РІШЕННЯ

Іменем України

31 березня 2026 року м. Чернігівсправа № 915/1444/25

Господарський суд Чернігівської області у складі судді Шморгуна В. В., розглянувши матеріали справи у відкритому судовому засіданні за участю секретаря судового засідання Тарасевич А. М.

за позовом: Ніжинської окружної прокуратури,

вул. Овдіївська, 2, м. Ніжин, Чернігівська область, 16600, в інтересах держави в особі позивача: Ніжинської міської ради Чернігівської області,

, пл. імені Івана Франка, 1, м. Ніжин, Чернігівська область, 16600

до відповідачів: 1. Комунального некомерційного підприємства «Ніжинська центральна міська лікарня імені Миколи Галицького» Ніжинської міської ради Чернігівської області, , вул. Прощенка Станіслава, 21, м. Ніжин, Чернігівська область, 16600

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Інекс Реал»,

, пр. Миру, 1/47, м. Миколаїв, Миколаївська область, 54034

Предмет спору: про визнання недійсними додаткових угод, стягнення пені та штрафу,

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача: не з`явився;

від відповідача-1: не з`явився;

від відповідача-2: Лутай Н. М., адвокат;

за участю прокурора: Ходика О. Є.,

ВСТАНОВИВ:

Ніжинська окружна прокуратура в інтересах держави в особі Ніжинської міської ради Чернігівської області звернулась до Господарського суду Миколаївської області з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Ніжинська центральна міська лікарня імені Миколи Галицького» Ніжинської міської ради Чернігівської області та Товариства з обмеженою відповідальністю «Інекс Реал», у якому просить:

- визнати недійсною Додаткову угоду №1 від 20.09.2024, якою внесено зміни до п. 1.4 Договору №79 від 15.03.2024, укладену між Комунальним некомерційним підприємством «Ніжинська центральна міська лікарня імені Миколи Галицького» Ніжинської міської ради Чернігівської області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інекс Реал»;

- визнати недійсною Додаткову угоду №2 від 31.12.2024, якою внесено зміни до п.1.4, 10.1 Договору №79 від 15.03.2024, а також затверджено у новій редакції Додаток №1 «Календарний графік виконання робіт» та №2 «План фінансування» до нього, укладену між Комунальним некомерційним підприємство «Ніжинська центральна міська лікарня імені Миколи Галицького» Ніжинської міської ради Чернігівської області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інекс Реал»;

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інекс Реал» на користь Ніжинської міської територіальної громади пеню у розмірі 1 479 360,85 грн;

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інекс Реал» на користь Ніжинської міської територіальної громади штраф у розмірі 660 297,63 грн.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 13.10.2025 матеріали справи №915/1444/25 передано за підсудністю до Господарського суду Чернігівської області.

Ухвалою суду від 03.11.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; зупинено провадження у справі № 915/1444/25 до закінчення розгляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №916/5778/23.

24.12.2025 відповідач-2 через підсистему «Електронний суд» подав до суду клопотання про поновлення провадження у справі у зв`язку з тим, що ухвалою Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.12.2025 справу №916/5778/23 за касаційною скаргою заступника керівника Одеської обласної прокуратури на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.06.2025 і додаткову постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 24.06.2025 повернуто відповідній колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного суду для розгляду.

Ухвалою суду від 06.01.2026 поновлено провадження у справі; призначено підготовче засідання на 27.01.2026 на 10:20; встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті, зокрема, відповідачам п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали для подання до суду та іншим учасникам справи відзиву на позов з доданими до нього документами.

Ухвала суду від 06.01.2026 була доставлена відповідачам в їх Електронні кабінети у підсистемі «Електронний суд» ЄСІКС 06.01.2026 о 16:16 та 16:38, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

Отже, останнім днем для подання відповідачами відзиву є 21.01.2026.

19.01.2026 відповідач-2 через підсистему «Електронний суд» подав до суду відзив на позовну заяву.

20.01.2026 відповідач-1 через підсистему «Електронний суд» подав до суду відзив на позовну заяву.

23.01.2026 прокурор через підсистему «Електронний суд» подав до суду відповідь на відзиви відповідачів.

Позивач та відповідач-1 були належним чином повідомлені про час та місце проведення судового засідання, що підтверджується довідками про доставку електронного листа, але у підготовче засідання 27.01.2026 не з`явилися.

До початку судового засідання відповідач-1 подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності його представника.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України підготовче засідання 27.01.2026 проводилось за відсутності позивача та відповідача-1 (їх представників).

У підготовчому засіданні 27.01.2026 суд:

- прийняв до розгляду подані учасниками справи зави по суті (відзиви відповідачів та відповідь прокурора на ці відзиви), як такі, що подані у порядку та строк, встановлені ГПК України та судом, а спір вирішується з їх урахуванням;

- постановив ухвалу про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів;

- оголосив перерву у підготовчому засіданні до 17.03.2026 до 10:00.

