РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

27.03.2026Справа № 910/14468/25

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Ломаки В.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)

про стягнення 49 081,40 грн.,

Без повідомлення (виклику) представників сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - позивач, Компанія) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - відповідач, Відділ) про стягнення 49 081,40 грн. безпідставно набутих коштів, списаних з рахунків позивача у виконавчих провадженнях № 7513320 та № 75133338 при примусовому виконанні рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10.11.2022 року та постанови Київського апеляційного суду від 17.07.2024 року в справі № 761/9837/22.

Ухвалою від 25.11.2025 року господарський суд міста Києва відкрив провадження у справі № 910/14468/25 та вирішив здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) представників сторін.

09.12.2025 року через систему "Електронний суд" надійшов відзив Відділу від 09.12.2025 року на позовну заяву, в якому останній заперечив проти задоволення позовних вимог з огляду на те, що державний виконавець при виконанні рішення суду не наділений повноваженнями щодо самостійної зміни способу і порядку виконання судового рішення (зокрема, зменшення суми коштів, що підлягає стягненню), оскільки такі повноваження належать виключно органу, який видав виконавчий документ. Поряд із цим, відповідач зазначав, що Відділ, який здійснює примусове виконання рішення суду, не є кінцевим отримувачем стягнутих з боржника коштів, оскільки після надходження таких коштів на депозитний рахунок вони перераховуються на рахунок стягувача.

15.12.2025 року через систему "Електронний суд" надійшла відповідь Компанії від 15.12.2025 року на відзив на позовну заяву, в якій остання навела додаткові аргументи на підтвердження обґрунтованості позовних вимог.

Інших клопотань чи заяв, зокрема по суті справи, від сторін до суду не надходило.

Частиною 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення (частина 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України).

За змістом частини 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Рішенням від 10.11.2022 року в справі № 761/9837/22 Шевченківський районний суд задовольнив позовну заяву ОСОБА_1 до Компанії про визнання недійсним і скасування наказу про призупинення дії трудового договору, стягнення суми середнього заробітку за час призупинення дії трудового договору та стягнення суми невиплаченої компенсаційної виплати; скасував наказ Компанії від 14.04.2022 року № 76 "Про призупинення дії трудового договору", а також стягнув з Компанії на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного припинення дії трудового договору в розмірі 7 725 903,34 грн., суму невиплаченої компенсаційної виплати відповідно до умов трудового договору за березень 2022 року в розмірі 87 764,70 грн. та судові витрати у розмірі 213 397,40 грн., з яких: 200 000,00 грн. - витрати на правову допомогу, 13 397,40 грн. - судовий збір.

Постановою від 27.02.2024 року в справі № 761/9837/22 Київський апеляційний суд частково задовольнив апеляційну скаргу Компанії та змінив вищевказане рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про стягнення суми середнього заробітку за час призупинення дії трудового договору; зменшив суму середнього заробітку за час призупинення дії трудового договору, що підлягав стягненню з Компанії на користь ОСОБА_1 , з 7 725 903,34 грн. до 7 286 325,30 грн.; скасував рішення в частині стягнення невиплаченої компенсаційної виплати та витрат на професійну правничу допомогу та ухвалив в цій частині нове судове рішення про відмову в позові. Крім того, Київський апеляційний суд стягнув з Компанії на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з професійною правничою допомогою в суді першої інстанції у розмірі 150 000,00 грн., а в решті рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Додатковою постановою від 17.04.2024 року в справі № 761/9837/22 Київський апеляційний суд стягнув з Компанії на користь ОСОБА_1 50 000,00 грн. судових витрат на правничу допомогу.

На виконання вищевказаних судових рішень Шевченківський районний суд міста Києва видав відповідні виконавчі листи.

27.05.2024 року до Відділу надійшла заява ОСОБА_1 щодо відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа Шевченківського районного суду міста Києва від 16.05.2024 року в справі № 761/9837/22 про стягнення з Компанії середнього заробітку за час вимушеного припинення дії трудового договору у розмірі 7 286 325,30 грн., витрат на правову допомогу в розмірі 150 000,00 грн. та 13 397,40 грн. судового збору, а також виконавчого листа Шевченківського районного суду міста Києва від 16.05.2024 року в справі № 761/9837/22 про стягнення з Компанії та користь ОСОБА_1 50 000 грн. судових витрат на правничу допомогу.

27.05.2024 року державний виконавець Відділу Савчук Костянтин Петрович виніс постанови про відкриття виконавчих проваджень № 75133201 та № 75133338 з примусового виконання вказаних вище виконавчих листів.

30.06.2025 року Компанія сплатила на рахунок Відділу 5 610 470,48 грн. середнього заробітку ОСОБА_1 за час вимушеного припинення дії трудового договору, за вирахуванням 1 311 538,55 грн. податку на доходи фізичних осіб та 364 538,55 грн. військового збору, а також 115 500,00 грн. витрат на правничу допомогу, 38 500,00 грн. витрат на правничу допомогу та 10 316,00 грн. судового збору, за вирахуванням 38 411,53 грн. податку на доходи фізичних осіб та 10 669,87 грн. військового збору.

