ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

01 квітня 2026 року Справа № 903/138/26

Господарський суд Волинської області у складі головуючого судді Гарбара Ігоря Олексійовича, розглянувши у приміщенні Господарського суду Волинської області у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи справу №903/138/26 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АВЕНТУС ЛІЗИНГ" до Фізичної особи-підприємця Лотоцької Наталії Володимирівни про стягнення 153282,33 грн,

ВСТАНОВИВ:

16.02.2026 представник Товариства з обмеженою відповідальністю "АВЕНТУС ЛІЗИНГ" звернувся до суду з позовом до Фізичної особи-підприємця Лотоцької Наталії Володимирівни про стягнення 153282,33 грн, в т.ч.: 103828,56грн заборгованості несплачених лізингових платежів в частині оплати вартості об`єкта фінансового лізингу та 49453,77грн заборгованості по несплаченій винагороді лізингодавця, а також просить суд вирішити питання про розподіл судових витрат.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачкою умов договору фінансового лізингу №3474 від 14.03.2024.

Ухвалою суду від 17.02.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Ухвала суду від 17.02.2026 отримана відповідачкою 21.02.2026, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.24).

Строк для подання відзиву - до 09.03.2026 включно.

Відзив відповідачки на адресу суду не надходив.

Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін відсутні.

Згідно ч. 9 ст. 165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи, що норми ст. 74 ГПК України щодо обов`язку суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п. 4 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, відсутність відзиву з відповідними вказівками на незгоду відповідача з будь-якою із обставин справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, що позбавляє відповідача відповідно до ч.4 ст. 165 ГПК України заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи, суд вважає, що ним, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за необхідне розгляд справи проводити за наявними в ній матеріалами.

Суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі (ст. 248 ГПК України).

Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться (ч. 2 ст. 252 ГПК України).

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше (ч. 5 ст. 252 ГПК України).

Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, суд вважає, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами.

Судом враховано, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

У відповідності до вимог пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку. Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.

З огляду на викладене, з метою дотримання принципів господарського судочинства, суд розглянув справу в межах розумного строку.

Згідно з ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, 14.03.2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «АВЕНТУС ЛІЗИНГ» (Лізингодавець) та ФОП Лотоцькою Наталією Володимирівною (Лізингоодержувач) укладено Договір фінансового лізингу № 3474 (далі - Договір) (а.с.16-21).

У відповідності до п.п.3.1, 3.2, 3.3, 3.4, 3.5 Договору, Найменування (марка, модель) Об`єкта фінансового лізингу: Автомобіль OPEL MOVANO. Технічна специфікація (об`єм двигуна, колір, тіш палива, тип КПП тощо): 2 299 см.куб. / дизель / М Т. Рік випуску: 2 018. Номер шасі (кузову): НОМЕР_1 . Вартість Об`єкта фінансового лізингу за Договором купівлі-продажу (поставки): 698 500,00 грн.

Згідно п. 5 Договору, строк лізингу, на який Лізингоодержувачу надається право володіння та користування Об`єктом фінансового лізингу- 36 календарних місяців.

Відповідно до п.9 Договору, підставою для оплати лізингових платежів є сам договір фінансового лізингу у формі щомісячного графіку Платежів.

Загальна сума лізингових платежів на момент його підписання (Ціна Договору) - 1244329,60 грн. Загальна сума лізингових платежів складається із вартості Об`єкта фінансового лізингу за договором купівлі- продажу із окремо визначеним врахуванням розміру авансу, застосованої ставки фінансування та винагороди (комісій Лізингодавця, а також, за наявності, розмір майбутніх або фактично понесених витрат Лізингодавця на оплату внесків у Пенсійний Фонд України за першу реєстрацію автомобіля та/або розмір витрат Лізингодавця по оплаті квартального та/або річного розміру транспортного податку (у разі віднесення колісного транспортного засобу до відповідної категорії за вартісним чи модельним показником) та інші складові, зокрема, вартість договору добровільного страхування (КАСКО), якщо необхідність укладання такого договору чітко визначено Рішенням Лізингодавця на фінансування Клієнта, з яким останній погодився шляхом підпису цієї Індивідуальної частини (п.п.9.1. Договору).