Ухвалою суду від 27.01.2026 повідомлено учасників справи про час та місце проведення підготовчого засідання 17.03.2026.

Позивач та відповідач-1 були належним чином повідомлені про час та місце проведення судового засідання, що підтверджується довідками про доставку електронного листа, але у підготовче засідання 17.03.2026 не з`явилися.

До початку судового засідання позивач та відповідач-1 подали до суду заяви про розгляд справи за відсутності їх представників.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України підготовче засідання 17.03.2026 проводилось за відсутності позивача та відповідача-1 (їх представників).

У підготовчому засіданні 17.03.2026 суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 31.03.2026 на 10:00.

Ухвалою суду від 17.03.2026 повідомлено учасників справи про час та місце розгляду справи по суті 31.03.2026.

Позивач та відповідач-1 були належним чином повідомлені про час та місце проведення судового засідання, що підтверджується довідками про доставку електронного листа, але у судове засідання 31.03.2026 не з`явилися.

Позивач та відповідач-1 у своїх заявах просили розглядати справи за відсутності їх представників.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України судове засідання з розгляду справи по суті 31.03.2026 проводилось за відсутності позивача та відповідача-1 (їх представників).

У судовому засіданні 31.03.2026 на підставі ч. 6 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України суд проголосив скорочене рішення.

Короткий зміст позовних вимог та узагальнені доводи учасників справи.

В обґрунтування вимог прокурор вказує, що додаткові угоди №1 від 20.09.2024 та №2 від 31.12.2024 до договору №79 від 15.03.2024 підлягають визнанню недійсними у судовому порядку на підставі ст.ст.203, 215 ЦК України, адже такими змінено істотні умови договору (строк виконання робіт та строк дії договору) за відсутності документального підтвердження об`єктивних для того обставин, що суперечить п.5 ч.4 ст.11 Закону України «Про публічні закупівлі» та пункту 11.2 договору.

Крім того, прокурор зазначає, що відповідач-2 не виконав роботи у встановлені договором №79 від 15.03.2024 строки, у зв`язку з чим прокурор на підставі п.6.1 такого договору здійснив нарахування 1 479 360,85 грн пені та 660 297,63 грн штрафу, які просить стягнути з відповідача-2 на користь Ніжинської міської територіальної громади.

Відповідачі заперечують проти позову та просять відмовити в його задоволенні, з огляду на таке:

- для продовження строку виконання робіт існували об`єктивні обставини, а саме: часті повітряні тривоги та загроза обстрілів медичної інфраструктури, що зумовлювало необхідність призупинення робіт для збереження життя та здоров`я працівників ТОВ «Інекс Реал» під час небезпеки; виявлення у березні-квітні 2024 року необхідності виконання додаткових робіт, не передбачених первісною проєктно-кошторисною документацією, без здійснення яких виконання основних будівельних робіт було неможливим, а також необхідність внесення відповідних змін до проєктно-кошторисної документації та проведення експертизи оновленого проєкту;

- оскільки спірний договір та додаткові угоди є двосторонніми правочинами, сторонами яких є товариство та комунальне підприємство, Ніжинська міська рада не є стороною зазначених правовідносин, тому навіть у випадку порушення умов договору, стягнення неустойки має здійснюватися на користь саме комунального підприємства, а не органу місцевого самоврядування, адже неустойка не є коштами, які повертаються до бюджету та не контролюються міською радою, а стягується на користь комунального підприємства як сторони господарського договору. Отже, прокурор не довів наявності порушеного, оспорюваного права чи охоронюваного інтересу Ніжинської міської ради, що є самостійною підставою для відмови у позові;

- якщо суд дійде висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення штрафних санкцій, саме по собі визнання недійсними спірних додаткових угод не є ефективним способом захисту, оскільки не призведе до застосування наслідків їх недійсності.

У відповіді на відзиви прокурор заперечує проти доводів відповідачів, викладених у відзивах, та зазначає, що:

- відсутні будь-які дані, які свідчать про виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили необхідність продовження строку виконання робіт, у тому числі обставин непереборної сили;

- незалежно від порядку (черговості) перерахування штрафних санкцій: на рахунок спеціального фонду, відкритого для КНП «Ніжинська ЦМЛ ім. М. Галицького» або безпосередньо на рахунок місцевого бюджету, вказаний Ніжинською міською радою у листі міської ради №01.1-15/6-1471 від 15.05.2025, зазначені кошти (штрафні санкції) мають надійти до завершення бюджетного року до загального фонду бюджету Ніжинської міської територіальної громади. Отже, вимога про стягнення з ТОВ «ІНЕКС РЕАЛ» штрафних санкцій (пені та штрафу) на загальну суму 2 139 658,48 грн за Договором №79 від 15.03.2024 до бюджету Ніжинської міської територіальної громади є законною та обґрунтованою.

Заперечень у встановлений строк до суду не надходило.

