки розташування потужностей відповідача перебуває у прифронтовій зоні, що об`єктивно робить її небезпечною для ведення господарської діяльності. Питаннями розмінування забруднених вибухонебезпечними предметами сільськогосподарських земель опікується держава, проте їх масштаб і триваюча ворожа агресія не дають сподівань на закінчення таких робіт у найближчий час.

Суд враховує, що значно більший негативний вплив військових дій на території України об`єктивно зазнають суб`єкти господарювання, розташовані, зокрема, у Харківській області, яка є територією активних бойових дій.

Як вбачається з матеріалів справи, підприємство відповідача неодноразово зазнавало пошкоджень виробничої інфраструктури внаслідок обстрілів.

У період з 04.03.2026 по 05.03.2026 мало порушення законів та звичаїв війни військовослужбовцями підрозділів збройних сил чи інших відомств РФ, що полягали у здійсненні обстрілу із використанням невстановленого БПЛА у кількості 5 одиниць по території селища Новопокровка Чугуївського району Харківської області внаслідок чого було пошкоджено майно Відповідача та зруйновано Т-2 комплексний знижувальний трансформатор, який забезпечує електричною енергією підприємство. Наразі всі зусилля були спрямовані на ліквідацію наслідків ворожого обстрілу та відновлення роботи підприємства. Даний факт підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 05.03.2026 № кримінального провадження 0000309 та актом обстеження пошкодженого майна № 1 від 11.03.2026.

Вказані обставини, на погляд суду, є винятковими. При цьому, відстрочення виконання рішення на шість місяців дозволить підприємству відповідача відновити свою роботу, що є необхідною умовою для відновлення господарської діяльності та подальшого розрахунку з позивачем.

При цьому, негайне примусове виконання даного рішення може призвести до стійкої неплатоспроможності відповідача, може значно погіршити можливість підприємства відповідача і надалі здійснювати господарську діяльність на належному рівні, а відповідно і забезпечувати роботу населення Чугуївського району, сплачувати податки до бюджету, тощо.

Разом з тим, суд зазначає, що відстрочення виконання судового рішення на максимальний строк, передбачений ч. 5 ст. 331 ГПК України, а саме на один рік, за встановлених обставин не забезпечує дотримання балансу інтересів сторін, оскільки призводить до надмірного обмеження прав позивача на своєчасне отримання присуджених коштів та фактично відтермінує виконання судового рішення на тривалий період. При цьому, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, а також положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виконання судового рішення має здійснюватися у розумний строк, а надмірна затримка у його виконанні може становити порушення права на справедливий суд.

При цьому, хоча суд і бере до уваги складне становище відповідача, таке становище саме по собі не може бути безумовною підставою для відстрочення виконання рішення на тривалий строк без належного врахування прав та законних інтересів кредитора.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що оптимальним строком відстрочення, який дозволить відповідачу відновити свою діяльність та водночас не призведе до непропорційного обмеження прав позивача, є строк у шість місяців.

Такий строк, на переконання суду, є достатнім для вжиття відповідачем заходів щодо поліпшення свого фінансового стану, вирішення питань щодо можливого отримання компенсацій або фінансування, а також врегулювання питання щодо заборгованості, водночас забезпечуючи дотримання принципу обов`язковості виконання судового рішення.

Отже, заява відповідача про відстрочення виконання судового рішення підлягає частковому задоволенню, а саме шляхом відстрочення виконання рішення суду у справі № 922/370/26 на строк шість місяців з дня ухвалення рішення суду, тобто до 18.09.2026.

При прийнятті рішення судом також враховується, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя має ґрунтуватись на повному з`ясуванні того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у справі, якими доказами вони підтверджуються та чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

У п. 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 "Справа "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04) Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, п. 36, від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, п. 30, від 27.09.2001).

У наведеній справі Європейський суд з прав людини наголосив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент.

Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

З огляду на викладене, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Крім того, з урахуванням вимог ст. 123, 126, 129 ГПК України, за наслідками розгляду справи з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню судовий збір в сумі 75959,58 грн.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-80, 123, 126, 129, 232-233, 237-238, 240-241 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Державного підприємства "Новопокровський комбінат хлібопродуктів" (адреса: 63523, Харківська обл., Чугуївський р-н, смт. Новопокровка, вул. Ім. В Вєсіча, буд. 1; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Київська енергетична компанія" (адреса: 03189, м. Київ, вул. Рудницького Степана, буд. 2б; ):

4662624,30 грн - заборгованості;

36062,45 грн - інфляційних витрат;

41238,92 грн - 3% річних;

124046,11 грн - пені;

200000,00 грн - штрафу;

75959,58 грн - судового збору.

Клопотання Державного підприємства "Новопокровський комбінат хлібопродуктів" про відстрочення виконання рішення задовольнити частково.

Відстрочити виконання даного рішення до 18.09.2026

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано в строки та в порядку визначеному ст. 256, 257 ГПК України з урахуванням п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Повне рішення складено "27" березня 2026 р.

СуддяО.І. Байбак