Згідно п. 9.3 Договору, оплата лізингових платежів здійснюється Лізингоодержувачем у гривні, на поточний рахунок Лізингодавця. зазначений у п. 1.6 Договору.

Пунктом 9.4. Договору Поточний лізинговий платіж- щомісячний сума до сплати, визначена Графіком платежів, виходячи з обраних Клієнтом/Лізингоодержувачем умов, у поданій ним заяві на фінансування, яка сплачується Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця. Строки та розмір оплат визначені відповідно до узгодженого Сторонами Графіка Платежів, який є додатком № 2 до Індивідуальної частини Договору. До складу поточного Лізингового платежу входить частина Вартості Об`єкта фінансового лізингу (сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу (LR30004)),

Ставка фінансування (проценти), які нараховуються щомісячно на суму залишкової вартості Об`єкта фінансового лізингу, а також 1/12 частини комісії Лізингодавця за укладання та обслуговування Договору, яка сплачується рівними частинами щомісячно протягом перших 12 (дванадцяти) календарних місяців лізингу, а також, за наявності, у разі прийняття узгодженого рішення сторін про необхідність такого виду страхування (зазначається у Паспорті фінансового продукту) - включає до свого складу витрати Лізингодавця на оплату договору добровільного страхувати (КАСКО), оплату внесків у Пенсійний Фонд України та або на сплату до бюджету транспортного податку (у разі віднесення колісного транспортного засобу до відповідної категорії за вартісним чи модельним показником).

Комісія (винагорода) Лізингодавця за укладання та обслуговування договору - платіж, який визначається у відсотках від вартості майна за Договором купівлі-продажу та який сплачується рівними частинами щомісячно, протягом перших 12-ти місяців строку лізингу, при цьому включає в себе наступні складові: платіж як винагорода Лізингодавцю за отримане в лізинг майно (LR30005) як одноразовий адміністративний платіж (норматив па ведення лізингової справи), що підлягає сплаті Лізингоодержувачем па користь ТОВ «АВЕНТУС ЛІЗИНГ» за розгляд, підготовку документів для укладати такого Договору, ведення протягом строку лізингу доходної та витратної частин тощо.

Відповідно до п.9.5.3 Договору, витрати, пов`язані із розірванням Договору - не нараховуються, але повне завершення правовідносин, що виникли за час дії Договору може потребувати компенсації лізннгоодержувачем залишку несплаченої комісії (винагороди) Лізингодавця, зокрема, компенсації вартості сплачених договорів добровільного страхування до кінця строку їх дії, компенсації сплаченого чи нарахованого транспортного податку та інших некомпенсованих витрат по сплаченим Лізингодавцем або його керівником штрафам ПДР або штрафам за порушення законодавства про автомобільний транспорт тощо, що не може вважатися платою за таке розірвання. У разі відмови від добровільної компенсації таких витрат (на підставі окремо сформованого рахунку, який направляється Лізингоодержувачу), їх подальше стягнення здійснюється Лізингодавцем у примусовому порядку, на підставі виконавчого документа - рішення суду, у розмірі фактично понесених витрат, збільшених на ставку ПДВ 20%

Згідно п.10.3 Договору, у разі припинення дії Договору фінансового лізингу з інших підстав чи у разі односторонньої відмови Лізингодавця від Договору, зокрема, але не виключно, через суттєві порушення його умов, що реалізовано Лізингодавцем у порядок та у спосіб, які визначені в Законі «Про фінансовий лізинг» та цим Договором, Лізингоодержувач повністю втрачає своє право на отримання Об`єкта фінансового лізингу у власність у майбутньому та зобов`язаний повернути такий Об`єкт фінансового лізингу у володіння, користування та розпорядження Лізингодавця у місці та у строки, визначені Лізингодавцем.