Обставини, які є предметом доказування у справі. Докази, якими сторони підтверджують або спростовують наявність кожної обставини, яка є предметом доказування у справі.

26.01.2024 КНП «Ніжинська центральна міська лікарня імені Миколи Галицького» Ніжинської міської ради Чернігівської області на вебпорталі публічних закупівель «Prozorro» розміщено оголошення про проведення відкритих торгів № UA-2024-01-26-009762-а на закупівлю робіт - Капітальний ремонт частини будівлі головного корпусу №1 та №2 КНП «Ніжинська ЦМЛ ім. М. Галицького» під відділення реабілітації за адресою: Чернігівської обл., м. Ніжин, вул. Академіка Амосова, 1 очікуваною вартістю 12 090 062,60 грн.

За результатами проведених торгів 15.03.2024 КНП «Ніжинська центральна міська лікарня імені Миколи Галицького» Ніжинської міської ради Чернігівської області (далі Замовник) та Товариство з обмеженою відповідальністю «Інекс Реал» (далі Виконавець) уклали договір №79 (далі Договір), за умовами п. 1.1 якого Виконавець зобов`язується виконати Замовникові роботи - «Капітальний ремонт частини будівлі головного корпусу №1 та №2 КНП «Ніжинська ЦМЛ ім. М. Галицького» під відділення реабілітації за адресою: Чернігівської обл., м. Ніжин, вул. Академіка Амосова, 1» (за ДК 021:2015: 45453000-7 - Капітальний ремонт і реставрація) (надалі - Роботи). Замовник зобов`язується прийняти виконані Виконавцем Роботи та своєчасно здійснювати їх оплату в порядку та на умовах, визначених цим Договором.

Місце надання послуг: м. Ніжин, вул. Академіка Амосова, 1 (п. 1.2 Договору).

Строк виконання робіт - до 30 вересня 2024 року (п. 1.4 Договору).

Відповідно до п. 2.1 Договору ціна Договору складає: 10 562 199,63 грн, в т.ч. ПДВ 1 760 366,61 грн.

Згідно з п. 3.1, 3.2 Договору моментом виконання Робіт є дата, коли Роботи було виконано Замовнику в місці виконання робіт. В момент виконання Робіт Виконавець зобов`язаний надати Замовникові відповідні документи, що підтверджують якість Робіт.

Приймання-передача виконаних Виконавцем Робіт за Договором оформлюється шляхом складання Акту приймання-передачі виконаних робіт, який є невід`ємною частиною цього договору.

Виконавець зобов`язаний своєчасно виконувати Роботи протягом дії Договору в повному обсязі власними силами, засобами та у порядку, передбаченому даним Договором (п. 5.3.1 Договору).

У п. 6.1 Договору сторони встановили, що за невиконання або неналежне виконання умов цього Договору до Виконавця застосовуються санкції, визначені у статті 230 Господарського кодексу України, у розмірі, передбаченому частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України.

За умовами п. 7.1, 7.2, 7.3 Договору Сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим Договором у разі виникнення обставин непереборної сили, які не існували під час укладання Договору та виникли поза волею Сторін. Під непереборною силою в цьому Договорі розуміються будь-які надзвичайні або невідворотні події зовнішнього щодо Сторін характеру або їх наслідки, які виникають без вини Сторін, поза їх волею або всупереч волі й бажанню Сторін, і які не можна, за умови застосування звичайних для цього заходів, передбачити й не можна при всій обережності й передбачливості запобігти (уникнути), у тому числі, але не винятково стихійні явища природного характеру (землетруси, повені, урагани, руйнування в результаті блискавки й т. п.), нещастя біологічного, техногенного й антропогенного походження (вибухи, пожежі, вихід з ладу машин і устаткування, масові епідемії та ін.), карантин, встановлений Кабінетом Міністрів України, обставини суспільного життя (війна, воєнні дії, блокади, громадські заворушення, прояви тероризму, масові страйки й локаути, бойкоти та ін.).

Сторона, що не може виконувати зобов`язання за цим Договором унаслідок дії обставин непереборної сили, повинна протягом 14-ти календарних днів з моменту їх виникнення повідомити про це іншу Сторону у письмовій формі шляхом направлення офіційного листа на офіційну електронну адресу (або електронну адресу, зазначену в договорі). Неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про настання чи припинення обставин непереборної сили позбавляє Сторону права посилатися на них як на обставини, що звільняють від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим Договором.

Сторона, для якої склались форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), зобов`язана надати іншій Стороні документ, виданий Торгово-промисловою палатою України, яким засвідчене настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Сторона, для якої склались форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), пов`язані з військовою агресією російської федерації проти України, що стала підставою введення воєнного стану, може надати іншій Стороні документ компетентних державних органів, який посвідчує наявність форс-мажорних обставин, пов`язаних з військовою агресією російської федерації проти України. У разі, якщо форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) пов`язані з військовою агресією російської федерації проти України, що стала підставою введення воєнного стану, надання документа, виданого Торгово-промисловою палатою України, не вимагається для підтвердження наявності форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Документи, зазначені у цьому пункті, Сторона, для якої склались форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), повинна надати іншій Стороні у розумний строк, але не пізніше ніж 14 днів з моменту припинення дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) та їх наслідків.

