ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову

"30" березня 2026 р. Справа № 916/1166/26

Господарський суд Одеської області у складі судді Щавинської Ю.М.

розглянувши заяву Одеської міської ради про забезпечення позову №2-602/26 від 27.03.2026 по справі №916/1166/26

за позовом: Одеської міської ради (65023, м. Одеса, площа Думська, 1)

до відповідача: Сервісно-виробничої комерційної фірми "Діжеро" у вигляді Товариства з обмеженою від повід аль ні стю (65045, Одеська обл., місто Одеса, вулиця Тираспольська, будинок 4)

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Департамент архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради (65011, м.Одеса, вул.Успенська, 83/85)

про стягнення 24 051,87 грн

ВСТАНОВИВ:

27.03.2026 Одеська міська рада звернулася до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Сервісно-виробничої комерційної фірми "Діжеро" у вигляді Товариства з обмеженою від по від аль ні стю, в якій просить суд стягнути з відповідача заборгованість за період з 20.11.2023 до 31.01.2025 у загальній сумі 24 051,87 грн, з яких: заборгованість за договором оренди землі від 04.07.2003, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Карімовою Л.М. 04.07.2003 та зареєстрованим в реєстрі за №939, у розмірі 21 160,68 грн, інфляційні втрати у розмірі 1 533,56 грн, 3% річних у розмірі 352,65 грн та пеня у розмірі 1 004,98 грн, а також судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про те, що до відповідача, як до власника нежитлових будівель виробничої бази за адресою: м. Одеса, вул. Андрієвського, 14, які розташовані на орендованій за договором земельній ділянці, у період з 20.11.2023 до 31.10.2025, перейшло право оренди землі, у тому числі і обов`язок зі сплати орендної плати, оскільки в силу ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України відбулася заміна сторони договору оренди землі від 04.07.2003.

Водночас, відповідач у період з 20.11.2023 до 31.01.2025 не виконав належним чином зобв`язання зі сплати орендної плати, що зумовило звернення Одеської міської ради до Господарського суду Одеської області з даним позовом.

Крім того, у позовній заяві позивачем завлено клопотання про залучення до участі у справі Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача.

Обґрунтовуючи відповідне клопотання, позивач зазначає, що рішення у даній справі може вплинути на права та обов`язки Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради, а саме, щодо претензійної роботи, збору та обробки даних про землі міста, розрахунків за користування земельною ділянкою тощо.

Ухвалою суду від 30.03.2026 відкрито провадження у справі №916/1166/26, прийнято справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 27.04.2026 об 11:30.

Крім того, вказаною ухвалою суду залучено Департамент архітектури, містобудування та земельних ресурсів Одеської міської ради до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача.

Разом з позовною заявою позивачем надано суду заяву про забезпечення позову, у якій останній просить суд вжити наступні заходи забезпечення позову:

- накласти арешт на грошові кошти, що належать Сервісно-виробничій комерційній фірмі "Діжеро" у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю (65045, м. Одеса, вул. Тираспольська, буд. 4, ідентифікаційний код юридичної особи: 31768962), як в національній валюті (гривня), так і в іноземній валюті, що містяться на відкритих рахунках у банківських або інших фінансово-кредитних установах, у тому числі інших держав, а також на грошові кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення ухвали про забезпечення позову та належать Сервісно-виробничій комерційній фірмі "Діжеро" у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю у межах розміру позовних вимог на загальну суму 24 051,87 грн;

- накласти арешт на нерухоме майно, яке належить Сервісно-виробничій комерційній фірмі "Діжеро" у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю (65045, м. Одеса, вул. Тираспольська, буд. 4, ідентифікаційний код юридичної особи: 31768962), у межах розміру позовних вимог 24 051,87 грн лише в межах різниці між сумою ціни позову та розміром арештованих грошових коштів у разі їх недостатності.

Обґрунтовуючи необхідність вжиття заходів забезпечення позову, заявник зазначає, що 04.07.2003 між Одеською міською радою та ПП "ТТТ" укладено договір оренди земельної ділянки площею 1702 кв.м., що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Андрієвського, 14.

При цьому, постановою Господарського суду Одеської області від 07.09.2023 у справі №916/2520/23 ПП "ТТТ" визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

У процесі ліквідації реалізовано майно останнього, а саме, продано на аукціоні нежитлові будівлі виробничої бази загальною площею 727 кв.м, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Андрієвського, 14, які були придбані Сервісно-виробничою комерційною фірмою "Діжеро" у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 09.03.2026 №467231878 СВКФ "Діжеро" ТОВ з 20.11.2023 до 31.10.2025 належали нежитлові будівлі виробничої бази загальною площею 727 кв.м, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Андрієвського, 14, на підставі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), виданого 20.11.2023.

