ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.04.2026 м. Дніпро Справа № 904/6883/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого (судді-доповідача): Стефанів Т. В.,

суддів: Демчини Т. Ю., Кошлі А. О.,

розглянувши у порядку письмового провадження

без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Нікопольської міської Ради на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.01.2026 (суддя Мілєва І. В.) у справі № 904/6883/25

за позовом Нікопольської міської Ради (вулиця Електрометалургів, будинок 3, місто Нікополь, Дніпропетровська область, 53213; ідентифікаційний код юридичної особи 37338501)

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Плац" (територіальна громада Новоолександрівська, Дніпровський район, Дніпропетровська область, будинок 310, 49041; ідентифікаційний код юридичної особи 37452046)

про стягнення 240 532,69 грн заборгованості з орендної плати за земельну ділянку,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі

Нікопольська міська рада звернулася до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Плац" про стягнення 240 532,69 грн заборгованості з орендної плати за користування земельною ділянкою площею 0,3300 га (кадастровий номер :03:004:0052), розташованою за адресою: м. Нікополь, пр. Трубників, 11а, за період з 09.10.2023 по 30.04.2024.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 18.05.2023 у справі № 904/3936/22 визнано укладеним договір оренди земельної ділянки між Нікопольською міською радою та ТОВ "Плац" на умовах: строк оренди - 3 роки, орендна плата - 7% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки (5 197 764,00 грн). Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 09.10.2023 рішення суду першої інстанції залишено без змін, постанова набрала законної сили 09.10.2023. Право оренди зареєстровано 14.03.2024 з датою державної реєстрації 09.10.2023. Незважаючи на визнання договору укладеним та реєстрацію права оренди, відповідач не виконує зобов`язання щодо внесення орендної плати, декларації не подавав, пільгами не користувався, що підтверджується інформацією Головного управління ДПС у Дніпропетровській області. Позивач зазначає, що до прийняття Постанови КМУ № 485 від 30.04.2024 не було підстав поширювати норми підпунктів 69.14, 69.22 пункту 69 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України на території активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси, що підтверджується листом ДПС від 23.07.2025.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 16.01.2026 у справі № 904/6883/25 у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі. Витрати по сплаті судового збору покладено на позивача.

Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що Нікопольська міська територіальна громада відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, з 31.05.2023 віднесена до території активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси. Суд зазначив, що відповідно до пп. 69.14 п. 69 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України (в редакції Закону України № 3050-IX від 11.04.2023) починаючи з 01.01.2023 за земельні ділянки, розташовані на територіях активних бойових дій, включених до Переліку, плата за землю не нараховується та не сплачується за період з першого числа місяця, в якому було визначено дату початку активних бойових дій, до останнього числа місяця, в якому було завершено активні бойові дії. Суд першої інстанції дійшов висновку, що Постанова КМУ № 1364 від 06.12.2022 у редакціях станом на 23.05.2023 та 26.12.2023 вже включала території активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси, до загального поняття територій, на яких ведуться бойові дії. Суд вказав, що додаткова ознака функціонування державних електронних інформаційних ресурсів не скасовує факту наявності на цих територіях активних бойових дій, а поняття "території активних бойових дій" є загальним і охоплює обидві складові. Суд також зазначив, що доповнення п. 1 Постанови КМУ № 1364 новим абзацом (в редакції Постанови КМУ № 485 від 30.04.2024) є переходом від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої із застосуванням негайної дії у часі (безпосередня дія), а не зворотної дії. Суд врахував позицію Конституційного Суду України (рішення від 09.02.1999 № 1-рп/99) щодо незворотності дії нормативно-правових актів та дійшов висновку, що норма п. 3 Постанови КМУ № 485 від 30.04.2024 не поширюється на спірні правовідносини, що виникли у період з 09.10.2023 по 30.04.2024 шляхом зворотної дії. Відтак суд визнав позовні вимоги необґрунтованими та відмовив у їх задоволенні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Нікопольська міська рада, не погодившись із рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 16.01.2026 у справі № 904/6883/25, подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати зазначене рішення повністю та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Плац" на користь Нікопольської міської ради 240 532,69 грн заборгованості з орендної плати.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт вважає рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, суд неправильно застосував норми пп. 69.14 п. 69 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України (в редакції Закону України № 3050-IX від 11.04.2023), Постанови КМУ № 1364 від 06.12.2022 та Наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 309 від 22.12.2022.