Даний Договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками Сторін та діє до 31 грудня 2024 року, а в частині виконання зобов`язань Замовником - до повного їх виконання (п. 10.1 Договору).

Відповідно до п. 11.2 Договору істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань Сторонами в повному обсязі, крім випадків згідно п. 19 постанови 1178 від 12.10.2022: продовження строку дії договору про закупівлю та/або строку виконання зобов`язань щодо надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі обставин непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови, що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю. Форма документального підтвердження об`єктивних обставин визначатиметься Замовником у момент виникнення об`єктивних обставин (з огляду на їхні особливості) з дотриманням чинного законодавства

Зміни до договору про закупівлю можуть вноситись у випадках, зазначених у цьому договорі про закупівлю та оформляються у письмовій формі шляхом укладення відповідної додаткової угоди (угод) Сторонами (п. 13.1 Договору).

Додатками до Договору є: дефектний акт; договірна ціна та зведений кошторисний розрахунок, пояснювальна записка; локальні кошториси; підсумкова відомість ресурсів.

ТОВ «Інекс Реал» надало листи №39 від 07.05.2024, №54 від 03.07.2024, №59 від 02.08.2024, №71 від 28.08.2024, адресовані КНП «Ніжинська центральна міська лікарня імені Миколи Галицького», у яких зазначено про виникнення робіт, не передбачених та не врахованих в проєктно-кошторисній документації.

ТОВ «Інекс Реал» звернулося до КНП «Ніжинська центральна міська лікарня імені Миколи Галицького» із листом №81 від 18.09.2024, у якому просило продовжити строки виконання робіт за Договором через неодноразові повітряні тривоги в Чернігівській області, які не давали можливості виконувати роботи, в термін по 31.12.2024 та підписати додаткову угоду.

20.09.2024 КНП «Ніжинська центральна міська лікарня імені Миколи Галицького» та ТОВ «Інекс Реал» уклали додаткову угоду №1 до Договору (далі Додаткова угода №1), якою викладено п. 1.4 Договору у такій редакції: «Строк виконання робіт: до 31 грудня 2024 року».

ТОВ «Інекс Реал» звернулося до КНП «Ніжинська центральна міська лікарня імені Миколи Галицького» із листом №122 від 12.12.2024, у якому просило продовжити строки виконання робіт за Договором до 31.12.2025 та підписати додаткову угоду через внесення змін до проєктно-кошторисної документації та проходження експертизи проєктною організацією ТОВ «АСПО».

31.12.2024 КНП «Ніжинська центральна міська лікарня імені Миколи Галицького» та ТОВ «Інекс Реал» уклали додаткову угоду №2 до Договору (далі Додаткова угода №2), якою викладено п. 1.4 та п. 10.1 Договору у такій редакції: « 1.4. Строк виконання робіт: до 31 грудня 2025 року. 10.1 Строк дії цього Договору до 31 грудня 2025 року.».

08.09.2025 КНП «Ніжинська центральна міська лікарня імені Миколи Галицького» та ТОВ «Інекс Реал» уклали додаткову угоду №4 до Договору (далі Додаткова угода №4), якою зменшено ціну Договору до 9 910 737,86 грн.

ТОВ «Інекс Реал» та КНП «Ніжинська центральна міська лікарня імені Миколи Галицького» підписали акти приймання виконаних будівельних робіт та акти вартості устаткування, придбання якого покладено на виконавця робіт, за Договором, а саме: №1 від 12.08.2024 (за серпень 2024 року) на суму 1 129 376,41 грн; №2 від 04.11.2024 (за листопад 2024 року) на суму 1 000 481,39 грн; №3 від 12.12.2024 на суму 150 325,32 грн; №4 від 19.12.2024 (за грудень 2024 року) на суму 556 850,63 грн; №5 від 07.04.2025 на суму 270 237,55 грн, №6 від 07.04.2025 на суму 1 259 527,92 грн; №7 від 07.07.2025 (за липень 2025 року) на суму 999 234,28 грн; №8 від 27.09.2025 на суму 234 232,54 грн; №9 від 06.10.2025 (за жовтень 2025 року) на суму 2 205 552,88 грн; №10 від 19.12.2025 (за грудень 2025 року) на суму 1 476 789,64 грн; №10/1 від 19.12.2025 на суму 13 020,00 грн.

У листах №29 від 13.03.2025, №31 від 21.03.2025, №38 від 04.04.2025, №47/1 від 06.05.2025, №55 від 23.05.2025, №60 від 05.06.2025, №65 від 10.07.2025, №100 від 19.11.2025 ТОВ «Інекс Реал» повідомило КНП «Ніжинська центральна міська лікарня імені Миколи Галицького» про необхідність внесення змін до проєктно-кошторисної документації із залученням проєктної організації у зв`язку з виникненням додаткових робіт та визначення джерела фінансування таких робіт.

