РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

02.04.2026Справа № 910/15988/25

Господарський суд міста Києва у складі судді Князькова В.В. розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Техноторг-Дон», м. Миколаїв

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Злак 2024», м.Київ

про стягнення 296 378,67 грн, -

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Техноторг-Дон» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Злак 2024» про стягнення основного боргу в сумі 280 043,37 грн, 3% річних в сумі 5546,71 грн та інфляційних втрат в розмірі 10 788,59 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем своїх обов`язків за договором купівлі-продажу №188437 від 01.03.2024 в частині повної та своєчасної оплати поставленого товару.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.12.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у зв`язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу для подання відповіді на відзив.

02.02.2026 через систему «Електронний суд» відповідачем подано заяву про закриття провадження у справі, в якій наголошено на наявності підстав для закриття провадження, з огляду на сплату 13.01.2026 вартості поставленого товару. Щодо вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат відповідачем зазначено, що такі вимоги заявлені передчасно та необґрунтовано, оскільки до позовної заяви не долучено рахунки-фактури за договором купівлі-продажу №188437 від 01.03.2024.

23.02.2026 на адресу Господарського суду міста Києва надійшла заява позивача про залишення позовної заяви без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши вказану заяву позивача, господарський суд звертає увагу Товариства з обмеженою відповідальністю «Техноторг-Дон» на таке.

Відповідно до частини першої статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Пунктом 3 ч.1 ст.42 Господарського процесуального кодексу України визначено, що учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

У частинах 2, 3 ст.169 Господарського процесуального кодексу України вказано, що заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі. У випадках, визначених цим Кодексом, або на вимогу суду заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі. Заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом. У випадках, коли цим Кодексом такий порядок не встановлений, він встановлюється судом.

Статтею 113 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

За приписами ч. 2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Пунктом 5 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд залишає позов без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

Як вказувалося вище, ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.12.2025 відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. З наведеного слідує, що за приписами ч. 2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи № 910/15988/25 по суті розпочався 23.01.2026.

Проте, заява позивача про залишення позовної заяви без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України надійшла до суду 23.02.2026, тобто із пропуском встановленого у ч. 2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України строку.

В контексті наведеного суд звертає увагу позивача на те, що частина перша статті 43 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

Правові наслідки пропущення встановленого судом строку на вчинення певних процесуальних дій визначено у ст.118 Господарського процесуального кодексу України.

Зокрема, право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

За таких обставин, заява від 23.02.2026 про залишення позовної заяви без розгляду, яка подана Товариством з обмеженою відповідальністю «Техноторг-Дон» підлягає поверненню без розгляду як така, що подана із пропуском встановленого законом строку.

При цьому, суд акцентує увагу позивача на те, що принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23 червня 1993 р.).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст.2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993р. Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів»).

У п.26 рішення від 15.05.2008р. Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» суд нагадує, що принцип рівності сторін один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

З огляду на те, що до суду не надходило клопотань учасників справи або одного з них в порядку частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін, з огляду на відсутність у суду підстав для виклику сторін з власної ініціативи, господарський суд розглядає справу без проведення судового засідання.

Відповідно до ч.4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

01.03.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Техноторг-Дон» (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Злак 2024» (покупець) було укладено договір купівлі-продажу № 188437, за умовами якого продавець зобов`язується передавати у власність покупцю, а покупець у порядку й на умовах, передбачених даним договором, зобов`язується приймати та оплачувати запчастини до техніки, асортимент кількість та вартість яких визначатиметься відповідно до рахунків-фактур продавця до цього договору, що є його невід`ємними частинами.

За умовами п. 1.3. договору поставка товару буде здійснюватися окремими партіями. Обсяг товару за кожною партією визначатиметься у відповідних рахунках-фактурах продавця до цього договору. Асортимент, кількість та вартість товару за кожною його партією вважатимуться узгодженими сторонами з моменту оплати (часткової оплати) покупцем товару згідно відповідного рахунку-фактури продавця.

Пунктом 1.4. договору встановлено, що право власності на товар переходить до покупця з моменту оплати покупцем його повної вартості та підписання сторонами акту приймання-передачі та/або видаткової накладної відповідно до п. 4.2. цього договору щодо такого товару.

Ціна цього договору складає загальну вартість товару, поставленого за цим договором згідно відповідних рахунків-фактур до нього. Вартість окремих одиниць та окремих партій товару визначатиметься сторонами у відповідних рахунках-фактурах до цього договору (п. 2.1. та 2.2. договору).

Відповідно до п. 2.3. договору покупець зобов`язується оплачувати продавцю вартість товару протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати виписки відповідного рахунку-фактури продавцем.

У пункті 4.2. договору сторонами узгоджено, що факт поставки продавцем товару покупцеві згідно п. п. 3.1.1. цього договору сторони фіксують шляхом складання відповідного двостороннього акту приймання-передачі та/або видаткової накладної, у яких зазначають асортимент, комплектність, кількість та вартість товару, що передається покупцю.