Апелянт зазначає, що відповідно до пп. 69.14 п. 69 ПКУ (в редакції, чинній на період спору) не нараховується та не сплачується плата за землю за земельні ділянки, розташовані на територіях активних бойових дій або тимчасово окупованих територіях, включених до Переліку. Дати початку та завершення бойових дій визначаються відповідно до Переліку, затвердженого в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з Наказом № 309 (в редакції Наказу Міністерства розвитку громад та територій України № 376 від 28.02.2025), Нікопольська міська територіальна громада з 31.05.2023 віднесена до Підрозділу 3 Переліку - "території активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси". Апелянт наголошує, що це є окремою категорією, відмінною від "територій активних бойових дій" (Підрозділ 2 Переліку), де не функціонують такі ресурси. Мета запровадження цієї категорії - забезпечення відновлення роботи електронних реєстрів та систем, що не скасовує наслідків бойових дій, але вказує на можливість ведення господарської діяльності.

Апелянт стверджує, що до прийняття Постанови КМУ № 485 від 30.04.2024 Постанова КМУ № 1364 не містила уточнення "для цілей оподаткування" щодо включення територій з функціонуванням державних електронних ресурсів до загального поняття "територій активних бойових дій". Саме Постанова № 485 доповнила п. 1 Постанови № 1364 новим абзацом: "для цілей оподаткування території активних бойових дій - це включені до Переліку території активних бойових дій та території активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси". На думку апелянта, це свідчить про те, що до 01.05.2024 норми пп. 69.14 п. 69 ПКУ не поширювалися на території Підрозділу 3 Переліку.

Апелянт посилається на лист Державної податкової служби України від 23.07.2025, згідно з яким до прийняття Постанови № 485 не було підстав поширювати норми пп. 69.14, 69.22 п. 69 ПКУ на території активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси. Застосування звільнення до таких територій можливе лише з 01.05.2024. Апелянт зазначає, що хоча лист ДПС не є нормативним актом, він відображає офіційну позицію контролюючого органу та узгоджується з буквальним тлумаченням норм.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції помилково визнав, що додаткова ознака "на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси" не виключає застосування звільнення від плати за землю, ігноруючи законодавче розмежування категорій територій у Переліку. Суд порушив принцип незворотності дії нормативно-правових актів (ч. 1 ст. 58 Конституції України, рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99), застосувавши тлумачення Постанови № 485 до відносин, що виникли до її набрання чинності. Постанова № 485 не має ретроактивної сили, а є уточненням, яке заповнює прогалину в регулюванні, підтверджуючи відсутність звільнення для територій Підрозділу 3 до 01.05.2024.

Крім того, апелянт зазначає, що суд не всебічно дослідив обставини справи, не взяв до уваги докази позивача (лист ДПС, претензію № 1256/01-15 від 10.10.2025, інформацію з Державного реєстру речових прав), чим порушив вимоги ст. ст. 73, 74, 76-79 ГПК України. Рішення не відповідає вимогам ст. 86 ГПК України щодо обґрунтованості.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Товариство з обмеженою відповідальністю "Плац" не скористалося правом подати відзив на апеляційну скаргу, що відповідно до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.01.2026 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді - Стефанів Т.В. (доповідач), судді - Демчина Т. Ю., Кошля А. О.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду 27.01.2026 апеляційну скаргу Нікопольської міської Ради на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.01.2026 у справі № 904/6883/25 залишено без руху, надавши апелянту строк 10 днів з дня отримання копії цієї ухвали для усунення недоліків, надати докази сплати судового збору у встановленому порядку у сумі 865, 90 грн.

На виконання вказаної ухвали від скаржника надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги та долучення до матеріалів апеляційної скарги витребуваних судом доказів.

Згідно з ч.1 ст.247 ГПК України у порядку спрощеного провадження розглядаються малозначні справи.

Ч.13 ст.8 ГПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до п.1 ч.5 ст.12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Ч.ч. 1, 10 ст. 270 ГПК України встановлено, що в суді апеляційної інстанції справи переглядаються в порядку спрощеного провадження, з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі. Апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

При розгляді цієї справи колегія суддів враховує, що предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення суми, меншої ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто вказана справа відноситься до малозначних справ в розумінні ГПК України, і розглядає справу без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 09.02.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Нікопольської міської Ради на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.01.2026 у справі № 904/6883/25. Витребувано матеріали справи у Господарського суду Дніпропетровської області. Розгляд справи постановлено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, з огляду на те, що спір у справі з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та є малозначним.

Матеріали справи № 904/6883/25 надійшли до Центрального апеляційного господарського суду.

Встановлені судом обставини справи

Судом установлено, що рішеннями Нікопольської міської ради від 17.12.2021 № 37-15/VIII та від 17.06.2022 № 23-22/VIII Товариству з обмеженою відповідальністю "Плац" передано в оренду земельну ділянку площею 0,3300 га, кадастровий номер :03:004:0052, розташовану за адресою: Дніпропетровська область, м. Нікополь, просп. Трубників, 11а, з цільовим призначенням 03.09 - для будівництва та обслуговування будівель кредитно-фінансових установ. Вказаними рішеннями визначено розмір орендної плати: спочатку 5%, а в подальшому - 7% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а також покладено на орендаря обов`язок укласти договір оренди землі.