Відповідно до інформації, викладеної у листах Ніжинської міської ради від 15.05.2025 №01.1-15/6-1471 та КНП «Ніжинська центральна міська лікарня імені Миколи Галицького» від 16.05.2025 №01-12/1688, джерелом фінансування робіт за Договором у 2024 та 2025 роках були кошти місцевого бюджету.

ТОВ «Інекс Реал» надало роздруківку з вебсервісу статистики повітряних тривог, у якій зазначено, що у період з 15.03.2024 по 18.09.2024 сигнал «Повітряна тривога» у Чернігівській області оголошувався 483 рази.

Оцінка суду.

Щодо підстав представництва інтересів держави прокурором в даній справі.

Статтею 1 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф.В. проти Франції» (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, пункт 27).

Водночас, існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі «Менчинська проти Російської Федерації» (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі):

«Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави».

При цьому ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо Суд вирішує - наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.

Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України, щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах, не може тлумачитися розширено.

Відтак прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Положення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру».

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 26.07.2018 у справі № 926/1111/15, від 08.02.2019 у справі № 915/20/18).

Відповідно до ч. 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.

У Рішенні від 05 червня 2019 року № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Згідно з ч. 4, 7 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі 912/2385/18.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви, останню прокурором подано в особі Ніжинської міської ради у зв`язку із невиконанням нею своїх обов`язків щодо захисту інтересів держави (територіальної громади) у суді.

Відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» обласні та районні ради є органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, у межах повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншими законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами.

При цьому орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування (ст. 18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Згідно із частинами 1, 4 та 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Районні та обласні ради від імені територіальних громад сіл, селищ, міст здійснюють управління об`єктами їхньої спільної власності, що задовольняють спільні потреби територіальних громад. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Відповідно до ч. 2 та 4 ст. 61 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» районні та обласні ради затверджують районні та обласні бюджети, які формуються з коштів державного бюджету для їх відповідного розподілу між територіальними громадами або для виконання спільних проектів та з коштів, залучених на договірних засадах з місцевих бюджетів для реалізації спільних соціально-економічних та культурних програм, контролюють їх виконання. Самостійність місцевих бюджетів гарантується власними та закріпленими за ними на стабільній основі законом загальнодержавними доходами, а також правом самостійно визначати напрями використання коштів місцевих бюджетів відповідно до закону.

За висновками Верховного Суду, що викладені в постанові від 22.12.2022 у справі № 904/123/22, органам місцевого самоврядування надані широкі права для здійснення економічного і соціального розвитку на своїй території. Так, частинами 1, 2 ст.143 Конституції України передбачено, зокрема, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.

У п.10.3 постанови від 21.06.2023 у справі №905/1907/21 Велика Палата Верховного Суду вказала, що оскільки засновником комунального підприємства (закладу) та власником його майна є територіальна громада в особі органу місцевого самоврядування, яка фінансує і контролює діяльність свого комунального підприємства (закладу), а також зобов`язана контролювати виконання міського (обласного) бюджету за договорами про закупівлю товарів, то орган місцевого самоврядування є особою, уповноваженою на вжиття заходів представницького характеру щодо захисту інтересів територіальної громади, інтереси якої є складовою інтересів держави, пов`язаних із законним та ефективним витрачанням бюджетних коштів, тому є належним позивачем у справах про стягнення бюджетних коштів.

Згідно зі статутом КНП «Ніжинська центральна міська лікарня імені Миколи Галицького» Ніжинської міської ради Чернігівської області його засновником та власником є Ніжинська міська територіальна громада в особі Ніжинської міської ради.

Отже, визначена прокурором Ніжинська міська рада може бути позивачем у справі лише у разі підтвердження спрямованості заявлених вимог на відновлення інтересів саме територіальної громади та стягнення коштів в доход бюджету.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 05.03.2026 у справі №916/5778/23.

Прокурор звертався до міської ради з листом від 07.05.2025 №52-77-2959вих-25, у якому повідомив про виявлені порушення Закону України «Про публічні закупівлі» та Особливостей при укладенні спірних додаткових угод та просив надати інформацію про вжиття заходів щодо стягнення штрафних санкцій за неналежне виконання Договору, у тому числі у судовому порядку.

Ніжинська міська рада у листі № 01.1-15/6-1471 від 15.05.2025 зазначила, що вона не є стороною Договору, а тому відсутні підстави для вжиття заходів щодо стягнення штрафних санкцій з ТОВ «Інекс Реал».

У порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор повідомив позивача про намір подати позов в інтересах держави в особі Ніжинської міської ради до ТОВ «Інекс Реал» та КНП «Ніжинська центральна міська лікарня імені Миколи Галицького» про визнання недійсними додаткових угод та стягнення штрафних санкцій.

