ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2026 року

м. Київ

cправа № 927/219/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Студенець В.І. - головуючий, судді: Бакуліна С.В., Кібенко О.Р.,

за участю секретаря судового засідання: Натаріної О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Управління транспорту, транспортної інфраструктури та зв`язку Чернігівської міської ради

на рішення Господарського суду Чернігівської області

(суддя - Белов С.В.)

від 06.08.2025

та постанову Північного апеляційного господарського суду

(головуючий суддя - Мальченко А.О., судді: Михальська Ю.Б., Тищенко А.І.)

від 13.11.2025

у справі № 927/219/25

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Тревел Експрес"

до Управління транспорту, транспортної інфраструктури та зв`язку Чернігівської міської ради,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Чернігівська міська військова адміністрація Чернігівського району Чернігівської області,

за участю: Чернігівської окружної прокуратури

про стягнення 4 717 564,54 грн,

за участю представників учасників справи:

позивача - Костюк О.П.,

відповідача - Малай А.В.,

третьої особи - Титаренко Т.Г.,

прокурора - Пальонна О.О.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Тревел Експрес" (далі - ТОВ "Тревел Експрес", позивач) звернулось до суду з позовом до Управління транспорту, транспортної інфраструктури та зв`язку Чернігівської міської ради (далі також - Управління, відповідач) про стягнення 4 717 564,54 грн, з яких:

- 2 889 006,22 грн заборгованості за надані транспортні послуги відповідно до умов договору від 07.07.2023 №04 про організацію пасажирських перевезень на міських автобусних маршрутах загального користування міста Чернігова;

- 1 731 527,10 грн заборгованості за надані транспортні послуги відповідно до умов Договору від 28.08.2024 №12 про компенсацію втрат доходу перевізника за виконання безоплатних перевезень окремих категорій пасажирів на 2024 рік;

- 97 031,22 грн трьох відсотків річних від простроченої суми.

1.2. Позовні вимоги мотивовано порушенням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договорами, що укладені між сторонами, щодо повної та своєчасної оплати за надані транспорті послуги.

2. Короткий зміст судових рішень, ухвалених за результатом розгляду справи по суті спору

2.1. Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 06.08.2025, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 13.11.2025, у справі №927/219/25 позов задоволено частково. Стягнуто з Управління на користь ТОВ "Тревел Експрес" 2 889 006,22 грн заборгованості за Договором від 07.07.2023 №04, 1 731 527,10 грн заборгованості за Договором від 28.08.2024 №12, 26 572,48 грн - 3% річних та 27 581,81 грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката. В іншій частині позову відмовлено.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнений виклад позиції інших учасників справи

3.1. Не погоджуючись із судовими рішеннями судів попередніх інстанцій, Управління звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Чернігівської області від 06.08.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.11.2025 у справі №927/219/25, ухвалити нове рішення суду, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

3.2. На обґрунтування своєї правової позиції у поданій касаційній скарзі відповідач із посиланням на пункт 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) відзначає, що на даний час відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування частини другої та частини сьомої статті 15 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" та пункту 45 частини першої статті 2 Бюджетного кодексу України (далі - БК України), зокрема щодо визначення належного суб`єкта бюджетних повноважень та відповідальності за виконання договорів, укладених виконавчим органом місцевого самоврядування, в умовах дії правового режиму воєнного стану за наявності утвореної військової адміністрації, яка відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану" здійснює повноваження зі складання, затвердження та виконання місцевого бюджету і є розпорядником бюджетних коштів.

Скаржник відзначає, що належними відповідачами у даній справі є Чернігівська міська рада та Чернігівська міська військова адміністрація Чернігівського району Чернігівської області, адже з моменту утворення Чернігівської міської військової адміністрації, остання наділена функціями в частині бюджетних повноважень щодо складання та затвердження місцевого бюджету, внесення змін до нього, забезпечення виконання відповідного бюджету.

Управління акцентувало увагу на тому, що виконало всі можливі дії задля забезпечення здійснення розрахунків з перевізником ТОВ "Тревел Експрес" за надані транспортні послуги та пільгові перевезення, водночас зобов`язання не було виконано з причин, що не залежали від волі відповідача. Звернення з позовом до Управління є неналежною формою захисту.