Пунктом 11.2 Договору передбачено, що у разі якщо Лізингоодержувач не сплатив за Договором фінансового лізингу платіж, визначений Графіком платежів частково або у повному обсязі та таке прострочення (прострочена заборгованість, не залежно від розм ір простроченого платежу) триває 60 (шістдесят) або більше календарних днів, Лізингодавець набуває права, відмовитися від Договору фінансового лізингу в односторонньому порядку та розірвати його, повідомивши про це Лізингоодержувача письмово, електронним документом, на адресу електронної пошти або через із залученням УДППЗ «Укрпошта». Внаслідок односторонньої відмови Лізингодавця від Договору, він є відповідно розірваним.

Строк його виконання визначається таким, що припинений достроково. Одночасно Лізингодавець набуває право вимагати повернення Об`єкта фінансового лізингу та визначати час, місце та строк повернення майна, який не може бути менший ніж 5 (п`ять) календарних днів (на розсуд Лізингодавця) від моменту, що буде визначений за правилами цього Договору як момент належного повідомлення Лізингоодержувача про факт здійснення Лізингодавцем своїх повноважень щодо односторонньої відмови від Договору.

У разі припинення дії Договору фінансового лізингу, зокрема, через його розірвання на підставі односторонньої відмови Лізингодавця від Договору фінансового лізингу та за умови неповернення Лізингоодержувачем Об`єкта фінансового лізингу на подану Вимогу чи Повідомлення Лізингодавця у місці, час та строк, зазначені у Повідомленні про відмову від Договору чи в окремому документі, Лізингодавець набуває право вимагати дострокову сплату розміру всіх майбутніх лізингових платежів у частині оплати вартості Об`єкта фінансового лізингу, разом із стягненням поточної простроченої заборгованості, вимагати компенсації витрат на страхування, відшкодування інших, некомпенсованих витрат та прямих збитків, що понесені Лізингодавцем внаслідок дострокового завершення правовідносин фінансового лізингу.

Відповідно до п. 12.1 Договору, після підписання чи вже після початку виконання цього Договору, за згодою обох Сторін та за завчасним письмовим зверненням Лізингоодержувача до Договору можливе внесення змін, які набувають статус обов`язкових з моменту їх підписання Сторонами або їх уповноваженими представниками, що здійснюється у формі укладання Додаткової угоди, якого змінюється окремі умови Індивідуальної чи Публічної частини або додатків до них.

Вказаний правочин підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками.

Найменування (марка, модель) об`єкта фінансового лізингу та технічна специфікація вказані в специфікації (додаток №1 до даного договору) (а.с.22).

Згідно додатку №2 до індивідуальної частини договору фінансового лізингу зазначено графік внесення лізингових платежів з зазначенням дати платежу, частини платежу на відшкодування вартості Об`єкта фінансового лізингу (майна), ставки фінансування, нарахованої на залишок вартості майна, частини платежу на відшкодування комісії лізингодавця за укладання та обслуговування договору, залишку несплаченої вартості Об`єкта фінансового лізингу (майна), загальної суми лізингового платежу(а.с.22-23).

15.03.2024 між сторонами укладено додаткову угоду № 1 до Договору фінансового лізингу №3474 від 14 березня 2024 року, якою сторони дійшли згоди викласти пункти 3.3. та 8.1. Договору в наступній редакції: 3 3 . Вартість Об`єкта лізингу, в т.ч. ЦДВ 487 300,00 грн. Загальна сума лізингових платежів 949 309,60 грн та може змінюватися відповідно до умов цього договору. Також сторони дійшли згоди викласти пункт 9 Договору фінансового лізингу (Графік внесення лізингових платежів) в новій редакції.

На підставі договору відповідачці було передано у користування автомобіль згідно Акту приймання-передачі предмету лізингу до договору фінансового лізингу № 3474 від 14.03.2024.

За даними обліку позивача, на момент пред`явлення позову у відповідачки існувала прострочена заборгованість за Договором фінансового лізингу терміном понад 60 днів.

