ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2026 рокум. ОдесаСправа № 916/5155/24
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Ярош А.І.,

суддів: Савицького Я.Ф., Принцевської Н.М.

секретар судового засідання: Кияшко Р.О.

за участю представників учасників справи:

від Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк": Канципа Є.С.,

від Приватного акціонерного товариства "Ізмаїльський целюлозно-картонний комбінат": Кохан А.В., Фірсова С.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Одесі

апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Ізмаїльський целюлозно-картонний комбінат"

на рішення Господарського суду Одеської області від 21.05.2025 року, суддя в І інстанції Сулімовська М.Б., повний текст якого складено 02.06.2025, в м. Одесі

у справі: №916/5155/24

за позовом: Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк"

до відповідача: Приватного акціонерного товариства "Ізмаїльський целюлозно-картонний комбінат"

про стягнення 5 778 133,93 грн

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2024 року Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" звернулося до Господарського суду Одеської області із позовом до Приватного акціонерного товариства "Ізмаїльський целюлозно-картонний комбінат" про стягнення 5 778 133,93 грн заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору кредиту №4И13759И від 20.11.2013 в частині оплати винагороди за користування кредитом.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 21.05.2025 у справі №916/5155/24 позовні вимоги задоволено у повному обсязі.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Ізмаїльський целюлозно-картонний комбінат" на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк":

3 402 409,97 грн винагороди за користування кредитом;

1 849 424,70 грн інфляційних втрат;

526 299,26 грн 3% річних;

Суд дійшов висновку, що у спірних правовідносинах сторони, реалізуючи принцип свободи договору, вільно, самостійно, на власний розсуд, тобто за волевиявленням обох сторін, уклали договір, погодивши, що відповідач, крім іншого, сплачує банку винагороду за користування кредитом у розмірі, що визначається у спосіб, встановлений договором (п.А.10 кредитного договору). Станом на час ухвалення рішення у даній справі договір є чинним, отже він є обов`язковим до виконання обома сторонами. Також, відповідач, починаючи з 2013 року, жодного разу не звертався до позивача з пропозиціями про внесення відповідних змін до договору, в тому числі в частині, що стосується сплати винагороди банку, протилежного суду не доведено. При цьому, відповідач здійснював часткове погашення винагороди за користування кредитом, що не заперечується обома сторонами.

Суд встановив, що Відповідач свої зобов`язання за договором в частині сплати винагороди банку не виконав, винагороду сплатив частково, у зв`язку з чим за ним обліковується заборгованість в сумі 3 402 409,97 грн., протилежного суду не доведено. Відповідачем контррозрахунку не надано, при цьому зазначено про неможливість здійснення перевірки деталізованого розрахунку позивача, оскільки останнім, на думку відповідача, фактично не надано до суду деталізованого розрахунку, тобто арифметичної дії. З приводу означеного суд зауважив, що порядок нарахування винагороди банку визначено умовами кредитного договору та додатковими угодами до нього, а саме - наведена відповідна формула нарахування та її складові. В деталізованому розрахунку банку відображені показники всіх складових цієї формули, крім того, банком додатково подано до суду опис деталізованого розрахунку. Таким чином, доводи відповідача щодо неможливості здійснити перевірку заявленої до стягнення заборгованості, а також надати власний контррозрахунок носять суб`єктивний характер.

До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства "Ізмаїльський целюлозно-картонний комбінат", в якій останнє просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 21.05.2025 у справі №916/5155/24 та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник зазначає, що плату за користування кредитом Банком у Кредитному договорі встановлено двома способами одночасно, а саме відсотки за фіксованою процентною ставкою за користування кредитом, виходячи з процентної ставки в розмірі 11,8 % річних та винагорода за користування кредитом згідно п.п А10., 4.5., 4.6. договору, визначення якої передбачено з використанням формули, до якої, включено також дані щодо офіційного курсу гривні до долару США. Тобто, призначення платежу за винагородою у відповідності до умов договору беззаперечно встановлено як плату за користування кредитними коштами, що абсолютно відповідає визначенню за чинним законодавством процентів.

Зазначає, що відповідач не оскаржував умови винагороди, оскільки вважав її повністю сплаченою ще у 2016 році, адже нарахування та виплата винагороди здійснюється виключно після повної сплати позичальником виданого кредиту, а отже останній не міг розрахувати таку винагороду. При цьому на момент погашення кредиту Банк не повідомив нараховану винагороду товариству. У наступному при кожній сплаті винагороди (загальна сума становила 1,1 млн.грн.) укладалась додаткова угода сторонами. І в жодній не було зазначено про залишок суми та прострочену суму. Тому у грудні 2016 року, коли Банк вказав про необхідність сплати винагороди до 28.12.2016 року, але не вказав суми, і у наступному не мав претензій аж до вересня 2022 року відповідач вважав винагороду повністю погашеною, а зобов`язання припиненим.

Відповідачу, з урахуванням передбаченою умовами кредитного договору формулою для нарахування винагороди, складові частини якої не були відомі на момент укладення договору, оскільки передбачали наступні сплати/несплати інших процентів за кредитним договором, зміну курсу гривні щодо долару США тощо не було відомо і не могло бути відомо конкретні цифри для розрахунку винагороди за формулою, але і остаточну суму винагороди.

Відповідач вважає, що з дотриманням принципу рівності сторін договору, принципу справедливості та розумності строк позовної давності у 15 років повинен застосовуватись щодо винагороди у цілому, тобто щодо визнання недійсними умов кредитного договору в частині винагороди недійсними або не застосовуватись взагалі у цьому разі просить застосувати наслідки спливу строку позовної давності.