Крім того, скаржник вважає, що судами попередніх інстанцій порушено норми процесуального права, зокрема статті 13, 74, 86 ГПК України, оскільки суди не з`ясували реального суб`єкта владних повноважень, який приймав рішення щодо блокування бюджетних виплат; не встановили причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) Чернігівської міської військової адміністрації та неможливістю виконання зобов`язань за договорами.

3.3. Чернігівська міська військова адміністрація Чернігівського району Чернігівської області (далі також - Чернігівської МВА, третя особа) 06.02.2026 через «Електронний суд» подала до Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує, що касаційна скарга є безпідставною та задоволенню не підлягає.

У поданому відзиві третя особа відзначила таке:

- доводи касаційної скарги фактично зводяться до правовідносин у сфері бюджетних повноважень щодо розмежування повноважень між органами державної влади в особі Чернігівської МВА та органами місцевого самоврядування в особі Чернігівської міської ради, а не господарських правовідносин;

- враховуючи, що Чернігівська міська рада та виконавчий комітет Чернігівської міської ради в період функціонування Чернігівської МВА не уповноважені на прийняття рішень про затвердження та внесення змін до бюджету Чернігівської міської територіальної громади, що, в тому числі, встановлено рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 22.10.2024 у справі №620/9845/24, яким визнано протиправним та нечинним рішення Чернігівської міської ради «Про бюджет Чернігівської міської територіальної громади на 2024 рік код бюджету)» від 10.07.2024 № 41/VIII-3 та встановлено відсутність компетенції (повноважень) Чернігівської міської ради на прийняття такого рішення, Управління не мало права укладати договір із ТОВ «Тревел експрес» від 28.08.2024 № 12, адже із договору в Управління виникали зобов`язання без фактичних бюджетних асигнувань та такі зобов`язання суперечили рішенню про бюджет Чернігівської міської територіальної громади на 2024 рік, що був затверджений Чернігівською МВА;

- Управління в 2024 році також не мало правових підстав брати зобов`язання на суму більше ніж 75 млн. грн щодо компенсації підприємствам-перевізникам по Програмі розвитку громадського транспорту загального користування м. Чернігова на 2022 - 2024 роки.

3.4. ТОВ "Тревел Експрес" 13.02.2026 через «Електронний суд» подало до Суду заперечення, у яких просить у задоволенні касаційної скарги Управління відмовити у повному обсязі.

4. Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій, та мотиви, з яких виходили суди при ухваленні оскаржуваних судових рішень

4.1. Між ТОВ "Тревел Експрес" (перевізник) та Управлінням (організатор) 07.07.2023 укладено Договір №04 про організацію пасажирських перевезень на міських автобусних маршрутах загального користування міста Чернігова (далі - Договір №04), відповідно до пункту 1.1 якого відповідач надав позивачеві право з 10.07.2023 до 09.07.2028 на перевезення пасажирів на міських автобусних маршрутах загального користування міста Чернігова:

- №24/24А «Залізничний вокзал - вул. Захисників України (через вул. Всіхсвятську/вул. Г. Пухова)»;

- №25/25А «Завод «Силікат» - вул. К.Єськова/Півці (через вул. Лісковицьку, Глібова)»;

- №33 («Мікрорайон «Зарічне» - мікрорайон «Новоселівка»).

Відповідно до положень пункту 1.2 Договору №04 позивач зобов`язується здійснювати перевезення пасажирів на умовах згідно з Додатком 1 до договору, а відповідач зобов`язується здійснювати розрахунок на оплату перевізнику за надані транспортні послуги відповідно до Програми розвитку громадського транспорту загального користування м. Чернігова на 2022-2024 роки, затвердженої рішенням Чернігівської міської ради від 25.11.2021 №13/VШ - 2.

Пунктами 2.1.8, 2.1.11 Договору №04 відповідач зобов`язаний здійснювати виплати за пільгові перевезення у межах бюджетних призначень, встановлених на відповідний бюджетний рік на підставі окремого договору, а також розрахунки та оплату за надані транспортні послуги позивачеві відповідно до пунктів 1.2, 1.3, 1.5 Договору №04 на підставі поданих ним заявок, у разі забезпечення перевізником виконання рейсів (регулярності руху транспортних засобів) на маршруті від 94% до 100 %.

Згідно з пунктом 3.2.8 Договору №04 Позивач має право отримувати оплату за фактично виконаний обсяг транспортної роботи відповідно до пунктів 1.2, 1.3, 1.5 Договору у разі забезпечення виконання рейсів (регулярності руху транспортних засобів) на маршруті від 94% до 100 %.