02 липня 2025 р. позивач (Лізингодавець) засобом електронного зв`язку визначеного Договором фінансового лізингу (п.2.5. Договору), направив відповідачці (Клієнту) повідомлення від 01.07.2025 № 02-02/2/61ТФП про відмову від Договору фінансового лізингу та вимогу про повернення об`єкту фінансового лізингу у строк до17:00год 08.07.2025 (а.с.29-33).

Відповідачка (Лізингоодержувач) заборгованість на користь позивача (Лізингодавця) не сплатила та не повернула у визначений строк майно належне ТОВ «АВЕНТУС ЛІЗИНГ».

Факт неповернення майна підтверджується Комісійним актом № 08-07/25 від 08.07.2025 (а.с.34).

Дата повідомлення Лізингоодержувача про припинення правовідносин фінансового лізингу за Договором фінансового лізингу № 3474 від 14.03.2024, не пізніше 08.07.2025.

Таким чином, дію Договору фінансового лізингу № 3474 від 14.03.2024 припинено у порядку односторонньої відмови Лізингодавця через порушення Лізингоодержувачем платіжної дисципліни більше 60 календарних днів. Автомобіль, який був предметом фінансового лізингу за Договором № 3474 від 14.03.2024 не повернутий, заборгованість не сплачена.

Відповідачкою лише частково сплачено виплати з вартості автомобіля в сумі 260158,21грн та виплати винагороди (комісії) Лізингодавця в сумі 73453,77грн.

За відповідачкою обліковується не погашена заборгованість за Договором фінансового лізингу № 3474 від 14.03.2024 року в сумі 153282,33 грн, в т.ч.: 103828,56грн заборгованості несплачених лізингових платежів в частині оплати вартості об`єкта фінансового лізингу та 49453,77грн заборгованості по несплаченій винагороді лізингодавця.

Відповідно до ст.11 ЦК України обов`язки суб`єктів господарювання виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, непередбачених законом, але таких які йому не суперечать.

У відповідності до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено законом або договором, не випливає із суті зобов`язання. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За змістом статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності й було набуте ним без попередньої домовленості з лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингоодержувач зобов`язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Згідно з частинами 1, 2 статті 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" сплата лізингових платежів здійснюється у порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати суму, яка відшкодовує вартість предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом, інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу.

Відповідно до ч. 4 статті 17 Закону України "Про фінансовий лізинг", після отримання лізингоодержувачем об`єкта фінансового лізингу лізингодавець має право відмовитися від договору фінансового лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингоодержувача, та/або вимагати повернення об`єкта фінансового лізингу, у тому числі у безспірному порядку, на підставі виконавчого напису нотаріуса: 1) у разі якщо лізингоодержувач не сплатив за договором фінансового лізингу лізинговий платіж частково або в повному обсязі та прострочення становить більше 60 календарних днів; 2) за наявності інших підстав, встановлених договором фінансового лізингу або законом.

Згідно ч. 5 статті 17 Закону України "Про фінансовий лізинг", для цілей цієї статті сторона вважається повідомленою про відмову від договору та його розірвання, якщо минуло шість робочих днів (у разі якщо договором не передбачено більший строк) з дня, наступного за днем надсилання іншою стороною відповідного повідомлення на поштову адресу та/або адресу електронної пошти, зазначену в договорі, що розривається.

Згідно п. 8 ч. 1 статті 20 Закону України "Про фінансовий лізинг", Лізингодавець має право, у разі відмови лізингодавця від договору фінансового лізингу та неповернення лізингоодержувачем об`єкта фінансового лізингу на вимогу лізингодавця у строки, передбачені договором фінансового лізингу, вимагати дострокову сплату розміру всіх майбутніх лізингових платежів у частині оплати вартості об`єкта фінансового лізингу, якщо інше не передбачено договором фінансового лізингу та/або законодавством.