Підписанням відповідного двостороннього акту приймання-передачі та/або видаткової накладної покупець підтверджує факт передання йому товару, всієї необхідної інформації та супровідних документів стосовно товару, передбачених договором та чинним законодавством України, відсутності у нього будь-яких претензій щодо асортименту, якості, комплектності та кількості переданого йому товару, необхідної інформації та супровідних документів стосовно товару (п. 4.3. договору).

За умовами п. 8.1. договору цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення його тексту їхніми печатками (у разі їх наявності) і діє до 31 грудня 2025 року.

Суд звертає увагу на те, що статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.01.2018 по справі №203/2612/13-ц та постанові від 19.06.2018 по справі №5023/3905/12.

Слід зауважити, що на теперішній час договір № 188437 від 01.03.2024 у передбаченому чинним законодавством України порядку недійсним визнано не було. Доказів зворотного матеріали справи не містять.

Отже, виходячи з наведеного вище, з огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір № 188437 від 01.03.2024 як належну підставу у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України для виникнення взаємних цивільних прав та обов`язків з поставки товару.

У рахунках на оплату по замовленнях № 122061 від 11.03.2025, № 117309 від 10.03.2025, № 119607 від 10.03.2025, № 129168 від 13.03.2025 та № 101408 від 03.03.2025 до договору 188437 від 01.03.2024 сторонами було узгоджено найменування, кількість та ціну товару.

На виконання умов договору № 188437 від 01.03.2024 Товариством з обмеженою відповідальністю «Техноторг-Дон» було поставлено, а Товариством з обмеженою відповідальністю «Злак 2024» прийнято товар за видатковими накладним: № 80320 від 05.03.2025 на суму 166 603,13 грн, № 82453 від 06.03.2025 на суму 18 446,83 грн, № 94529 від 12.03.2025 на суму 171 786,91 грн, № 94533 від 12.03.2025 на суму 55 177,60 грн, № 105251 від 18.03.2025 на суму 73 920 грн, № 99428 від 14.03.2025 на суму 40 644,90 грн.

Проте, як вказано у позовній заяві, відповідачем станом на момент звернення до суду із позовом не було оплачено повну вартість поставленого позивачем товару, що також стало підставою для нарахування 3% річних, інфляційних втрат та звернення до суду з розглядуваним позовом.

Як вказувалось вище, відповідачем у заяві про закриття провадження у справі наголошено на наявності підстав для закриття провадження, з огляду на сплату 13.01.2026 вартості поставленого товару. Щодо вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат відповідачем зазначено, що такі вимоги заявлені передчасно та необґрунтовано, оскільки до позовної заяви не долучено відповідні рахунки-фактури за договором купівлі-продажу №188437 від 01.03.2024.

Оцінюючи доводи учасників судового процесу, а також наявні в матеріалах справи докази, суд зазначає таке.

Судом врахований той факт, що 28.08.2025 Господарський кодекс України втратив чинність, водночас, відповідно до частини 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Закріплений у наведеній нормі принцип незворотності дії закону та інших нормативно-правових актів у часі (lex ad praeterian non valet) полягає в тому, що дія їх не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання ними чинності, за винятком випадку коли закон або інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював і Конституційний Суд України. Зокрема, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп, від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 05.04.2001 № 3-рп/2001, від 13.03.2012 № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

З огляду на вказане, беручи до уваги, що спірні правовідносини між сторонами виникли до 28.08.2025, суд дійшов висновку про регламентування спірних правовідносин приписами Господарського кодексу України.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Згідно з ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Частиною 1 ст.692 Цивільного кодексу України унормовано, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як вказувалось вище, згідно п. 2.3. договору № 188437 від 01.03.2024 оплата товару здійснюється протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати виписки відповідного рахунку-фактури продавцем.

Виходячи з умов договору № 188437 від 01.03.2024, суд дійшов висновку, що строк оплати покупцем товару, який було поставлено згідно видаткових накладних: № 80320 від 05.03.2025 на суму 166 603,13 грн, № 82453 від 06.03.2025 на суму 18 446,83 грн, № 94529 від 12.03.2025 на суму 171 786,91 грн, № 94533 від 12.03.2025 на суму 55 177,60 грн, № 105251 від 18.03.2025 на суму 73 920 грн, № 99428 від 14.03.2025 на суму 40 644,90 грн. - настав.

Проте, відповідачем станом на момент звернення до суду із позовом не було оплачено у повному розмірі поставлений позивачем товар (526 579,37 грн 246 536 грн = 280 043,37 грн), що і стало підставою для подальшого нарахування 3% річних та інфляційних втрат.

Одночасно, як було встановлено вище, відповідачем до заяви про закриття провадження у справі було долучено платіжну інструкцію № 488 від 13.01.2026 на суму 280 400,07 грн на підтвердження оплати поставленого товару.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Суд зазначає, що під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Отже, враховуючи, що після відкриття провадження у справі відповідачем було оплачено товар, стягнення вартості якого є предметом спору у справі, провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Техноторг-Дон» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Злак 2024» в частині стягнення основного боргу в сумі 280 043,37 грн підлягає закриттю на підставі п. 2 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України.