4.2. Додатковою угодою від 23.12.2024 №9 на зменшення потреби до Договору №04 пункт 1.2 договору доповнено підпунктом 1.2.1 в наступній редакції:

«Організатор здійснює зменшення оплати перевізнику за фактично надані транспортні послуги (оплата послуг з обслуговування автомобільним транспортом) відповідно до бюджетних призначень на 2024 рік зі змінами, ДК021:20-6 Послуги громадського автомобільного транспорту (Послуги з обслуговування автомобільним транспортом) на суму 2 055 609,18 грн».

4.3. Між ТОВ «Тревел експрес» (перевізник) та Управлінням 28.08.2024 (платник) укладено Договір №12 (надалі - Договір №12) на компенсацію втрат доходу перевізника за виконання безоплатних перевезень окремих категорій пасажирів на 2024 рік, відповідно до пункту 1.1 якого позивач (перевізник) зобов`язується здійснювати перевезення окремих категорій пасажирів, за проїзд яких в автобусах загального користування здійснюються компенсаційні відшкодування відповідно до Програми компенсації пільгових перевезень окремих категорій громадян в міському електро- та автомобільному транспорті загального користування на 2022-2024 роки, затвердженої рішенням Чернігівської міської ради від 30.09.2021 №11/VШ - 3, а платник зобов`язується компенсувати перевізнику кошти по відшкодуванню витрат, пов`язаних з безоплатним перевезенням пільгових категорій пасажирів міста Чернігова, зазначених у додатку 1 до Програми, за маршрутами згідно з додатком 1 до договору.

Положеннями пункту 2.4 Договору №12 визначено, що відповідач (платник за договором) щомісячно готує реєстри про фактично нараховані суми та укладає з позивачем (перевізником за договором) акти звіряння розрахунків.

За несвоєчасне здійснення розрахунків з перевізником в межах бюджетних призначень при надходженні коштів на рахунок платника останній несе відповідальність (пункт 3.4 Договору 12).

Положеннями пункту 6.1 Договору №12 термін дії договору встановлено до 31.12.2024, а в частині проведення розрахунків - до повного виконання зобов`язань.

4.4. Свої зобов`язання за договорами позивач виконав, зауважень щодо обсягу надаваних транспортних послуг їх якості від відповідача на адресу позивача не надходило, що підтверджується, зокрема актами виконаних робіт з надання транспортних послуг:

- від 15.10.2024 №33, маршрут 24/24А з 01.09.2024 по 30.09.2024 сума коштів, що підлягає перерахуванню перевізнику 168 034, 72 грн;

- від 15.10.2024 №34, маршрут 24/24А з 01.09.2024 по 30.09.2024 сума коштів, що підлягає перерахуванню перевізнику 0, 00 грн;

- від 15.10.2024 №35, маршрут 25/25А з 01.09.2024 по 30.09.2024 сума коштів, що підлягає перерахуванню перевізнику 655 234, 77 грн;

- від 15.10.2024 №36, маршрут №33 з 01.09.2024 по 30.09.2024 сума коштів, що підлягає перерахуванню перевізнику 733 283, 42 грн;

- від 15.10.2024 №37, маршрут №33 з 01.09.2024 по 30.09.2024 сума коштів, що підлягає перерахуванню перевізнику 0, 00 грн;

- від 15.11.2024 №38, маршрут №24/24А з 01.10.2024 по 31.10.2024 сума коштів, що підлягає перерахуванню перевізнику 101 310, 51 грн;

- від 15.11.2024 №39, маршрут №24/24А з 01.10.2024 по 31.10.2024 року сума коштів, що підлягає перерахуванню перевізнику 0, 00 грн;

- від 15.11.2024 №40, маршрут №25/25А з 01.10.2024 по 31.10.2024 сума коштів, що підлягає перерахуванню перевізнику 767 069, 52 грн;

- від 15.11.2024 №41, маршрут №33 з 01.10.2024 по 31.10.2024 сума коштів, що підлягає перерахуванню перевізнику 834 050, 12 грн;

- від 23.12.2024 №42, маршрут №24/24А з 01.11.2024 по 30.11.2024 сума коштів, що підлягає перерахуванню перевізнику 130 891, 14 грн;

- від 23.12.2024 №43, маршрут №24/24А з 01.11.2024 по 30.11.2024 сума коштів, що підлягає перерахуванню перевізнику 0, 00 грн;