Щодо суті спору.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України).

Згідно із частиною першою статті 628, статтею 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Згідно з частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

За змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

У розумінні наведених норм оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

У статті 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину, яка означає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Як встановив суд, 15.03.2024 відповідачі уклали договір №79, за умовами якого ТОВ «Інекс Реал» зобов`язалося виконати роботи з капітального ремонту частини будівлі головного корпусу №1 та №2 КНП «Ніжинська центральна міська лікарня імені Миколи Галицького» у термін до 30.09.2024.

20.09.2024 сторони уклали додаткову угоду №1 до Договору, якою продовжили строк виконання робіт до 31.12.2024, а 31.12.2024 додаткову угоду №2, якою продовжили строк дії Договору та виконання робіт до 31.12.2025.

Прокурор вважає, що при укладенні Додаткових угод №1 та №2 були порушені вимоги п. 4 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» та п.п. 4 п. 19 Особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України «Про публічні закупівлі» на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування, а саме не надано документального підтвердження обставин, що спричинили продовження строку поставки товару, у зв`язку з чим просить визнати їх недійсними, а також стягнути з відповідаач-2 штрафні санкції за несвоєчасне виконання робіт.

За змістом статей 610, 611, 612 ЦК України невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), є порушенням зобов`язання, що зумовлює застосування до боржника наслідків, установлених договором або законом.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Частина 1 ст. 216 Господарського кодексу України передбачає, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов`язань за договором можуть забезпечуватись неустойкою (штрафом, пенею). Неустойка (штраф, пеня) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредитору в разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі ст. 624 Цивільного кодексу України, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Зі ст. 230 Господарського кодексу України випливає, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з п. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

З наведених вище положень статей 230-231 ГК України, статей 549, 551, 611 ЦК України слідує, що встановлення неустойки (штрафу, пені) віднесено до умов договору, які сторони, в межах встановлених законодавством, визначають на власний розсуд при укладенні договору.

У п. 6.1 Договору сторони встановили, що за невиконання або неналежне виконання умов цього Договору до Виконавця застосовуються санкції, визначені у статті 230 Господарського кодексу України, у розмірі, передбаченому частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 231 ГК України у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Прокурор зазначає, що закупівлю UA-2024-01-26-009762-a проведено КНП «Ніжинська ЦМЛ ім. М. Галицького» не за власні кошти підприємства, а за рахунок коштів Ніжинської міської територіальної громади, які були визначені у рішенні Ніжинської міської ради від 08.12.2023 № 5-35/2023 «Про бюджет Ніжинської міської територіальної громади на 2024 рік (код бюджету )». За доводами прокурора, незалежно від порядку (черговості) перерахування штрафних санкцій: на рахунок спеціального фонду, відкритого для КНП «Ніжинська ЦМЛ ім. М. Галицького» або безпосередньо на рахунок місцевого бюджету, вказаний Ніжинською міською радою у листі міської ради №01.1-15/6-1471 від 15.05.2025, штрафні санкції мають надійти до завершення бюджетного року до загального фонду бюджету Ніжинської міської територіальної громади.

Разом з тим, Договір та спірні додаткові угоди до нього укладені між відповідачами у даній справі - Товариством з обмеженою відповідальністю «Інекс Реал» та КНП «Ніжинська центральна міська лікарня імені Миколи Галицького», тобто є двосторонніми правочинами.

При цьому Договір не містить обов`язку перерахування неустойки на користь Ніжинської міської територіальної громади, яка не є стороною цього договору.

Оскільки сторонами Договору є відповідач-1 (замовник) і відповідач-2 (виконавець), зобов`язання щодо сплати неустойки, передбачене Договором, також виникло між цими суб`єктами.

Стягнення неустойки в разі порушення контрагентом комунальної організації своїх зобов`язань за договором відбувається на користь такої організації; неустойка не є тими фінансами, що повертаються в бюджет, тобто контролюються міською радою. Подібні за змістом висновки щодо стягнення неустойки викладені в п.17 постанови Верховного Суду від 02.08.2023 у справі №908/2335/22.

Ці висновки також підтримані Верховним Судом у постанові від 27.11.2024 у справі № 911/826/23, а також у постановах від 23.07.2024 у справі № 909/532/23, від 09.08.2024 у справі № 917/1957/23, від 03.06.2025 у справі № 911/1623/24, від 17.06.2025 у справі № 911/2191/24, відповідно до яких:

- у договірних відносинах обов`язок зі сплати неустойки стороною, яка порушила умови договору, має бути встановлений договором або законом;

- одностороння зміна порядку стягнення неустойки, визначеного у договорі, не допускається, у тому числі якщо оплата за ним здійснювалася за рахунок коштів Державного бюджету України. Така зміна суперечить закріпленим у статтях 6, 204, 626-629 ЦК України принципам свободи договору, обов`язковості договору та презумпції правомірності правочину.