Враховуючи положення ст. 120 Земельного кодексу України, так як власником нежитлових будівель виробничої бази за адресою: м. Одеса, вул. Андрієвського, 14, які розташовані на орендованій за договором земельній ділянці, у період з 20.11.2023 до 31.10.2025 було СВКФ "Діжеро" ТОВ, позивач зазначає, що до останнього також перейшло право оренди землі, у тому числі й обов`язок зі сплати орендної плати, оскільки відбулася заміна сторони договору.

Втім, відповідач у період з 20.11.2023 до 31.01.2025 не виконав належним чином обов`язок за договором щодо сплати орендної плати, внаслідок чого позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Як зазначає позивач, необхідність у забезпеченні вказаної позовної заяви зумовлена обґрунтованим припущенням, що з урахуванням предмета спору невжиття таких заходів також може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог Одеської міської ради, чим фактично буде нівельована функція судового рішення як механізму дійсного поновлення порушених прав та інтересів.

Крім того, позивач вважає, що запропоновані заходи забезпечення позову у межах заявленої позовної вимоги є співмірними, адже не матимуть наслідком подвійного стягнення забезпечення позовних вимог (і за рахунок коштів, і за рахунок майна), та не суперечить наведеним вимогам закону стосовно співмірності заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами.

Так, у випадку недостатності коштів на банківському рахунку відповідача Одеська міська рада матиме реальну гарантію того, що рішення суду у разі задоволення позову буде реально виконане та позивач отримає задоволення своїх вимог.

При цьому, позивач зазначає, що обраний вид забезпечення позову (арешт коштів та майна відповідача в межах заявленої суми позовних вимог) не призведе до невиправданого обмеження майнових прав СВКФ "Діжеро" ТОВ, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним. Крім того, у разі задоволення позову у справі про стягнення грошових коштів боржник матиме безумовну можливість розрахуватись із позивачем, за умови наявності у нього грошових коштів у необхідних для цього розмірах, без застосування процедури звернення стягнення на майно боржника.

Ефективний захист права територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради у спірних правовідносинах безпосередньо залежить від тієї обставини, чи матиме відповідач нерухоме майно у власності, оскільки вибуття такого майна може породити нові реєстраційні дії щодо нього та призведе до необхідності звернення з новим позовом.

Окрім того, позивач зазначає, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Позивач зазначає, що випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент розпорядитися такими коштами є беззаперечною, що в майбутньому ускладнить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь Одеської міської ради.

За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін (правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 03.03.2023 у справі №905/448/22, від 15.09.2023 у справі №916/2359/23, від 07.04.2023 у справі №910/8671/22).

Крім того, позивач зауважує, що вжиття заходів забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуального рівноправ`я, сторін, оскільки мета забезпечення позову це негайні, проте тимчасові заходи, спрямовані на недопущення утруднення чи неможливості виконання рішення, а також перешкоджання завдання шкоди позивачу.

Забезпечення позову в даному випадку виступає запорукою виконання рішення суду у разі ухвалення його на користь Одеської міської ради, а тому, на думку заявника, вимоги про забезпечення позову є співмірними з позовними вимогами.

При цьому, Одеська міська рада пропонує не застосовувати зустрічне забезпечення при вжитті заходів забезпечення позову.

Розглянувши заяву Одеської міської ради про забезпечення позову (вх.№2-602/26 від 27.03.2026), суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до статті 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до частини першої статті 137 ГПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи. Воно полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судового рішення або ефективний захист (поновлення) порушених чи оспорюваних прав (інтересів) позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Заходи щодо забезпечення позову обов`язково повинні застосовуватися відповідно до їх мети, з урахуванням безпосереднього зв`язку між предметом позову та заявою про забезпечення позову.

При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості, адекватності та співмірності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

При цьому, відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч.4 ст.236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно зі сталою практикою Верховного Суду законодавством покладено на заявника обов`язок обґрунтування підстав, які можуть утруднити чи унеможливити виконання судового рішення у разі задоволення позову або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача. Близька за змістом правова позиція визначена у постановах Верховного Суду від 08.07.2024 у справі № 916/143/24, від 04.10.2024 у справі № 913/289/24.

При цьому, у постанові від 4.12.2025 у справі №916/3385/25 Верховний Суд зазначив, що наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії з відповідним їх підтвердженням. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави заявлених позовних вимог та застосування відповідного їм заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18 також висловлено позицію про те, що необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Як встановлено судом, до заяви про забезпечення позову Одеською міською радою не додано жодних доказів. Єдиним додатком до вказаної заяви є платіжне доручення про сплату судового збору.

Наведені у п.2 заяви про забезпечення позову (арк.2-6 заяви) обґрунтування необхідності вжиття відповідних заходів зводяться виключно до цитування положень судової практики щодо загальних підстав застосування ст.136, 137 ГПК України.