Додатково зазначає, що позивачем на вимогу суду фактично не надано деталізований розрахунок винагороди за формулою, яка міститься в умовах кредитного договору.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що Верховний Суд чітко розмежував таку винагороду та проценти, зазначивши, що її неможна ототожнювати зі змінюваною процентною ставкою, визначеною ст. 1056-1 ЦК України, оскільки вона не є платою за користування грошима в класичному розумінні, а є платою за управління ризиком. Ця позиція була вкотре підтверджена у свіжій постанові Верховного Суду від 02.07.2025 у справі № 904/624/19 (904/1699/24), де розглядались аналогічні умови договору АТ КБ «ПриватБанк». У цій постанові ВС залишив у силі рішення апеляційного суду, яким було відмовлено у визнанні недійсними пунктів договору про винагороду, вкотре підтвердивши її компенсаційний характер та законність в межах принципу свободи договору. Таким чином, твердження Скаржника про «подвійні проценти» та недійсність умов договору прямо суперечать висновкам вищої судової інстанції, які є обов`язковими для врахування.

Ухвалою суду від 23.07.2025 відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою та призначено розгляд справи на 14.10.2025 об 11:30.

Протокольною ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.10.2025 у справі №916/5155/24 оголошено перерву в розгляді даної справи до 02.12.2025 об 11:30.

19.11.2025 до суду апеляційної інстанції надійшли додаткові пояснення від Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк, в додатках до яких позивачем надано пояснення з прикладами розрахунку винагороди, а також деталізований розрахунок у табличному вигляді з активними формулами для обчислення даних.

02.12.2025 до суду від представника Приватного акціонерного товариства "Ізмаїльський целюлозно-картонний комбінат" також надійшла відповідь на додаткові пояснення позивача, в яких відповідач, зокрема, зазначає, що всупереч умов Додаткової угоди, Банк здійснив розрахунок винагороди за період з 21.11.13 до 21.07.2014 відповідно до способу (формули), яка наведена у Додатковій угоді 2014 року, а не у Кредитному договорі 2013 року; Банк здійснив розрахунки без врахування дострокового повернення ПрАТ «ІЦКК» кредитів; розрахунок винагороди та її сплати повинна здійснюватися за кожним окремим кредитом. За контррозрахунком ПрАТ «ІЦКК» з урахуванням нарахованої та сплаченої винагороду різниця становить 1 044 234,96 грн (один мільйон сорок чотири тисячі двісті тридцять чотири гривні 96 копійок), а не 3 502 409,97 грн (три мільйона п`ятсот дві тисячі чотириста дев`ять гривень 97 копійок), яка наведена у розрахунках Банку. З урахуванням здійсненного контррозрахунку ПрАТ «ІЦКК» нарахованої винагороди за отриманими 22 (двадцяти двома) кредитами, з урахуванням суми сплаченої ПрАТ «ІЦКК» винагороди та розрахунку Банку, дані розрахунки відрізняються майже в 2 рази. З урахуванням здійсненного контррозрахунку ПрАТ «ІЦКК» суми винагороди, яку, як вважає Банк, повинно сплатити ПрАТ «ІЦКК», розрахунки ПрАТ «ІЦКК» з розрахунками Банку відрізняються майже в 3,5 рази.

Додатково відповідач зазначає, що з урахуванням того, що перевірка розрахунку здійснена лише станом на понеділок 01 грудня 2025 року та за результатами перевірки сума нарахованої винагороди суттєво відрізняється майже на 4.5 рази, а з урахуванням сплаченої винагороди ПрАТ «ІЦКК» майже ніж в 2 рази.

Позивач у додаткових поясненнях від 23.02.2026 вказує на суперечливу поведінку відповідача, оскільки раніше відповідач стверджував, що формула розрахунку винагороди є «неробочою» та що здійснити розрахунок за нею неможливо. Водночас у поданих поясненнях він надав 22 власні розрахунки, виконані саме за цією формулою. Це спростовує його попередні твердження про її незрозумілість та свідчить про недобросовісну процесуальну поведінку. Також позивач зазначає, що доводи про «відсутність розшифровки» показників «i» та «j» є безпідставними, оскільки це загальноприйняті математичні індекси, а їх значення випливає з тексту договору та пояснень Банку. Крім того, відповідач помилково застосував «потраншевий» підхід до розрахунку, тоді як формула передбачає єдиний накопичувальний розрахунок за весь період дії договору. Так само безпідставно було використано курс на 2013 рік замість курсу на дату розрахунку (27.01.2016), що призвело до заниження суми. Посилання на п. 4.13 договору є некоректним, оскільки цей пункт регулює строки сплати, а не порядок розрахунку.

24.02.2026 Відповідач подав клопотання, в якому просив призначити судову економічну експертизу. На вирішення експерта поставити наступні питання: 1.Чи враховано АТ КБ «ПРИВАТБАНК» при здійсненні розрахунку винагороди за кредитним договором № 4И13759И від 20.11.2013 року, укладеним Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (код ЄДРПОУ 4360570) з ПрАТ «ІЗМАЇЛЬСЬКИЙ ЦЕЛЮЛОЗНО-КАРТОННИЙ КОМБІНАТ" () погашення позичальником кредитів за кредитним договором та сплачену винагороду за вказаним договором? 2. Чи є можливим за формулою винагороди, вказаною у кредитному договорі № 4И13759И від 20.11.2013 року, укладеним Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (код ЄДРПОУ 4360570) з ПрАТ «ІЗМАЇЛЬСЬКИЙ ЦЕЛЮЛОЗНО-КАРТОННИЙ КОМБІНАТ" (), здійснення самостійно позичальником розрахунку винагороди на момент укладення кредитного договору та на момент погашення кредиту?