Не погодившись зі здійсненим Компанією утриманням податків та зборів у розмірі 49 081,40 грн. із сум судового збору та витрат на правничу (правову) допомогу, державний виконавець Відділу стягнув з позивача вказану суму недоїмки.

Обґрунтовуючи пред`явлені у справі № 910/14468/25 позовні вимоги, Компанія з посиланням на положення статті 1212 Цивільного кодексу України вказувала на безпідставність набуття відповідачем грошових коштів у загальному розмірі 49 081,40 грн., що були утримані позивачем на виконання зобов`язань зі сплати податків та зборів.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з такого.

Згідно з частиною 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За положеннями статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Отже, зобов`язання з повернення безпідставно набутого майна виникає відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України за умови набуття або збереження особою майна за рахунок іншої особи, а також відсутності достатньої правової підстави для такого набуття (збереження), зокрема у разі, коли відповідні підстави згодом відпали.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Проте, суд не вбачає підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 Цивільного кодексу України, з урахуванням такого.

Згідно з пунктом 1.1 статті 1 Податкового кодексу України останній регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до підпункту 14.1.54 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України дохід з джерелом його походження з України - це будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні.

До загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий таким платником як додаткове благо у вигляді, зокрема, суми грошового відшкодування будь-яких витрат, крім тих, що обов`язково відшкодовуються згідно із законом за рахунок бюджету або звільняються від оподаткування згідно з розділом IV Податкового кодексу України (п.п. "г" п.п. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України).

В силу частини 2 статті 22 Цивільного кодексу України збитками визнаються витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до частини 1 статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Як встановлено постановою Київського апеляційного суду від 27.02.2024 року в справі № 761/9837/22, ОСОБА_1 з метою відновлення своїх порушених трудових прав та законних майнових інтересів була змушена звернутись до суду, сплативши судовий збір, а також оплатити послуги фахівця в галузі права, сплативши вартість його послуг, у зв`язку із чим остання понесла матеріальні витрати, чим зазнала реальних збитків в розумінні статті 22 Цивільного кодексу України.

Так, судові витрати можна визначити як законодавчо врегульовану сплату грошових коштів за рахунок сторін у справі, що пов`язана із необхідністю її розгляду та вирішення судом спору. При цьому можливість отримання особою компенсації понесених судових витрат законодавчо передбачена у разі підтвердження судом обґрунтованості позовних вимог, а отже, фактично передбачає компенсацію збитків стороні, права якої порушено.

До загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається, зокрема, дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом (підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України).

Компенсація судових витрат за своєю правовою природою є обов`язковим відшкодуванням, передбаченим законом, і фактично є формою відшкодування збитків за матеріальну шкоду, заподіяну особі неправомірними діями/бездіяльністю, рішеннями іншої сторони у справі та вимушеними матеріальними втратами, які особа зазнала у зв`язку зі зверненням за судовим захистом.

Суми судового збору та витрат на правничу допомогу, які відшкодовуються особі за рішенням суду, не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу такого платника, а тому у цьому випадку Компанія не виступала податковим агентом.

Отже, витрати по сплаті судового збору та витрати на професійну правничу допомогу адвоката є компенсацією (відшкодуванням/збитками) у розумінні підпункту "а" підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України та не відносяться до загального оподатковуваного доходу платника податків.

Тобто, позивач неправильно кваліфікував задоволену судом у судових рішеннях в справі № 761/9837/22 суму на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та сплати судового збору та неправомірно утримав з ОСОБА_1 податки на доходи фізичних осіб та військового збору у загальному розмірі 49 081,40 грн.

При цьому, суд відхиляє посилання Компанії на індивідуальну податкову консультацію Головного управління ДПС у Харківській області від 11.03.2025 № 1251/ІПК/20-40-24-07-05, оскільки індивідуальна податкова консультація має індивідуальний характер і не є обов`язковою для суду, та може використовуватися виключно платником податків, якому надано таку консультацію (пункт 52.2 статті 52 Податкового кодексу України). Надаючи податкову консультацію, контролюючий орган не встановлює (змінює чи припиняє) відповідну норму законодавства.

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог Компанії та відсутність правових підстав для їх задоволення з огляду на недоведеність позивачем належними та допустимими доказами відсутності у Відділу правових підстав для списання з рахунків Компанії спірних грошових коштів та фактичного безпідставного збереження відповідачем наведених коштів.

Згідно з частиною 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав.

Відповідно до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні.

Приймаючи до уваги все вищевикладене в сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог Компанії у даній справі.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача та компенсації останньому не підлягають.

Керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Згідно з частиною 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 27.03.2026 року.

Суддя В.С. Ломака