Щодо позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Техноторг-Дон» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Злак 2024» про стягнення 3% річних в розмірі 5546,71 грн та інфляційних втрат в сумі 10788,59 грн суд зазначає таке.

Відповідно до ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) ст. 610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов`язання.

Згідно з ч.1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов`язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 Цивільного кодексу України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми.

У кредитора згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення в оплаті основного боргу.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Велика Палата Верховного Суду також неодноразово зазначала, що у статті 625 Цивільного кодексу України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц, від 31.10.2018 у справі №161/12771/15-ц, від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц, від 18.03.2020 у справі №711/4010/13, від 23.06.2020 у справі №536/1841/15-ц, від 07.07.2020 у справі №712/8916/17, від 22.09.2020 у справі №918/631/19, від 09.11.2021 у справі №320/5115/17).

Таким чином, вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції та 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Наразі, здійснюючи перевірку розрахунку позивача щодо нарахування 3% річних, судом встановлено, що останній є арифметично вірним, а тому до стягнення з відповідача підлягають 3% річних в сумі 5546,71 грн.

Одночасно, у постанові Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №910/4590/19, зокрема зазначено, що стягнення інфляційних і процентів річних, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, є способом компенсації майнових втрат кредитора, а не способом відшкодування шкоди.

До того ж, Верховний Суд неодноразово наголошував, що за змістом наведених норм закону нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Подібний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, від 04.10.2019 у справі №915/880/18, від 26.09.2019 у справі №912/48/19, від 18.09.2019 у справі №908/1379/17.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Таким чином, базою для нарахування інфляційних є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, що існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений. Періодом, за який розраховуються інфляційні втрати, є час прострочення з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція) (аналогічний висновок, викладено у постановах Верховного Суду від 08.11.2022 у справі № 910/21124/20, 13.03.2024 у справі № 904/5899/21).

Зазначений вище спосіб розрахунку склався як усталена судова практика.

Тобто, з огляду на викладене, суд вважає безпідставним включення позивачем до розрахунку показників індексу інфляції поточного місяця, коли виник обов`язок із оплати поставленого товару (квітень 2025 року).

Здійснивши власний перерахунок, суд дійшов висновку, що обґрунтованим є нарахування та стягнення з відповідача інфляційних втрат в розмірі 9345,73 грн.

Наразі, суд критично ставиться до посилань відповідача на п. 2.3. договору № 188437 від 01.03.2024 та обставини ненастання строку оплати вартості отриманого товару у зв`язку із відсутністю у матеріалах справи рахунків-фактур.

Суд звертає увагу відповідача, що в матеріалах справи наявні рахунки на оплату замовлень та видаткові накладні (в яких містяться посилання на такі рахунки), які у своїй сукупності підтверджують як факт передачі позивачем товару відповідачу, так і настання строку із виконання останнім обов`язку із оплати вартості отриманого товару.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23 червня 1993 р.).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст.2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом

Принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993р. Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів»).

У п.26 рішення від 15.05.2008р. Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» суд нагадує, що принцип рівності сторін один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

За приписами ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У ст.77 Господарського процесуального кодексу України вказано, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В контексті наведених засад господарського судочинства суд звертає увагу учасників судового процесу на приписи ст.79 Господарського процесуального кодексу України, згідно яких наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У рішенні Європейського суду з прав людини Серявін та інші проти України (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на викладене вище, всі інші доводи та міркування (у тому числі в частині дати укладання спірного договору) учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Всупереч наведеного, обставини, які було повідомлено позивачем, відповідачем доказово не спростовано, доказів належного виконання своїх обов`язків за договором № 188437 від 01.03.2024 не надано, а отже, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Техноторг-Дон» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Злак 2024» в цій частині підлягають частковому задоволенню.

За таких обставин, враховуючи викладене вище у сукупності, господарський суд дійшов висновку щодо часткового задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Техноторг-Дон» та наявності підстав для стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Злак 2024» 3% річних в сумі 5546,71 та інфляційних втрат в сумі 9345,73 грн.

Згідно приписів ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторін пропорційно задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 231, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Закрити провадження у справі № 910/15988/25 в частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Техноторг-Дон» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Злак 2024» про стягнення основного боргу в сумі 280 043,37 грн.

2. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Техноторг-Дон» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Злак 2024» про стягнення 3 % річних в сумі 5546,71 та інфляційних втрат в сумі 10788,59 грн задовольнити частково.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Злак 2024» (03151, м. Київ, вул. Ушинського, буд. 40, прим. 302, офіс 1; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Техноторг-Дон» (54025, Миколаївська обл., м. Миколаїв, пр. Героїв України, буд. 113/1 ) 3 % річних в сумі 5546,71 та інфляційних втрат в сумі 9345,73 грн та судовий збір в сумі 223,39 грн.

4. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 02.04.2026.

Суддя В.В. Князьков