За приписами статті 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно із частиною першою статті 119 Господарського процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Відповідно до частини другої статті 119 Господарського процесуального кодексу України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Враховуючи викладене, а також те, що апелянт не заявляв відповідне клопотання при поданні апеляційної скарги відповідно до приписів статті 258 Господарського процесуального кодексу України, звернувся з цим клопотанням поза межами строку, встановленого для їх подання апеляційним судом в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, не просив суд поновити або продовжити строк для подання клопотань та не навів жодних причин пропуску цього строку, клопотання відповідача залишено судом без розгляду на підставі частини другої статті 118 Господарського процесуального кодексу України.

В подальшому судом апеляційної інстанції під час розгляду справи обговорювалось питання щодо призначення судової експертизи згідно приписів ст.99 ГПК України. 03.03.2026 від відповідача надійшли пояснення, в яких ПрАТ «ІЦКК» сформулював наступні запитання:

1. Чи можливо за формулою, зазначеною у п. А.10 Розділу А. «СУТТЄВІ УМОВИ КРЕДИТУВАННЯ» кредитного договору № 4И13759И від 20.11.2013 (далі Кредитний договір), визначити точну суму винагороди або відсоток, які мають у подальшому бути сплачені ПрАТ «ІЦКК» за користування кредитом, при укладанні Кредитного договору? 2. Чи можливо за формулою, зазначеною у п. А.10 Розділу А. «СУТТЄВІ УМОВИ КРЕДИТУВАННЯ» Кредитного договору, визначити точну суму винагороди або відсоток, які у подальшому повинно було сплатити ПрАТ «ІЦКК» за користування кредитом на момент погашення кредиту? 3. Чи можливо за змістом Кредитного договору визначити фактичну кінцеву сукупну вартість кредиту, яку мало у подальшому сплатити ПрАТ «ІЦКК» за користування кредитом, при укладенні Кредитного договору? 4. Чи враховано АТ КБ «ПРИВАТБАНК» при здійсненні розрахунку винагороди за Кредитним договором погашення ПрАТ «ІЦКК» кредитів та сплачених сум винагород?.

03.03.2026 АТ КБ «ПриватБанк» направило до суду наступні пропозиції щодо питань на вирішення експертизи: 1. Чи є документально обґрунтованими показники, застосовані в розрахунку винагороди АТ КБ «ПРИВАТБАНК», передбаченої пунктом А.10 Кредитного договору № 4И13759И від 20.11.2013 (з урахуванням змін та доповнень до договору)? 2. Чи відповідає розрахунок винагороди АТ КБ «ПРИВАТБАНК» математичній формулі, передбаченій пунктом А.10 Кредитного договору № 4И13759И від 20.11.2013 (з урахуванням змін та доповнень до договору)?.

Проаналізувавши запропоновані сторонами питання щодо призначення судової економічної експертизи та наявні матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність необхідності у призначенні судової економічної експертизи та відмовив у її призначенні, з огляду на наступне.

Судова колегія наголошує, що вирішення питань права, віднесених до компетенції суду, не відповідає інституту судової експертизи, що, в свою чергу, є підставою для відмови в задоволені клопотання про призначення судової експертизи.

Питання, які відповідач просить винести на вирішення судової економічної експертизи носять суто правовий характер, відповідь на які не є компетенцією судового експерта. Щодо питань запропонованих позивачем, судом також відмовлено у задоволенні такого клопотання позивача, адже за поставленими позивачем питаннями та встановленими обставинами даної справи відсутня необхідність у спеціальних знаннях, проведення такої експертизи призведе лише до невиправданого затягування розгляду справи та порушення розумних строків судового розгляду.

В судовому засіданні 07.04.2026 брали участь представники учасників справи.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно із ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

20.11.2013 між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "ПриватБанк", правонаступником якого є АТ КБ "ПриватБанк" (позивач, банк) та відповідачем Приватним акціонерним товариством "Ізмаїльський целюлозно-картонний комбінат" (відповідач, позичальник) укладений кредитний договір № 4И13759И (т.1 а.с.27-30), відповідно до умов якого (п. 1.1.) банк за наявності вільних коштів зобов`язується надати позичальнику кредит у формі згідно з п.А.1, з лімітом і на цілі, зазначені у п.А.2, не пізніше 5 днів із моменту, зазначеного у третьому абзаці п.п.2.1.2, в обмін на зобов`язання позичальника щодо повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди в обумовлені цим договором строки.

Відповідно до п.1.2, дата повернення кредиту зазначена у п.А.3. Зазначена дата може бути змінена згідно з п.п.1.3, 2.2.14, 2.3.2, 2.4.1 цього договору.

Усі істотні умови кредитування наведені в Розділі А "Істотні умови кредитування".

Так, кредитним договором, з урахуванням змін та доповнень, які вносились до нього додатковими угодами від 23.07.2014, 17.11.2014, 27.07.2015, 10.11.2015, 25.01.2016, 03.11.2016, 29.11.2016, визначені наступні умови кредитування:

- вид кредиту: відновлювальна кредитна лінія - кредит, що надається позичальнику частинами, або повністю до дати, зазначеної в пункті 1.2, в межах ліміту договору, в тому числі після часткового або повного погашення кредиту, таким чином, щоб фактична заборгованість за кредитом не перевищувала встановлений ліміт кредитного договору (пункт А.1 кредитного договору);

- ліміт кредитного договору 2 200 000,00 грн. на наступні цілі: фінансування поточної діяльності (пункт А.2 кредитного договору);

- строк повернення кредиту: дати згідно Графіку зменшення поточного ліміту пп. А.2.1 (пункт А.3, 1.2. кредитного договору).

- Графік зменшення поточного ліміту (пункт А.2.1 кредитного договору):

-27.11.2015 100 000,00 грн;

-27.01.2016 - 0,00 грн.