У зв`язку з відмовою відповідача від укладення договору в добровільному порядку, рішенням Господарського суду Дніпропетровської області у справі № 904/3936/22 договір оренди землі між сторонами визнано укладеним, а постановою суду апеляційної інстанції від 09.10.2023 зазначене рішення залишено без змін.

Судом встановлено, що орендні правовідносини між сторонами виникли після набрання законної сили судовим рішенням, при цьому право оренди земельної ділянки виникає з моменту його державної реєстрації. Згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право оренди за відповідачем зареєстровано з 09.10.2023 строком до 09.10.2026.

Істотними умовами договору передбачено, що річний розмір орендної плати становить 363 843,48 грн (7% від нормативної грошової оцінки), орендна плата сплачується щомісячно протягом 30 календарних днів після закінчення звітного місяця, а на земельній ділянці розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать відповідачу.

Разом з тим судом установлено, що відповідач не подавав податкову звітність з плати за землю та не здійснював сплату орендної плати, у зв`язку з чим позивачем нараховано заборгованість за період з 09.10.2023 по 30.04.2024 у розмірі 240 532,69 грн.

Заперечуючи проти позову, відповідач послався на положення пункту 69.14 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України та зазначив, що земельна ділянка розташована на території активних бойових дій, у зв`язку з чим орендна плата не підлягає нарахуванню та сплаті.

Судом встановлено, що відповідно до затвердженого переліку територій Нікопольська міська територіальна громада віднесена до територій активних бойових дій у період з 21.07.2022 по 31.05.2023, а з 31.05.2023 - до територій активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси.

Також судом установлено, що постановою Кабінету Міністрів України від 30.04.2024 № 485 внесено зміни до постанови № 1364, якими вперше визначено, що для цілей оподаткування до територій активних бойових дій належать, зокрема, території активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси. До набрання чинності зазначеною постановою відповідні податкові пільги на такі території не поширювалися.

Оцінюючи наведені обставини, суд виходив з того, що норми постанови Кабінету Міністрів України № 485 не мають зворотної дії в часі та підлягають застосуванню лише з моменту набрання нею чинності, тобто з 01.05.2024, у зв`язку з чим у період з 09.10.2023 по 30.04.2024 підстави для стягнення з відповідача орендної плати були відсутні.

За наслідками розгляду позову господарським судом прийнято оскаржуване рішення у даній справі. Приймаючи оскаржуване рішення місцевий господарський суд виходив з необґрунтованості позовних вимог у частині стягнення орендної плати за вказаний період у розмірі 240 532,69 грн, у зв`язку з чим у задоволенні позову відмовлено.

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).

Апеляційний господарський суд, переглядаючи в апеляційному порядку оскаржуване судове рішення, в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом попередньої інстанції норм матеріального і процесуального права, дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Предметом апеляційного оскарження є рішення суду першої інстанції, яким відмовлено в задоволенні позову Нікопольської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Плац" про стягнення 240 532,69 грн заборгованості з орендної плати за земельну ділянку за період з 09.10.2023 по 30.04.2024.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України).

За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором (ч.ч.1,2,5 ст.762 Цивільного кодексу України).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України).

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст. 599 Цивільного кодексу України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 Цивільного кодексу України).

Нікопольська міська рада звернулась до господарського суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Плац" про стягнення 240 532,69 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції зазначив, що територія Нікопольської міської територіальної громади віднесена до територій активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси (з 31.05.2023), і норми пп. 69.14 п. 69 ПКУ поширюються на такі території. Суд зазначив, що Постанова Кабінету Міністрів України № 485 від 30.04.2024 не має зворотної дії в часі, а тому звільнення від орендної плати застосовується за період з 09.10.2023 по 30.04.2024.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на таке.

Як установлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, спірна земельна ділянка розташована на території Нікопольської міської територіальної громади, яка відповідно до затвердженого Переліку територій віднесена до територій активних бойових дій, а з 31.05.2023 - до територій активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси.

Відповідно до підпункту 69.14 пункту 69 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, за земельні ділянки, що розташовані на територіях активних бойових дій або тимчасово окупованих територіях, плата за землю не нараховується та не сплачується.

Разом з тим, аналіз нормативного регулювання, зокрема положень постанови Кабінету Міністрів України від 06.12.2022 № 1364, свідчить, що до прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 30.04.2024 № 485 законодавець не ототожнював для цілей оподаткування території активних бойових дій та території активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси.