Фактично, заявник посилається те, що сам по собі факт безперешкодної можливості розпорядження відповідачем активами (грошовими коштами) створює загрозу для ефективного виконання рішення суду, а також на висновки, викладені, зокрема, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.03.2023 у справі №905/448/22 щодо того, що можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

Водночас, суд зауважує, що згідно з висновком Верховного суду, викладеним у постанові від 4.12.2025 у справі №916/3385/25, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.03.2023 у справі №905/448/22 міститься висновок про те, що вжиття заходів забезпечення позову передбачає доведення стороною обставин вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язань після пред`явлення позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо).

З огляду на викладене, висновок об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду свідчить, що вимога про надання доказів витрачання відповідачем коштів не може розглядатися як єдина підстава для застосування заходів забезпечення позову, однак не виключає зобов`язання заявника щодо доведення необхідності такого забезпечення шляхом подання доказів, підтверджуючих підставність заявлених вимог та ризик утруднення чи унеможливлення виконання у майбутньому відповідного судового рішення.

Це підтверджується тим, що Верховний Суд у постанові від 18.06.2025 у справі №918/73/25 зазначив те, що наведений у зазначеній постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду підхід передбачає необхідність доказування наявності обґрунтованої необхідності у застосуванні заходів забезпечення позову шляхом подання доказів до суду щодо наявності фактичних обставин, з якими закон пов`язує застосування такого заходу забезпечення позову, обґрунтування позивачем відомих останньому обставин або тих обставин, про які він об`єктивно може дізнатися, які б свідчили про утруднення чи унеможливлення виконання судового рішення у разі задоволення позову.

Крім того, наведений зміст вказаної постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду засвідчує, що у ній взагалі відсутні правові висновки про те, що у питанні застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та/або грошові кошти, що знаходяться на рахунках відповідача/зацікавленої особи, позивач (заявник) звільняється від доказування наявності обґрунтованої необхідності у застосуванні заходів забезпечення позову шляхом подання доказів до суду щодо наявності фактичних обставин, з якими закон пов`язує застосування такого заходу забезпечення позову (з таких мотивів виходила об`єднана палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, повертаючи справу №917/1610/23 відповідній колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду ухвалою від 01.03.2025).

Таким чином, саме лише посилання в заяві позивача на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви, адже має характер припущення. Вказане повністю узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 №381/4019/18.

При цьому, суд враховує, що предметом спору є стягнення з відповідача заборгованості за період з 20.11.2023 до 31.01.2025 у загальній сумі 24 051,87 грн, з яких: заборгованість за договором оренди землі від 04.07.2003, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Карімовою Л.М. 04.07.2003 та зареєстрованим в реєстрі за №939, у розмірі 21 160,68 грн, інфляційні втрати у розмірі 1 533,56 грн, 3% річних у розмірі 352,65 грн та пеня у розмірі 1 004,98 грн.

При цьому, позивач зазначає, що в силу ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України відбулася заміна сторони договору оренди землі від 04.07.2003, внаслідок чого у відповідача виник обов`язок зі сплати орендної плати за відповідним договором, що, у свою чергу, свідчить про те, що правова природа правовідносин підлягає дослідженню та встановленню під час розгляду справи по суті.

Суд бере до уваги, що для вжиття заходів забезпечення позову важливим є момент об'єктивного існування ризиків, які визначені зокрема у частині другій статті 136 ГПК України, та необхідності їх підтвердження відповідними доказами.

Водночас, заява Одеської міської ради про забезпечення позову не містить обґрунтованих доводів щодо реальних, існуючих обставин, які вказують на можливе ухилення відповідача від виконання рішення суду, чи вчинення ним дій, які б свідчили про те, що невжиття заходів до забезпечення позову утруднить чи зробить неможливим виконання рішення суду.

Заявник лише допускає припущення того, що відповідач може здійснити відчуження майна іншим особам та не наводить доказів здійснення відповідачем реальних дій, направлених на таке відчуження.

Не надано позивачем також і будь-яких доказів, що підтверджують наявність у відповідача відкритих виконавчих проваджень, арештів, наявності податкового боргу/застави, тощо.

Отже, здійснивши оцінку обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, з урахуванням критеріїв розумності, обґрунтованості і адекватності вимог щодо забезпечення позову, господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви Одеської міської ради.

Зазначене, водночас, не позбавляє позивача прав звернутися до суду із відповідною заявою, надавши докази, що підтверджують необхідність вжиття заходів забезпечення позову.

Керуючись ч.6 ст.140, ст.234 Господарського процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

1. Відмовити у задоволенні заяви Одеської міської ради про забезпечення позову №2-602/26 від 27.03.2026 по справі №916/1166/26.

Ухвала суду набирає законної сили 30.03.2026 та може бути оскаржена в порядку ст.256 ГПК України.

Суддя Ю.М. Щавинська