Відповідно до п.2.1.2 кредитного договору, банк зобов`язується надати кредит шляхом перерахування кредитних коштів в межах суми, обумовленої п. 1.1.

Згідно з пунктом 2.2.5, позичальник, окрім іншого, зобов`язується сплатити банку винагороду у відповідності з пунктами 4.5, 4.7, 4.15 цього договору.

За умовами пункту 4.1, плата за користування кредитними коштами за цим договором складається з відсотків за фіксованою процентною ставкою, згідно з пунктами 4.2, 4.3, та винагороди за користування кредитом, згідно з пунктом 4.5.

Так, пунктом 4.5 кредитного договору передбачено, що позичальник сплачує банку винагороду за користування кредитом відповідно до пункту А.10 (додаткова угода 2014 року - т.1 а.с.35 зворот - 37), згідно з яким винагорода за користування кредитом розраховується за неведеною в цьому пункті формулою, в якій: Ai - різниця між сумою видачі та сумою погашення кредиту за визначену дату, що відповідає порядковому номеру дня "і"; D - базис днів у році для розрахунку процентів - 360 днів; Ki - офіційний курс гривні до долара США на визначену дату, що відповідає порядковому номеру дня "і"; Кn - офіційний курс гривні до долара США на день розрахунку; Pi - сума погашених процентів за визначену дату, що відповідає порядковому номеру дня "і"; Rj - числове значення фіксованої процентної ставки за договором, що діє на визначену, яка відповідає порядковому номеру дня "i"; Sn - вхідне сальдо на день розрахунку; V - сума винагороди за користування кредитом; i - порядковий номер дня в історії кредитного договору; n - порядковий номер дня в історії кредитного договору, на який здійснюється розрахунок винагороди. При від`ємному значенні сума винагороди "V" сплаті не підлягає.

У разі дострокового повного погашення зобов`язань за договором (кредиту, відсотків винагороди за користування кредитом), подальший розрахунок винагороди за користування кредитом відбувається згідно із зазначеною формулою, де подальші обороти після повного погашення зобов`язань розглядаються як початкові, "n" та "і" набувають нових первинних значень.

Додатковою угодою 2016 року (т.1 а.с.57-зворот), в тому числі, було внесено зміни в п.4.6 договору щодо строку сплати та дня нарахування винагороди.

Так, згідно з пунктом 4.6 кредитного договору, з урахуванням додаткової угоди 2016 року, сума винагороди за користування кредитом (п.4.5) сплачується 28.12.2016, або достроково (пп.2.4.1). У разі несплати винагороди за користування кредитом у зазначену дату несплачена винагорода вважається простроченою.

В свою чергу, пунктом 4.13 договору, в редакції додаткової угоди 2015 року (т.1 а.с.48 - зворот), передбачено, що розрахунок та нарахування винагороди за користування кредитом здійснюються у дату встановлення нульового поточного ліміту (пп. А.2.1) або у день дострокового повернення кредиту (п. 2.4.1).

Відповідно до пункту 5.7 договору, в редакції додаткової угоди 2014 року (т.1 а.с.35 - зворот - 37), строки позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені та штрафів за цим договором встановлені сторонами тривалістю у 15 років.

Згідно з п. А.9 кредитного договору на день його укладання позичальник сплачує Банку винагороду за відкриття позичкового рахунку у розмірі 500 грн в день укладення кредитного договору.

В пункті А.10 встановлено, що позичальник сплачує Банку ще винагороду за користування кредитом в розмірі, яка визначається за відповідною формулою.

На виконання умов кредитного договору банк виконав свій обов`язок належним чином, надавши позичальнику кредит. Дана обставина визнається обома сторонами.

Як стверджує позивач, станом на 27.01.2016 позичальником була погашена заборгованість за кредитом та процентами, що підтверджено виписками з рахунків, платіжними дорученнями та меморіальними ордерами (т.1 а.с.79-215, т.2 а.с.1-262, т.3 а.с.1-51).

Позивач зазначив, що в порушення пункту 4.6 кредитного договору, до 28.12.2016 винагорода за користування кредитом сплачена відповідачем частково, залишок непогашеної заборгованості за винагородою складає 3 402 409,97 грн., що і зумовило звернення позивача до суду із даним позовом.

Предметом апеляційного перегляду даної справи є наявність або відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача винагороди за користування кредитом у розмірі 3 402 409,97 грн, а також 1 849 424,70 грн інфляційних втрат та 526 299,26 грн 3% річних, нарахованих у зв`язку з невиконанням відповідачем обов`язку із своєчасної оплати винагороди.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, місцевий господарський суд виходив з доведеності і обґрунтованості заявлених вимог щодо 3 402 409,97 грн заборгованості за винагородою за користування кредитом, 1 849 424,70 грн інфляційних втрат та 526 299,26 грн 3% річних.

Місцевий господарський суд виходив з того, що станом на час ухвалення рішення кредитний договір є чинним, а отже обов`язковим для виконання сторонами. Позичальник при укладенні договору був ознайомлений з його істотними умовами, діяв вільно та підписанням договору і додаткових угод підтвердив досягнення згоди щодо всіх істотних умов, у тому числі щодо сплати винагороди за користування кредитом. Суд дійшов висновку, що умови договору про сплату винагороди не суперечать статтям 1048, 1054, 1056-1 ЦК України та узгоджуються з принципом свободи договору (стаття 627 ЦК України).

Доводи відповідача про невідомість складових формули нарахування винагороди суд відхилив, оскільки порядок її визначення, формула та складові прямо передбачені договором і неодноразово підтверджувалися додатковими угодами. Відповідач тривалий час не заперечував проти таких умов, частково сплачував винагороду та не ініціював внесення змін до договору.