- від 23.12.2024 №44, маршрут №25/25А з 01.11.2024 по 30.11.2024 сума коштів, що підлягає перерахуванню перевізнику 756 448, 86 грн;

- від 23.12.2024 №45, маршрут №33 з 01.11.2024 по 30.11.2024 сума коштів, що підлягає перерахуванню перевізнику 795 899, 14 грн;

- від 23.12.2024 №46, маршрут №24/24А з 01.12.2024 по 16.12.2024 сума коштів, що підлягає перерахуванню перевізнику 0, 00 грн;

- від 23.12.2024 №47, маршрут №24/24А з 01.12.2024 по 16.12.2024 сума коштів, що підлягає перерахуванню перевізнику 0, 00 грн;

- від 23.12.2024 №48, маршрут №25/25А з 01.12.2024 по 16.12.2024 сума коштів, що підлягає перерахуванню перевізнику 482 568, 72 грн;

- від 23.12.2024 №49, маршрут №33 з 01.12.2024 по 16.12.2024 сума коштів, що підлягає перерахуванню перевізнику 474 263, 08 грн.

Вищезазначені акти підписані та скріплені печатками з обох сторін.

4.5. У матеріалах справи містяться також акти звірки розрахунків, відповідно до яких заборгованість Управління перед ТОВ «Тревел експрес» за обома договорами станом на:

- 01.10.2024 складала 586 994, 92 грн;

- 01.10.2024 - 512 033,48 грн;

- 01.01.2025 - 2 889 006, 22 грн.

У рамках Програми компенсації пільгових перевезень окремих категорій громадян в міському електро- та автомобільному транспорті загального користування на 2022-2024 роки станом на 01.01.2025 заборгованість складала 1 731 527, 06 грн.

Вищезазначені акти звірки розрахунків підписані та скріплені печатками з обох сторін.

4.6. Позивач вказав, що у порушення вимог укладених договорів оплату належним чином наданих транспортних послуг за спірний період (вересень - грудень 2024 року) відповідачем здійснено не було. Загальна сума заборгованості Управління перед ТОВ «Тревел експрес» за обома договорами станом на 28.02.2025 відповідно до підписаних актів виконаних робіт, за твердженнями позивача, становить 4 620 533, 28 грн (2 889 006, 22 грн + 1 731 527, 06 грн).

Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що вказана заборгованість виникла перед позивачем у результаті відсутності бюджетних призначень для погашення кредиторської заборгованості за 2024 рік.

4.7. Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржувані судові рішення про часткове задоволення позову, виходили з такого:

- матеріалами справи підтверджується, що Договір №04 укладений відповідно до наказу Управління від 07.07.2023 №20-р «Про визначення переможців конкурсу на міських автобусних маршрутах загального користування», а Договір від №12 - на виконання Програми компенсацій пільгових перевезень окремих категорій громадян в міському електро- та автомобільному транспорті загального користування на 2022-2024 роки, затвердженої рішенням Чернігівської міської ради №11/VШ-3 від 30.09.2021;

- позивачем належним чином виконувались обов`язки щодо пільгового перевезення окремих категорій громадян у відповідності до договорів про організацію перевезення;

- факт підписання вищезазначених актів без зауважень та заперечень є підтвердженням та визнанням відповідачем існуючої заборгованості перед позивачем;

- боржник, як юридична особа, відповідає за своїми зобов`язаннями, і така відповідальність не може ставитись в залежність від дій чи бездіяльності будь-яких третіх осіб;

- право позивача на отримання компенсації вартості послуг з автомобільного перевезення, наданих пільговим категоріям громадян, підлягає реалізації і захисту незважаючи на обставини наявності / відсутності відповідних видатків на ці потреби, оскільки відповідні зобов`язання держави по відшкодуванню пільг виникають не з Закону про Державний бюджет на відповідний рік, а з законодавства, яким унормовано надання соціальних пільг визначеним законодавчо особам, а також, з нормативно-правових актів, якими встановлено порядок здійснення розрахунків, зокрема з автомобільним перевізником за послуги з перевезення певних категорій громадян, які мають право на пільги, а також з договорів укладених між сторонами;

- відсутність у відповідача (боржника) необхідних для погашення заборгованості коштів не є підставою для звільнення від відповідальності та обов`язку виконати грошове зобов`язання;

- саме Управління є належним боржником за укладеними ним же договорами, а отже, і відповідачем у справі, що переглядається. Натомість, Чернігівська міська військова адміністрація, хоча і здійснює повноваження відповідно до норм частини другої статті 15 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», однак не є зобов`язаною особою за договорами, укладеними Управлінням;

- розмір трьох відсотків річних за період з 21.12.2024 по 28.02.2025, перерахований судом відповідно до приписів чинного законодавства України, становить 26 572,48 грн.

5. Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Розгляд клопотань

5.1. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.12.2025 для розгляду касаційної скарги у справі №927/219/25 визначено колегію суддів у складі: Студенець В.І. (головуючий), Бакуліна С.В., Кібенко О.Р.

Ухвалою Верховного Суду від 26.01.2026 відкрито касаційне провадження у справі №927/219/25 за касаційною скаргою Управління на рішення Господарського суду Чернігівської області від 06.08.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.11.2025; справу призначено до судового розгляду.

5.2. Об`єктом касаційного оскарження є рішення Господарського суду Чернігівської області від 06.08.2025 та постанова Північного апеляційного господарського суду від 13.11.2025 у справі №927/219/25, якими позовні вимоги задоволено частково.

5.3. Управління 23.03.2026 через «Електронний суд» подало додаткові пояснення у формі таблиці.

Чернігівська міська військова адміністрація Чернігівського району Чернігівської області 27.03.2026 через «Електронний суд» подало додаткові пояснення у справі.

5.4. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина четверта статті 300 ГПК України).

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

6. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій з посиланням на норми права, якими керувався Суд

6.1. Дослідивши наведене у касаційній скарзі, у межах доводів та підстав касаційного оскарження, Верховний Суд відзначає таке.

6.2. Касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, наведених скаржником і які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстави для касаційного оскарження, передбаченої, зокрема, пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частині третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

6.3. Так, касаційне провадження у цій справі відкрито, зокрема, на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України.

Відповідно до приписів пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Отже, у разі оскарження судових рішень на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, по-перше, слід з`ясувати відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а по-друге, наявність/відсутність подібності правовідносин та наявність/відсутність неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Скаржник відзначає, що на даний час відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування частини другої та частини сьомої статті 15 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" та пункту 45 частини першої статті 2 Бюджетного кодексу України, зокрема щодо визначення належного суб`єкта бюджетних повноважень та відповідальності за виконання договорів, укладених виконавчим органом місцевого самоврядування, в умовах дії правового режиму воєнного стану за наявності утвореної військової адміністрації, яка відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану" здійснює повноваження зі складання, затвердження та виконання місцевого бюджету і є розпорядником бюджетних коштів.

Що ж до визначення «подібності правовідносин», то в силу приписів статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, в якій визначено критерій подібності правовідносин, а також у постанові від 22.03.2023 у справі №154/3029/14-ц, де відзначено, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі.

6.4. Оцінюючи доводи та мотиви касаційної скарги у контексті наведеної скаржником підстави касаційного оскарження, з огляду на те, що скаржник просить суд скасувати оскаржувані судові рішення у повному обсязі з підстав відсутності правових підстав для стягнення грошових коштів (що визначено самим відповідачем з огляду на принцип диспозитивності судового процесу), колегія суддів відзначає таке.

6.5. Щодо правової природи спірних правовідносин

6.5.1. Правовий статус розпорядників бюджетних коштів, їх повноваження та відповідальність визначені положеннями БК України та підзаконними нормативно-правовими актами, зокрема, постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 № 228, якою затверджено Порядок складання, розгляду, затвердження та основні вимоги до виконання кошторисів бюджетних установ (далі - Порядок) (див. висновки Верховного Суду, викладені у підпункті 6.45 постанови від 16.05.2021 у справі № 910/11847/19).

Відповідно до статті 22 БК України для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

Стаття 23 цього Кодексу встановлює загальне правило, згідно з яким будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України (частина перша).

Пунктом 18 частини першої статті 2 БК України передбачено, що головні розпорядники бюджетних коштів - бюджетні установи в особі їх керівників, які відповідно до статті 22 цього Кодексу отримують повноваження шляхом встановлення бюджетних призначень.

Розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня - розпорядник, який у своїй діяльності підпорядкований відповідному головному розпоряднику та (або) діяльність якого координується через нього (абзац третій пункту 7 Порядку).