Всупереч прийнятих обов`язків, відповідачка зобов`язання за Договором лізингу щодо сплати лізингових платежів виконувала не вчасно та не в повному обсязі та не повернула у визначений строк об`єкт фінансового лізингу, що стверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Щодо актів звірки взаємних розрахунків за період з 01.03.2024 по 01.07.2025 та за період з 14.03.2024 по 20.01.2026 за договором №3474 від 14.03.2024 (а.с.27-28, 35-36), судом враховано наступне.

Відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату. Відсутність в акті звірки підписів перших керівників сторін або інших уповноважених осіб, які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, направлені на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб`єктами господарювання, означає відсутність в акті звірки юридичної сили документа, яким суб`єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості. Слід також зазначити, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.

Отже, акт звірки взаємних розрахунків, підписаний уповноваженою особою боржника є доказом, що свідчать про фактичне визнання відповідачем наявності у нього перед кредитором грошового зобов`язання щодо повернення грошових коштів (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду № 910/1389/18 від 05.03.2019).

Разом з цим, акт звірки не підписано та не скріплено печаткою відповідачки, а тому є неналежним доказом у справі.

Оцінюючи подані стороною докази, що ґрунтуються на повному, всебічному й об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлена позивачем вимога щодо стягнення з відповідачки підтверджена матеріалами справи, відповідачкою не спростована та підлягає до задоволення в сумі 153282,33 грн, в.т.ч.: 103828,56 грн заборгованість несплачених лізингових платежів в частині оплати вартості об`єкта фінансового лізингу та 49453,77 грн заборгованість по несплаченій винагороді лізингодавця.

Згідно відповіді №2540657 від 31.03.2026 з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Лотоцькою Наталією Володимирівною (відповідачка) припинено підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця 27.03.2026, підстава - власне рішення, номер запису 001310419.

Правовідносини, які склалися між сторонами у справі носять характер господарських. Позовну заяву подано до суду 16.02.2026, коли підприємець Лотоцька Наталія Володимирівна перебувала у статусі суб`єкта підприємницької діяльності.

Частиною 9 статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" передбачено, що фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Згідно з висновком щодо застосування норм права, викладеним у постанові Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17 (пункт 73), з 15.12.2017 господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду на підставі п.1 ч.1 ст.20 ГПК України у вказаній редакції спорів, в яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

Враховуючи приписи ст. 51, 52, 598-609 ЦК України, припинення фізичною особою - суб`єктом підприємницької діяльності Лотоцькою Наталією Володимирівною підприємницької діяльності, не припиняє її зобов`язань, які пов`язані з підприємницькою діяльністю і які залишаються за нею як за фізичною особою.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що належним позивачем у даній справі є Лотоцька Наталія Володимирівна.

Оскільки спір до розгляду суду доведено з вини відповідачки, то витрати по сплаті судового збору в сумі 3328,00 грн відповідно до ст. 129 ГПК України слід віднести на неї.

Відповідно до ч. 1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно зі ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді ("Руїс Торіха проти Іспанії").

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами ("Ван де Гурк проти Нідерландів)".

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті ("Гірвісаарі проти Фінляндії").

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, вказані рішення Європейського суду з прав людини суд застосовує у даній справі як джерело права.

Керуючись ст. 129, 233, 236, 237, 238, 240, 256 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Фізичної особи Лотоцької Наталії Володимирівни ( АДРЕСА_1 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АВЕНТУС ЛІЗИНГ" (04116, м. Київ, вул. Митрофана Довнар-Запольського, буд. 5, офіс 220, ) 153282,33 грн (сто п`ятдесят три тисячі двісті вісімдесят дві гривні 33 коп.), в т.ч.: 103828,56 грн заборгованості несплачених лізингових платежів в частині оплати вартості об`єкта фінансового лізингу та 49453,77 грн заборгованості по несплаченій винагороді лізингодавця, а також 3328,00 грн (три тисячі триста двадцять вісім гривень) витрат по сплаті судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду відповідно до ст. 255-256, п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Повне рішення підписано 01.04.2026.

Суддя І. О. Гарбар