Відтак, за висновками суду позовні вимоги про стягнення заборгованості у розмірі 3 402 409,97 грн є належно обґрунтованими, підтвердженими доказами та підлягають задоволенню.

Судова колегія не погоджується з висновком суду про наявність підстав для задоволення позову та стягнення заборгованості за винагородою за користування кредитом, а також інфляційних втрат та 3% річних, та вважає помилковими висновки суду, що умови договору про сплату винагороди не суперечать статтям 1048, 1054, 1056-1 ЦК України та узгоджуються з принципом свободи договору (стаття 627 ЦК України).

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

У відповідності до частин першої та другої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частиною 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав і обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Правовідносини між сторонами спору виникли на підставі укладеного ними договору, який за своїм змістом та правовою природою є кредитним договором.

Згідно ст.1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до ст.1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За змістом ч.ч.1, 3 ст.1049 Цивільного кодексу України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.2 ст.1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів належних йому.

За приписами ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із ч.1 ст.1056-1 Цивільного кодексу України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Отже, за своєю правовою природою кредитний договір є окремим видом цивільно-правових договорів, який визначає взаємні зобов`язання і відповідальність між комерційним банком і клієнтом з метою одержання останнім кредиту. Кредитний договір є консенсуальним, оплатним та двостороннім. Предметом кредитного договору є грошові кошти (кредит) в будь-якій валюті. Кредитний договір вважається укладеним з моменту досягнення згоди по всім істотним умовам договору. Тобто правовідносини з надання кредиту за своєю правовою природою є договірними правовідносинами, регулюються самостійно сторонами, шляхом укладення договору. На кожну із сторін, яка підписує договір, покладається обов`язок узгодження всіх спірних питань, які виникають під час укладення договору, до моменту його підписання, та самостійного аналізу можливих негативних наслідків при підписанні такого договору, а також кожна сторона не позбавлена права відмовитись від підписання договору, якщо його умови чи частина суперечить інтересам сторони або нормам чинного законодавства.

Як зазначалося вище, кредитним договором, з урахуванням змін та доповнень, які вносилися до нього додатковими угодами, передбачені наступні умови кредитування: - вид кредиту: відновлювальна кредитна лінія - кредит, що надається Позичальнику частинами, або повністю до дати, зазначеної в пункті 1.2, в межах ліміту договору, в тому числі після часткового або повного погашення кредиту, таким чином, щоб фактична заборгованість за кредитом не перевищувала встановлений ліміт Кредитного договору (пункт А.1 Кредитного договору); - ліміт Кредитного договору - 2 200 000,00 грн на наступні цілі: фінансування поточної діяльності (пункт А.2 Кредитного договору); - строк повернення кредиту: дати згідно з Графіком зменшення поточного ліміту підпункт А.2.1 (пункт А.3, 1.2 Кредитного договору); - Графік зменшення поточного ліміту (пункт А.2.1 Кредитного договору): Встановлений поточний ліміт 27.11.2015 - 100 000,00 грн.

Суд апеляційної інстанції встановив, що станом на 27.01.2016 позичальником була повністю погашена заборгованість за кредитом та процентами, що підтверджено виписками з рахунків, платіжними дорученнями та меморіальними ордерами (т.1 а.с.79-215, т.2 а.с.1-262, т.3 а.с.1-51).

Сума сплачених відповідачем відсотків за укладеним між сторонами кредитним договором становить 446 497 грн, що також випливає з виписок з рахунків та не заперечується учасниками справи.

При оплаті кредиту позичальнику не повідомлявся залишок заборгованості за винагородою, також банк не обліковував прострочення за винагородою, на момент сплати суми не були прострочені.

За період з 29.01.2016 по 01.12.2016, тобто після повного погашення заборгованості за кредитом, відповідач сплатив 1 100 000,00 грн винагороди за користування спірним кредитом.

З урахуванням повної сплати суми кредиту, повного погашення відсотків за користування кредитом, а також винагороди у розмірі 1 100 000 грн станом на грудень 2016 року, позичальник правомірно вважав, що умови кредитного договору виконані належним чином, будь-яка заборгованість за кредитним договором відсутня.

Будь-яких претензій або вимог банку на адресу відповідача за період з грудня 2016 року та по дату подання позову - листопад 2024 року, тобто протягом 8 років, не надходило.

В свою чергу, позивач у позові зазначив, що в порушення пункту 4.6 кредитного договору, до 28.12.2016 винагорода за користування кредитом сплачена відповідачем частково та заявлено про стягнення 3 402 409,97 грн винагороди за користування кредитом, нарахованих станом на момент погашення кредиту, а також здійснених на підставі цієї не сплати розрахунку інфляційних втрат у розмірі 1 849 424,70 грн та 526 299,26 грн 3% річних.

Вирішуючи даний спір, судова колегія вважає суттєвим вирішення питання щодо правової природи винагороди за користування кредитом за погодженою позичальником та банком у договорі формулою.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий кредит - кошти, які надаються у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент.

Згідно з ч. 8 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» комерційні банки самостійно встановлюють процентні ставки та комісійну винагороду по своїх операціях. Тобто оплатне надання послуги щодо надання кредитних ресурсів не належить до предмету кредитного договору.

Відповідно до частини 3 статті 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Слід відзначити, що поряд з цивільно-правовим розумінням кредитування існує також й інший підхід до розуміння кредитування, який охоплює у тому числі і публічну складову банківської діяльності (banking) як залучення вкладів грошових коштів фізичних і юридичних осіб та розміщення зазначених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, відкриття і ведення банківських рахунків фізичних та юридичних осіб, ліцензування такої діяльності тощо у відповідності до Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Банківську діяльність визначають через банківські послуги, які банк надає своїм клієнтам. Банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування).