Поняття та функції розпорядників бюджетних коштів визначені підпунктом 47 статті 2 БК України, згідно з яким розпорядник бюджетних коштів - бюджетна установа в особі її керівника, уповноважена на отримання бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобов`язань та здійснення витрат бюджету (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.11.2019 у справі №922/3095/18 (підпункт 6.20) та від 23.10.2019 у справі № 922/3013/18 (підпункт 6.22)).

Бюджетне асигнування - повноваження розпорядника бюджетних коштів, надане відповідно до бюджетного призначення, на взяття бюджетного зобов`язання та здійснення платежів, яке має кількісні, часові та цільові обмеження. Бюджетне зобов`язання - будь-яке здійснене відповідно до бюджетного асигнування розміщення замовлення, укладення договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, згідно з якими необхідно здійснити платежі протягом цього ж періоду або у майбутньому. Бюджетне призначення - повноваження головного розпорядника бюджетних коштів, надане цим Кодексом, законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), яке має кількісні, часові і цільові обмеження та дозволяє надавати бюджетні асигнування (пункти 6, 7 та 8 частини першої статті 2 БК України).

Абзацами першим та другим пункту 5 Порядку визначено, зокрема, що установам можуть виділятися бюджетні кошти тільки за наявності затверджених кошторисів, планів асигнувань загального фонду бюджету, планів надання кредитів із загального фонду бюджету, планів спеціального фонду. Установи мають право брати бюджетні зобов`язання витрачати бюджетні кошти на цілі та в межах, установлених затвердженими кошторисами, планами асигнувань загального фонду бюджету, планами надання кредитів із загального фонду бюджету, планами спеціального фонду.

За змістом абзацу другого пункту 43 Порядку розпорядники мають право провадити діяльність виключно в межах бюджетних асигнувань, затверджених кошторисами, планами асигнувань загального фонду бюджету, планами надання кредитів із загального фонду бюджету, планами спеціального фонду.

6.5.2. Ураховуючи наведене, колегія суддів відзначає, що Управління у спірних правовідносинах діє як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня (отримувач бюджетних коштів) та є замовником зазначеної послуги в обсязі та в межах видатків, що визначені розпорядниками бюджетних коштів вищого рівня (див.mutandis висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 16.03.2021 у справі № 910/11847/19).

Тобто Управління має діяти у межах коштів та доручень, наданих йому розпорядником вищого рівня (у даному випадку - Чернігівської міської ради), і не має самостійних повноважень щодо взяття бюджетних асигнувань поза цими межами.

Водночас ТОВ "Тревел Експрес" є суб`єктом господарювання, метою діяльності якого, як учасника господарських відносин, є досягнення економічних та соціальних результатів і одержання прибутку.

Як установлено судам попередніх інстанцій видатки на компенсацію послуг за Договорами №4 та №12 були передбачені у рішенні Чернігівської міської ради «Про бюджет Чернігівської міської територіальної громади на 2024 рік».

Разом з тим рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 22.10.2024, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.02.2025, у справі №620/9845/24 визнано протиправним та нечинним рішення Чернігівської міської ради «Про бюджет Чернігівської міської територіальної громади на 2024 рік код бюджету)» від 10.07.2024 № 41/VIII-3.

У межах даної справи судами вирішувалось питання компетенції (повноважень) Чернігівської міської ради щодо затвердження, внесення змін до бюджету Чернігівської міської територіальної громади на період здійснення повноважень Чернігівською міською військовою адміністрацією Чернігівського району Чернігівської області.

Так, судами було відзначено, що Постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання формування та виконання місцевих бюджетів у період воєнного стану» від 11.03.2022 № 252 встановлено, що у період воєнного стану виконання та формування місцевих бюджетів здійснюється відповідно до бюджетного законодавства з урахуванням таких особливостей: органи місцевого самоврядування, їх виконавчі органи, місцеві державні адміністрації, військово-цивільні адміністрації продовжують здійснювати бюджетні повноваження, а у разі утворення військових адміністрацій такі повноваження здійснюють військові адміністрації відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 15 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII військові адміністрації населених пунктів на відповідній території здійснюють повноваження із складання та затвердження місцевого бюджету, внесення змін до нього, забезпечення виконання відповідного бюджету.