Подання прокурором позову в інтересах держави в особі Ніжинської міської ради (головного розпорядника бюджетних коштів; суб`єкта владних повноважень), однак про стягнення неустойки, яка за умовами Договору стягується на користь замовника (відповідача-1), не свідчить про те, що такий позов призведе до відновлення інтересів територіальної громади, оскільки кошти з неустойки не будуть зараховані в дохід місцевого бюджету, тобто цей позов не спрямований на відновлення інтересів територіальної громади.

Неможливо відновити права та інтереси держави в особі відповідного органу, стягуючи при цьому неустойку на користь юридичної особи, яка не є суб`єктом владних повноважень (комунальна організація), а є самостійним суб`єктом господарювання, оскільки в такому разі позовна вимога пред`являється прокурором поза відносинами представництва інтересів держави, тобто всупереч положенням чинного процесуального законодавства. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 27.11.2024 у справі № 911/826/23.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають враховувати його ефективність. Це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Установлені законом матеріально-правові способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту. Ефективний засіб правового захисту в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення саме порушеного права особи, яка звернулася за судовим захистом. Натомість застосування судом неефективного способу захисту створює лише видимість захисту права особи, в той час як насправді таке право залишається незахищеним, що не відповідає статті 13 Конвенції.

В постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27.01.2020 у справі № 761/26815/17 викладено висновок про те, що недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. За своєю суттю ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

У цій справі метою заявлення вимоги про визнання недійсними додаткових угод, укладених між відповідачами, прокурором визначено стягнення на користь Ніжинської міської територіальної громади, тобто в дохід місцевого бюджету, пені та штрафних санкцій.

Однак, як вже зазначав суд, стягнення неустойки за Договором у разі порушення контрагентом КНП своїх зобов`язань за договором відбувається на користь цього підприємства, тобто неустойка не є тими фінансами, що повертаються в бюджет і контролюються міською радою.

У той же час, прокурором не доведено, що задоволення позову виключно в частині визнання недійсними спірних додаткових угод до Договору, якими сторонами продовжено строк виконання робіт та строк дії Договору, спрямоване на відновлення порушених інтересів держави.

У разі задоволення позову про визнання недійсними спірних додаткових угод наслідком є відновлення дії Договору у первісній редакції, умови якого є обов`язковими для відповідачів, зокрема щодо строків виконання зобов`язань, у той час як Ніжинська міська рада не є стороною договору, укладені між відповідачами додаткові угоди не визначали / не змінювали обсяг її зобов`язань, а тому обраний прокурором спосіб захисту не спрямований на відновлення порушених прав та інтересів держави, отже, є неефективним.

У пунктах 50, 51 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.03.2024 у справі № 904/192/22 викладено висновки про те, що чинним законодавством, а саме абзацом 3 частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» не допускається звернення прокурора в інтересах держави в особі уповноваженого державного органу, який не є стороною оспорюваного правочину (заінтересована особа), з позовом про застосування наслідків недійсності правочину (реституції) шляхом стягнення грошових коштів на користь підприємства об`єднання громадян як сторони правочину, яке (підприємство) не є суб`єктом владних повноважень у спірних правовідносинах, але прокурором визначено одним із відповідачів у справі, оскільки в такому випадку прокурор фактично звертається до суду не в інтересах держави, а в інтересах суб`єкта господарювання поза відносинами представництва, що не відповідає висновку про заборону здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, викладеному в постановах Великої Палати Верховного Суду від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, від 23.11.2021 у справі № 359/3337/16-ц, від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21. При цьому задоволення позовної вимоги про визнання недійсним правочину не є ефективним способом захисту, здатним призвести до реального відновлення порушених прав та інтересів держави чи місцевої територіальної громади без додаткового звернення до суду з новим позовом (позовами).

Відсутність у прокурора права звертатися в інтересах держави в особі уповноваженого державного органу, який не є стороною оспорюваного правочину (заінтересована особа), з позовом про стягнення неустойки за порушення строків виконання зобов`язань, за укладеним між відповідачами Договором, на користь територіальної громади, свідчить про обрання прокурором неефективного способу захисту.

Виключно вимога про визнання недійсними додаткових угод, якими сторони продовжили строк виконання зобов`язань, тобто яка не потребує залучення додаткових коштів з бюджету, не спрямована на відновлення порушених прав та інтересів держави, що є самостійною підставою для відмови в позові, відповідно у суду відсутні підстави для оцінки у цій справі доводів прокурора про те, що відповідачами документально не підтверджена обґрунтованість підстав для внесення змін до істотних умов договору в частині строку виконання робіт.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 05.03.2026 у справі №916/5778/23.

Обрання позивачем неналежного або неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).

З урахуванням викладеного суд доходить висновку про відмову в задоволенні позову через неефективність обраного прокурором способу захисту.

Висновки суду.

Доказами у справі, відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків (ч. 2 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Інші докази та пояснення учасників справи судом до уваги не приймаються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду.

За змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Судом було вжито усіх заходів для забезпечення реалізації сторонами своїх процесуальних прав та з`ясуванні усіх питань, винесених на його розгляд.

За наведених у їх сукупності обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Щодо судових витрат.

Оскільки у позові відмовлено, судові витрати, понесені Чернігівською обласною прокуратурою, стягненню з відповідачів не підлягають.

Щодо судових витрат відповідача-2.

Згідно з ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

Частиною 1 ст. 124 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Згідно з ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (ст. 124 Господарського процесуального кодексу України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст. 126 Господарського процесуального кодексу України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат (ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За змістом ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5, 6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

Отже, у розумінні положень ч. 5 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Відповідно до ч. 5 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21).

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 126, ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Визначаючи суму відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

У рішенні ЄСПЛ «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У відзиві на позов відповідач-2 зазначив, що орієнтовний розмір витрат на професійну правничу допомогу становить 46 000,00 грн.

Як докази витрат на професійну правничу допомогу відповідач-2 надав: копію договору про надання правової (професійної правничої) допомоги №06/01/26 від 06.01.2026, укладений з Адвокатським об`єднанням «Лігал Айк`ю Груп» (далі Договір від 06.01.2026); копію платіжної інструкції №3 від 07.01.2026 про сплату коштів у розмірі 46 000,00 грн; копії ордерів на надання правової допомоги СВ №1155705 від 19.01.2026 та СВ №1165867 від 23.03.2026, виданих Адвокатським об`єднанням «Лігал Айк`ю Груп» (адвокати, які надають правничу допомогу Матвійчук А. С. та Лутай Н. М.) на вчинення дій у Господарському суді Чернігівської області в інтересах відповідача-2.

Відповідно до п. 1.1 Договору від 06.01.2026, укладеного між відповідачем-2 (далі - Замовник) та Адвокатським об`єднанням «Лігал Айк`ю Груп» (далі Адвокатське об`єднання), Адвокатське об`єднання зобов`язується надавати Замовнику послуги (правову допомогу), а саме: складання та подання відзиву на позовну заяву до господарського суду Чернігівської області у справі №915/1444/25; складання та подання будь-яких заперечень, заяв, клопотань, необхідних в процесі розгляду справи; участь у судових засіданнях без обмеження по їх кількості та часу, а Замовник зобов`язується прийняти та оплатити послуги.

У пункті 3.1 Договору від 06.01.2026 сторони погодили, що вартість послуг (гонорар) за даним Договором становить 46 000,00 грн.

Отже, ціну (вартість) правничої допомоги визначено у фіксованому розмірі (незалежно від кількості часу (годин), який адвокат витратить на надання правничої допомоги, та від кількості наданих послуг).

07.01.2026 відповідно до платіжної інструкції №3 відповідач-2 перерахував Адвокатському об`єднанню кошти у розмірі 46 000,00 грн за надання професійної правничої допомоги.

Суд вважає, що фіксований розмір гонорару, подання підписаного адвокатом відзиву, участь у судових засіданнях, а також повна оплата відповідачем-2 наданих послуг є належними та достатніми доказами надання Адвокатським об`єднанням правничої допомоги відповідно до умов Договору, незалежно від наявності чи відсутності акта виконаних робіт.

Отже, оцінивши надані відповідачем-2 документи, суд дійшов висновку про відповідність зазначених у них даних щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатським об`єднанням, документам, наявним у судовій справі.

Відтак розмір витрат відповідача-2 на професійну правничу допомогу адвоката, який підтверджений належними доказами, становить 46 000,00 грн.

Заяви про неспівмірність або клопотання про зменшення витрат відповідача-2 на професійну правничу допомогу від прокурора та позивача не надходило.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.10.2022 у справі № 923/199/21 дійшла висновку, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, набуває статусу сторони у справі - позивача лише у випадках, передбачених відповідним процесуальним законом, однак у разі відкриття провадження у справі за поданим ним позовом, він має ті ж права та обов`язки, що їх має позивач, за винятком права укладати мирову угоду.

З урахуванням наведеного, звертаючись із позовом в інтересах держави, прокурор є суб`єктом сплати судового збору та самостійно здійснює права та виконує обов`язки, пов`язані з розподілом судових витрат.

Таким чином, суд вважає, що витрати відповідача-2 на професійну правничу допомогу у розмірі 46 000,00 грн підлягають відшкодуванню Чернігівською обласною прокуратурою.

Керуючись ст. 13, 14, 42, 73-80, 86, 129, 165, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Стягнути з Чернігівської обласної прокуратури (, вул. Князя Чорного, 9, м. Чернігів, 14000) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інекс Реал» (, пр. Миру, 1/47, м. Миколаїв, Миколаївська область, 54034) 46000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду у строки, визначені ст. 256 Господарського процесуального кодексу України.

Вебадреса Єдиного державного реєстру судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повне рішення складено 03.04.2026.

Суддя В. В. Шморгун