Банк має право надавати своїм клієнтам (крім банків) фінансові послуги, в т.ч. шляхом укладення з юридичними особами (комерційними агентами) агентських договорів. Перелік таких фінансових послуг встановлюється Національним банком.

Крім надання фінансових послуг, банк може здійснювати діяльність щодо: 1) інвестицій; 2) випуску власних цінних паперів; 3) випуску, розповсюдження та проведення лотерей; 4) зберігання цінностей або надання в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа; 5) інкасації коштів і перевезення валютних цінностей; 6) ведення реєстрів власників іменних цінних паперів (крім власних акцій); 7) надання консультаційних та інформаційних послуг щодо банківських та інших фінансових послуг.

Поняття винагороди банку відсутнє у договірному законодавстві, внаслідок чого правова природа такої винагороди залежить від індивідуальної правової регламентації кожного банку.

В силу приписів ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вирішуючи питання щодо правової природи винагороди за користування кредитом за погодженою позичальником та банком у договорі формулою, Верховний Суд у постанові від 20.05.2021 у справі №904/5748/18 дійшов висновку, що винагорода банку за надані послуги має компенсаційний характер і її призначення полягає в тому, щоб покрити витрати банку, понесені ним у зв`язку з наданням кредиту. Це є, безперечно, доходом банку від проведення його банківської діяльності, і поняття винагороди банку немає в договірному законодавстві, внаслідок чого правова природа такої винагороди залежить від індивідуальної правової регламентації кожного банку.

Передбачену кредитним договором винагороду за користування кредитом не можна ототожнювати із змінюваною процентною ставкою, визначеною ст. 1056-1 ЦК України.

Нарахування / виплата такої винагороди не може бути передбачена ні за що інше, як надання якихось послуг банком, і винагорода не може нараховуватися за належне виконання своїх обов`язків клієнтом (за користування кредитом), оскільки подібний підхід до визначення винагороди суперечить самій правовій природі «винагороди» та вона не може стосуватися чи враховувати проценти, які є самостійною платою за користування кредитними коштами.

У постанові Верховного Суду України від 03.08.2022 у справі №927/92/21(927/351/21), сформульовано такий висновок:

"Наявність у Банку можливості стягувати з боржника надмірні кошти винагороди за користування кредитом перетворюється на джерело невиправданих додаткових прибутків та призводить до фактичної неоплатності боржника й порушує баланс прав та інтересів сторін договору".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17 зазначено, що суть зобов`язання за кредитним договором полягає в обов`язку банку надати гроші (кредит) позичальникові та в обов`язку останнього їх повернути і сплатити за користування ними проценти.

Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо).

Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку.

З урахуванням наведених правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 20.05.2021 у справі №904/5748/18, постанові Верховного Суду України від 03.08.2022 у справі №927/92/21(927/351/21) та постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі №363/1834/17, судова колегія доходить висновку, що нарахування винагороди банком можливе лише у разі фактичного надання клієнту окремих банківських послуг, а не за дії, що є складовою виконання банком власних обов`язків за кредитним договором або пов`язані виключно з користуванням кредитом, за яке вже передбачена сплата процентів.

Як вбачається з матеріалів справи, пунктом 4.5 кредитного договору передбачено, що позичальник сплачує банку винагороду за користування кредитом відповідно до пункту А.10 (додаткова угода 2014 року - т.1 а.с.35 зворот - 37), згідно з яким винагорода за користування кредитом розраховується за наведеною в цьому пункті формулою, в якій:

Ai - різниця між сумою видачі та сумою погашення кредиту за визначену дату, що відповідає порядковому номеру дня "і"; D - базис днів у році для розрахунку процентів - 360 днів; Ki - офіційний курс гривні до долара США на визначену дату, що відповідає порядковому номеру дня "і"; Кn - офіційний курс гривні до долара США на день розрахунку; Pi - сума погашених процентів за визначену дату, що відповідає порядковому номеру дня "і"; Rj - числове значення фіксованої процентної ставки за договором, що діє на визначену, яка відповідає порядковому номеру дня "i"; Sn - вхідне сальдо на день розрахунку; V - сума винагороди за користування кредитом; i - порядковий номер дня в історії кредитного договору; n - порядковий номер дня в історії кредитного договору, на який здійснюється розрахунок винагороди. При від`ємному значенні сума винагороди "V" сплаті не підлягає. Згідно з п. А.9 кредитного договору на день його укладання позичальник сплачує Банку винагороду за відкриття позичкового рахунку у розмірі 500 грн в день укладення кредитного договору.

Суд апеляційної інстанції наголошує, що зі змісту вищенаведеного п 4.5 договору вбачається, що позичальник сплачує банку винагороду за користування кредитом.

Тобто за умовами договору винагорода прямо визначена як плата за користування кредитом.

Однак, винагорода банку не повинна стосуватися або враховувати проценти, які є самостійною платою за користування кредитними коштами, що відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 20.05.2021 у справі №904/5748/18.

Разом з тим, спірний кредитний договір та укладені до нього додаткові угоди взагалі не містять визначення переліку, змісту, обсягу чи навіть назви банківської послуги, за надання якої могла б стягуватися відповідна винагорода.

Більше того, матеріали справи не містять, а позивачем не надано жодних доказів того, що банк фактично надавав відповідачу будь-які додаткові банківські послуги, які виходили б за межі виконання кредитного договору та могли б обґрунтовувати нарахування спірної винагороди.

За обставинами даної справи встановлено належне виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором, включно зі сплатою основної суми кредиту та процентів.

Водночас винагорода не може встановлюватися за належне виконання позичальником своїх зобов`язань щодо користування кредитом, оскільки така конструкція фактично означала б додаткове фінансове навантаження на позичальника за дії, які вже оплачуються процентною ставкою.