Підпунктом 5 пункту 22 Розділу VI «Прикінцевих та перехідних положень» БК України установлено, що в умовах воєнного стану або для здійснення згідно із законом заходів загальної мобілізації: функції органів місцевого самоврядування, їх виконавчих органів, місцевих державних адміністрацій, військово-цивільних адміністрацій у частині бюджетних повноважень здійснюють військові адміністрації відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Враховуючи наведене правове регулювання, адміністративні суди дійшли висновку, що під час запровадження воєнного стану та з моменту утворення Чернігівської міської військової адміністрації Чернігівського району Чернігівської області остання наділена функціями в частині бюджетних повноважень щодо складання та затвердження місцевого бюджету, внесення змін до нього, забезпечення виконання відповідного бюджету.

Отже, суди у справі №620/9845/24 виснували, що станом на час прийняття оскаржуваного рішення Чернігівської міської ради «Про бюджет Чернігівської міської територіальної громади на 2024 рік код бюджету)» від 10 липня 2024 року № 41/VIII-3 у Чернігівської міської ради була відсутня компетенція на його прийняття, оскільки в населеному пункті утворена військова адміністрація, на яку покладено бюджетні повноваження, а відтак прийняте рішення суперечить чинному законодавству.

Із встановлених судами обставин справи та доводів сторін вбачається, що зобов`язання (видатки) Управління за спірними Договорами №4 та №12 не були включені / відображені в рішенні про бюджет Чернігівської міської територіальної громади на 2024 рік, що був затверджений Чернігівською міською військовою адміністрацією Чернігівського району Чернігівської області на противагу рішенню Чернігівської міської ради «Про бюджет Чернігівської міської територіальної громади на 2024 рік», яке було визнано у судовому порядку протиправним та нечинним.

За таких обставин спірним у даному випадку є питання наявності правових підстав для стягнення суми коштів, які виникли із зобов`язань без фактичних бюджетних асигнувань у 2024 році.

6.5.3. Оцінюючи наведене вище у своїй сукупності, колегія суддів відзначає, що у частині першій статті 23 БК України умовою здійснення бюджетного зобов`язання та платежів з бюджету законодавець встановив особливості розрахунків бюджетними коштами - за наявності відповідного бюджетного призначення.

Наслідки недотримання цієї вимоги визначені БК України та передбачають недійсність договору, укладеного протягом бюджетного періоду, якщо розпорядником бюджетних коштів за цими замовленням та договором взято зобов`язання без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень.

Частиною третьою статті 48 БК України, яка кореспондує наведеним положенням частини першої статті 23 цього Кодексу, передбачено, що розміщення замовлення, укладення договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, за якими розпорядником бюджетних коштів взято зобов`язання без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), є недійсними. За такими операціями не виникають бюджетні зобов`язання та не утворюється бюджетна заборгованість.

Тобто норми статті 23 та частини третьої статті 48 БК України, які перебувають у системному взаємозв`язку, встановлюють вимогу, зокрема до умов договору, а саме - здійснення бюджетного зобов`язання та платежів з бюджету лише за наявності відповідного бюджетного призначення. Така вимога законодавця закладає основи розрахунків у правовідносинах із закупівлі товарів (робіт/послуг) за відповідним договором.

Підсумовуючи наведене, колегя суддів доходить висновку, що взяття учасником бюджетного процесу зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), є порушенням бюджетного законодавства.

У контексті спірних правовідносин Суд вважає, що порядок розрахунків, зокрема і у довгострокових правовідносинах, фінансування яких здійснюється за рахунок бюджетних коштів, виключає можливість формулювання умов відповідного договору в частині порядку розрахунків за правилами частини першої статті 212 ЦК України - за відкладальної обставини (обставини, щодо якої невідомо, настане вона чи ні), оскільки інакше такий договір є недійсним згідно з положеннями частини третьої статті 48 БК України.

Тобто визначена в договорах умова "про здійснення оплати виконаних робіт при наступних надходженнях коштів з бюджету та залежно від відповідних бюджетних надходжень" є такою, що суперечить правилам погодження умов щодо розрахунків за угодами зазначеної категорії, чим обумовлює недійсність договорів за частиною третьою статті 48 БК України.

Отже, ураховуючи, що Управління за спірними договорами у 2024 році взяло на себе зобов`язання без фактичних бюджетних асигнувань (зобов`язання суперечили рішенню про бюджет Чернігівської міської територіальної громади на 2024 рік, що був затверджений Чернігівською міською військовою адміністрацією), останні (правочини) укладено всупереч вимогам частини першої статті 23 БК України, а тому такі є недійсними (нікчемними) в силу частини третьої статті 48 БК України.