Саме постановою Кабінету Міністрів України № 485 було вперше нормативно закріплено, що для цілей оподаткування до територій активних бойових дій відносяться також території, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси.

Отже, до набрання чинності зазначеною постановою (01.05.2024) відсутні правові підстави для поширення дії підпункту 69.14 пункту 69 Податкового кодексу України на земельні ділянки, розташовані на територіях, віднесених до підрозділу "території активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси".

Колегія суддів також враховує, що відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Вказаний принцип поширюється і на підзаконні нормативно-правові акти.

З огляду на це, положення постанови Кабінету Міністрів України № 485 від 30.04.2024 не можуть застосовуватися до правовідносин, що виникли до набрання нею чинності, а саме до спірного періоду з 09.10.2023 по 30.04.2024.

Посилання позивача на те, що вказана постанова лише уточнює правове регулювання, не спростовує висновку суду, оскільки саме факт необхідності внесення відповідних змін свідчить про відсутність чіткого нормативного врегулювання питання до їх прийняття.

Крім того, колегія суддів бере до уваги правову позицію контролюючого органу, викладену у листі Державної податкової служби України від 23.07.2025, згідно з якою застосування особливостей оподаткування, передбачених підпунктом 69.14 пункту 69 Податкового кодексу України, до територій активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси, можливе лише починаючи з 01.05.2024.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що до 01.05.2024 положення підпункту 69.14 пункту 69 ПК України не поширювалися на території, віднесені до підрозділу 3 Переліку, оскільки такі доводи ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм права.

Сам по собі поділ Переліку на окремі підрозділи не змінює правової природи таких територій як територій активних бойових дій. Ознака функціонування державних електронних інформаційних ресурсів має виключно організаційно-технічний характер та не впливає на застосування податкових пільг, передбачених Податковим кодексом України.

Посилання апелянта на те, що лише з прийняттям постанови Кабінету Міністрів України № 485 від 30.04.2024 такі території були включені до поняття "території активних бойових дій" для цілей оподаткування, є безпідставними, оскільки зазначена постанова не встановлює нових правових норм, а лише уточнює та конкретизує вже існуюче правове регулювання.

Відтак, висновок суду першої інстанції про те, що дія підпункту 69.14 пункту 69 ПК України поширюється на спірні правовідносини у період з 09.10.2023 по 30.04.2024, є правомірним.

Доводи апелянта щодо порушення судом принципу незворотності дії нормативно-правових актів також є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції не застосовував положення постанови Кабінету Міністрів України № 485 зворотно в часі, а лише врахував її як акт, що роз`яснює зміст правового регулювання, яке діяло і до моменту її прийняття.

Щодо посилань апелянта на лист Державної податкової служби України від 23.07.2025, колегія суддів зазначає, що такі роз`яснення не є нормативно-правовими актами, не встановлюють правових норм та не є обов`язковими для суду при вирішенні спору, у зв`язку з чим обґрунтовано не покладені судом першої інстанції в основу оскаржуваного рішення.

Також колегія суддів відхиляє доводи апелянта про порушення судом норм процесуального права, оскільки матеріали справи свідчать про те, що суд першої інстанції дослідив усі надані сторонами докази у їх сукупності, надав їм належну правову оцінку відповідно до вимог статей 73-79, 86 Господарського процесуального кодексу України та ухвалив рішення з дотриманням норм процесуального права.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що у спірний період відсутні підстави для стягнення з відповідача орендної плати, а відтак заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин та зводяться до іншого тлумачення норм матеріального права, що не є підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення.

Підсумовуючи вищенаведене, судова колегія вважає, що викладені в апеляційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування судового рішення місцевого господарського суду, оскільки вони не підтверджуються належними доказами і ґрунтуються на неправильному тлумаченні Скаржником норм права, що у сукупності виключає можливість задоволення апеляційної скарги.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

У справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" ( Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 р. ).

Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі суд дійшов висновку, що Скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

З огляду на приписи ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 р." Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.

Отже, доводи заявника апеляційної скарги про порушення норм матеріального та процесуального права судом попередньої інстанцій під час прийняття оскаржуваного процесуального документу не знайшли свого підтвердження.

За змістом ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин та з урахуванням меж розгляду апеляційної скарги в порядку ст. 269 ГПК України, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Судові витрати.

У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги, згідно вимог ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на Скаржника.

Керуючись статтями 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Нікопольської міської Ради на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.01.2026 у справі № 904/6883/25 - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.01.2026 у справі № 904/6883/25 - залишити без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Нікопольську міську Раду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено ст. 286-289 ГПК України.

Головуючий суддя Т. В. СТЕФАНІВ

Суддя Т. Ю. ДЕМЧИНА

Суддя А. О. КОШЛЯ