Сам по собі факт виставлення банком рахунків на сплату винагороди у період користування кредитними коштами та їх оплата відповідачем не може свідчити про визнання останнім наявності відповідної заборгованості, оскільки кредитний договір не містить визначення конкретної банківської послуги, за надання якої нараховується така винагорода.

За відсутності чіткого визначення правової природи відповідного платежу у відповідача були об`єктивні підстави вважати, що виставлені банком рахунки стосуються процентів за користування кредитом. Сплачуючи такі платежі разом з іншими сумами за договором, позичальник діяв добросовісно та сумлінно, виконуючи свої договірні зобов`язання та прагнучи повністю погасити заборгованість за кредитом.

За таких обставин, здійснення відповідачем відповідних платежів не може розцінюватися як підтвердження правомірності нарахування банком винагороди або як безумовне визнання обов`язку її сплати.

Крім того, в позові заявлено до стягнення 3 402 409,97 грн винагороди за користування кредитом, відповідачем сплачено 1 100 000 грн.

Матеріали справи не містять визначення переліку, змісту, обсягу чи навіть назви банківської послуги, за надання якої могла б стягуватися відповідна винагорода та детального розрахунку позивача щодо повної суми винагороди за спірним кредитним договором за весь період користування кредитом.

Судова колегія відзначає, що наведена в п. 4.5 кредитного договору формула, за якою нарахована винагорода, передбачає її розрахунок з урахуванням і процентів, і різниці між сплаченими та несплаченими коштами. Умовами п. А.9 кредитного договору на день його укладання визначено, що позичальник сплачує банку винагороду за відкриття позичкового рахунку у розмірі 500 грн в день укладення кредитного договору, а у п. А.10 встановлено, що позичальник сплачує банку ще винагороду за користування кредитом в розмірі, що визначається відповідною формулою.

Тобто умовами договору фактично визначено додаткову плату, що створило ситуацію подвійної оплати за користування кредитом.

Сама конструкція пункту А.10 кредитного договору та його редакції у додатковій угоді від 21.07.2014 містять формулу, складові якої є неоднозначними та які унеможливлюють чітке однозначне відтворення алгоритму розрахунку.

Зокрема, у різних редакціях формули застосовуються індексні позначення («i», «j», «n»), зміст яких не випливає прямо та беззаперечно із тексту договору, що зумовлює різне їх тлумачення.

Додаткова угода від 21.07.2014, якою змінено редакцію пункту А.10, набрала чинності з моменту її підписання сторонами. Разом з тим із поданого розрахунку не вбачається чіткого розмежування застосування відповідних редакцій формули у часі, що ставить під сумнів коректність визначення винагороди за період до 21.07.2014.

Застосування показника офіційного курсу гривні до іноземної валюти (Kn) на дату розрахунку без належного розмежування періодів дії відповідних редакцій договору та без чіткого визначення щодо його врахування призводить до істотного збільшення суми заявлених вимог.

Формула винагороди також допускає можливість отримання від`ємного значення, однак механізм врахування такого результату у загальному розрахунку не деталізований належним чином.

За поясненнями Банку, передбачена п. 4.5 кредитного договору винагорода є об`єктивним відображенням індикаторів економічної ситуації на ринку фінансових послуг (коливання офіційного курсу гривні до курсу іноземної валюти, зміна розміру облікової ставки НБУ), а також складовою ринкової вартості наданого Банком позичальнику кредитного ресурсу (коштів).

Банк вважає, що, незважаючи на назву «винагорода», суть цієї умови договору полягає у не у додатковому благові для кредитора, а у закономірних очікуваннях виконання сторонами погодженої ринкової моделі кредитування. Баланс інтересів досягається тим, що позичальник відразу отримує більш комфортні умови кредитування (понижена у порівнянні з ринком фіксована ставка) та бере на себе обов`язок зі сплати додаткового платежу у зв`язку зі зміною курсу долара до гривні.

Колегія суддів відзначає, що, наводячи такі пояснення, Банк не доводить суду про те, за яку саме послугу нараховується винагорода.

Усі доводи Банку у цьому розділі зведені до обгрунтування необхідності чи доцільності її (винагороди) нарахування, але яка саме послуга має бути «винагороджена» в договорі не вказано.

Посилання позивача про те, що кредитний договір є чинним, а його умови є обов`язковими для сторін, а також про те, що позичальник, підписавши договір і додаткові угоди, погодився з усіма істотними умовами, у тому числі щодо сплати винагороди за користування кредитом, колегія суддів відхиляє.

Хоча спірний кредитний договір і є чинним, але судом встановлено, що за відповідних умов договору на відповідача не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до позивача фактично не звертався та їх не отримував.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі №363/1834/17.

Слід наголосити, що принцип свободи договору не є безумовним; межі цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності та розумності. Погоджені сторонами умови повинні відповідати засадам справедливості як складовому елементу верховенства права.

Отже, сам факт підписання сторонами умов про сплату винагороди не означає їх безумовної правомірності, якщо вони суперечать вимогам законодавства та природі договірного зобов`язання.

Як вже неодноразово зазначалося вище, поняття винагороди відсутнє у загальному договірному законодавстві, а її нарахування не може бути передбачене за дії, що є складовою виконання банком власних обов`язків або за саме користування кредитом, за яке статтею 1054 ЦК України вже передбачена сплата процентів. Банк не має права стягувати плату (комісію) за дії, які він вчиняє на власну користь або які відповідають економічним потребам лише самого банку.

Судова колегія наголошує, що умови договору, за якими позичальник має сплачувати не лише проценти, а й винагороду за користування кредитом, суперечать положенням статей 1048, 1054, 1056-1 ЦК України, є несправедливими, тому в позові слід відмовити.