У свою чергу, колегія суддів ураховує, що згідно з положеннями частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Правочин є нікчемним з моменту його вчинення (ab initio) незалежно від пред`явлення позову про визнання його недійсним і бажання сторін чи волі будь-якої іншої особи автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх.

Крім того, нікчемний правочин не породжує правових наслідків, притаманних правочинам цього виду, тобто не зумовлює переходу / набуття / зміни / встановлення / припинення прав ні для кого і сторони не досягнуть бажаного результату внаслідок вчинення нікчемного правочину. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто.

У цих висновках Суд звертається до сталої правової позиції Верховного Суду щодо нікчемного правочину, викладеної, зокрема і в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.11.2023 у справі № 755/12702/22 (провадження № 61-11920св23).

Згідно із частиною п`ятою статті 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Отже, оскільки спірні договори укладено всупереч вимогам закону, зокрема частині першій статті 23 БК України, та на нього поширюються правила недійсності, визначені частиною третьою статті 48 БК України, які безпосередньо встановлюють недійсність таких договорів, тобто вказують на їх нікчемність (недійсність яких прямо встановлена законом), тоді як закон не вимагає визнання такого правочину недійсним, Суд вважає за необхідне у спірних правовідносинах розглянути можливість застосування наслідків недійсності таких правочинів з власної ініціативи, що відповідає загальним засадам господарського судочинства щодо ефективного та справедливого судового розгляду.

При цьому Суд керується принципом jura novit curia ("суд знає закони"), відповідно до якого суд під час розгляду справи має самостійно здійснити правову кваліфікацію спірних правовідносин (суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum dabo tibi ius)).

6.6. Щодо застосування наслідків недійсності правочинів

Колегія суддів відзначає, що відповідно до статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Так, відповідно до частини першої - другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Частиною третьою статті 1212 ЦК України передбачено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Зважаючи на те, що спірні догори є нікчемними (недійсними) у силу закону (частини третьої статті 48 БК України), а позивачем надано транспортні послуги громаді, зокрема щодо перевезення пільгових категорій пасажирів (обсяг та розмір яких сторонами не заперечулись), вартість яких не була відшкодована, колегія суддів доходить висновку, що грошові кошти, які є сумою наданих послуг за нікчемними договорами, підлягають стягненню з відповідача у відповідності до вимог статей 216, 1212 ЦК України.

6.7. Отже, ураховуючи наведене вище у своїй сукупності, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, водночас помилково виходили з інших мотивів, що є підставою для зміни оскаржуваних судових рішень у їх мотивувальних частинах.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до таких правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду стосовно встановлених обставин і правових наслідків є вичерпними, відповідають дійсності та підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Водночас оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам не відповідають. Суд вважає за необхідне рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції змінити, виклавши їх мотивувальні частини у редакції даної постанови Верховного Суду, в решті рішення судів попередніх інстанцій слід залишити без змін.

6.8. Враховуючи спірний характер правовідносин сторін, наведена міра обґрунтування даного судового рішення є достатньою у світлі конкретних обставин справи, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Суд касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

7. Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

7.1. Доводи відповідача про порушення судами попередніх інстанцій норм права при прийнятті оскаржуваних судових рішень за результатами перегляду справи в касаційному порядку знайшли своє часткове підтвердження з мотивів і міркувань, викладених у розділі 6 цієї постанови.

7.2. Відповідно до частини першої статті 311 ГПК України, підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини другої статті 309 ГПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

7.3. Оскільки встановлена під час касаційного провадження невідповідність висновків судів попередніх інстанцій не призвела до прийняття невірного по суті рішення, Верховний Суд, користуючись наданими процесуальним законом повноваженнями, вважає за необхідне змінити мотивувальні частини рішення судів попередніх інстанцій.

8. Судові витрати

8.1. З огляду на висновок Верховного Суду про зміну мотивувальних частин оскаржуваних рішень судів із залишенням без змін їх резолютивних частин (щодо задоволення позову), судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, відповідно до норм статті 129 ГПК покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 311, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Управління транспорту, транспортної інфраструктури та зв`язку Чернігівської міської ради задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 06.08.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.11.2025 у справі №927/219/25 змінити, виклавши їх мотивувальні частини у редакції цієї постанови, в інший частині - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та не підлягає оскарженню.

Головуючий В. Студенець

Судді С. Бакуліна

О. Кібенко