Окремо судова колегія вважає за необхідно наголосити, що позов пред`явлено в листопаді 2024. Після повної сплати кредиту та процентів у 2016 році банк протягом майже восьми років не пред`являв жодних претензій до відповідача щодо наявності будь-якої заборгованості або необхідності здійснення додаткових платежів.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" введено в Україні воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24.02.2022 з подальшим продовженням його терміну відповідними Указами. Воєнний стан діє і станом на цей час.

Після спливу 2,5 років після початку повномасштабної збройної агресії та в умовах воєнного стану позивач звернувся з відповідним позовом до відповідача, місцезнаходженням якого є Одеська обл., м. Ізмаїл, вул. Нахімова, 300.

Місто Ізмаїл Одеської області, де здійснює діяльність відповідач, упродовж усього періоду повномасштабної збройної агресії Російської Федерації перебуває у безпосередній зоні підвищеної воєнної небезпеки.

Зокрема, упродовж 2022 2026 років місто Ізмаїл неодноразово піддавався масованим атакам ударними безпілотними літальними апаратами.

Станом на серпень?2025?року Ізмаїл та Ізмаїльський район Одеської області офіційно включені до переліку територій, на яких ведуться бойові дії, що підтверджено Наказом Міністерства розвитку громад та територій України №?1151 від?15.07.2025, яким до цього переліку також були включені місто Ізмаїл та ще 119 населених пунктів Одеської області з огляду на регулярні російські атаки на об`єкти інфраструктури регіону.

Такі обставини свідчать про те, що господарська діяльність суб`єктів господарювання у зазначеному регіоні відбувалася та відбувається в умовах постійної загрози обстрілів, пошкодження інфраструктури, перебоїв у логістичних ланцюгах, а також загальної економічної та безпекової нестабільності, зумовленої триваючою збройною агресією.

Кредитний договір між сторонами укладено в 2014 році, позов Банком пред`явлено в 2024 році.

Апеляційний суд бере до уваги істотний розрив у часі між моментом фактичного погашення боржником основного зобов`язання та процентів і часом, коли позивач здійснив розрахунок заборгованості за винагородою, що додатково свідчить про відсутність належного та прозорого обґрунтування заявлених вимог.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що поведінка учасників правовідносин має відповідати іншим засадам цивільного законодавства таким, як справедливість, добросовісність, розумність.

Свобода договору передбачає абсолютну прозорість всіх його елементів.

Разом з тим зазначена свобода є обмеженою - межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності». Ця позиція викладена була безвідносно до суті розглянутого Конституційним Судом України питання, тому застосовується колегією суддів у цій справі.

Так, принципи справедливості, добросовісності і розумності є проявом категорій справедливості, добросовісності і розумності як суті права загалом. Принцип добросовісності є одним із засобів утримання сторін від зловживання своїми правами. Загалом зміст цього принципу (справедливості, добросовісності і розумності) полягає в тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту та нормам закону.

Умови кредитного договору в редакції додаткових угод, які покладають на позичальника обов`язок сплачувати, окрім процентів, які були сплачені добровільно ще у 2016 році, ще й винагороду за користування кредитом, суперечать положенням статей 1048, 1054, 1056-1 ЦК України, є недоведеними, несправедливими та не можуть вважатися належною правовою підставою для стягнення заявленої суми.

Подані позивачем вимоги щодо стягнення додаткової винагороди за користування кредитом виникли в умовах, коли відповідальність позичальника у значній мірі ускладнена об`єктивними обставинами, зумовленими воєнним станом та веденням бойових дій на території, де здійснює діяльність відповідач. Слід враховувати, що кредит отриманий до початку повномасштабного вторгнення.

На переконання суду апеляційної інстанції, наявність у Банку можливості стягувати з боржника надмірні кошти винагороди за користування кредитом перетворюється на джерело невиправданих додаткових прибутків та призводить до фактичної неоплатності боржника й порушує баланс прав та інтересів сторін договору в умовах воєнного стану .

Позивач як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи із порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги чинного законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно на майбутнє.

Таким чином, за результатами апеляційного перегляду справи, судова колегія дійшла висновків, що позивачем не доведено наявності належних правових підстав для стягнення з відповідача заявленої суми винагороди.

Встановлена неправомірність нарахування основної суми винагороди тягне за собою і відсутність підстав для стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає про неповне дослідження та надання неналежної оцінки місцевим господарським судом матеріалам справи на предмет доведення позивачем підстав для стягнення з відповідача винагороди, що спричинило неправильне вирішення спору у даній справі.

У зв`язку з чим судова колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, доводи апеляційних скарг знайшли своє підтвердження.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Підстави для часткового скасування судового рішення визначені статтею 277 ГПК України, відповідно до якої такими підставами є 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на обставини, які встановлені вище, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційних скарг, скасування оскаржуваного рішення з одночасним ухваленням нового про відмову у позові.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 129 ГПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови у позові на позивача.

Керуючись статтями 129, 253, 269, 270, 275, 277, 281-284 ГПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Ізмаїльський целюлозно-картонний комбінат" на рішення Господарського суду Одеської області від 21.05.2025 у справі №916/5155/24 - задовольнити.

Рішення Господарського суду Одеської області від 21.05.2025 у справі №916/5155/24 - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" відмовити повністю.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (, 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд.1Д) на користь з Приватного акціонерного товариства "Ізмаїльський целюлозно-картонний комбінат" (, 68600, Одеська обл., м. Ізмаїл, вул. Нахімова, буд. 300) витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 104 006 (сто чотири тисячі шість) грн 41 коп.

Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідний наказ із зазначенням всіх необхідних реквізитів.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі статтями 286-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 09.04.2026.

Головуючий суддя А.І. Ярош

Судді Я.Ф. Савицький

Н.М. Принцевська