ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

26.03.2026 Справа № 917/319/24

Господарський суд Полтавської області у складі судді Ківшик О.В., розглянувши заяву вх. №3124 від 10.03.2026 представника Товариства з обмеженою відповідальністю підприємства оптово-роздрібної торгівлі "Квінта" про розстрочення виконання рішення Господарського суду Полтавської області від 27.11.2025 у справі №917/319/24

за позовною заявою ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю підприємства оптово-роздрібної торгівлі "Квінта", вул. Свідницького, 2, м. Миргород, Полтавська область, 37600

про стягнення 514 367,30 грн,

Секретар судового засідання Костандян О.В.

Представники сторін: відповідно протоколу судового засідання,

установив :

Господарським судом Полтавської області розглядалася справа №917/319/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю підприємства оптово-роздрібної торгівлі "Квінта" про стягнення 514 367,30 грн вартості частки у статутному капіталі товариства.

Суд рішенням від 27.11.2025 позов задовольнив у повному обсязі, стягнув з Товариства з обмеженою відповідальністю підприємства оптово-роздрібної торгівлі "Квінта" (вул. Свідницького, 2, м. Миргород, Полтавська область, 37600, ідентифікаційний код юридичної особи 23559158) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) 514 367,30 грн ринкової вартості частки учасника підприємства, 7 715,51 грн витрат по сплаті судового збору.

Східний апеляційний господарський суд постановою від 11.02.2026 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Полтавської області від 27.12.2025 у справі №917/319/24 залишив без задоволення, рішення Господарського суду Полтавської області від 27.12.2025 у справі №917/319/24 залишив без змін.

10.03.2026 року до суду надійшла заява вх. №3124 від представника Товариства з обмеженою відповідальністю підприємства оптово-роздрібної торгівлі "Квінта" про розстрочення виконання рішення Господарського суду Полтавської області від 27.11.2025 у справі №917/319/24, відповідно до якої заявник просить суд розстрочити виконання рішення Господарського суду Полтавської області від 27.11.2025 у справі № 917/319/24 шляхом сплати заборгованості рівними частинами щомісячно в сумі 57 000,00 грн. до 25.10.2026 та суми 58 367,30 грн. в строк до 25.11.2026.

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 10.03.2026 заяву про відстрочку виконання рішення передано судді Ківшик О.В.

Суд ухвалою від 20.03.2026 прийняв заяву Товариства з обмеженою відповідальністю підприємства оптово-роздрібної торгівлі "Квінта" про розстрочення виконання рішення Господарського суду Полтавської області від 27.11.2025 у справі №917/319/24 до розгляду, призначив розгляд заяви в судовому засіданні на 26.03.2026 на 12:00, запропонував позивачеві в строк до 25.03.2026 надати суду та відповідачу письмове реагування на заяву представника відповідача про розстрочення виконання рішення.

Як на підставу для розстрочення виконання рішення суду в даній справі відповідач (заявник) посилається на наступне :

- на даний час Товариство перебуває у складному фінансовому становищі, оскільки у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та запровадженням воєнного стану платоспроможність клієнтів Товариства суттєво знизилась. Починаючи з 2022 року Товариство фактично позбавлене можливості підвищувати розмір орендної плати для орендарів, оскільки це призводить до припинення орендних відносин та втрати орендарів;

- у зв`язку зі зменшенням кількості орендарів частина приміщень Товариства на даний час залишається незайнятою та не приносить доходу. У результаті зазначених обставин фінансово-господарська діяльність Товариства зазнала значних збитків, і за підсумками 2025 року збитки Товариства склали 154 000 грн, що підтверджується фінансовою звітністю Товариства за 2025 рік;

- у складі дебіторської заборгованості Товариства обліковується фінансова допомога, надана учасникам Товариства. Зазначена фінансова допомога була розподілена між учасниками Товариства на початку повномасштабного вторгнення Російської Федерації з метою збереження фінансових активів підприємства. Один з учасників Товариства - ОСОБА_2 - помер, а спадкоємці на даний час не вступили у права учасника Товариства, що унеможливлює повернення відповідної фінансової допомоги у даний час;

- додатковим суттєвим негативним фактором для фінансового стану Товариства стало значне підвищення у 2026 році податку на нерухоме майно та орендної плати за землю, розмір яких збільшився приблизно на 40 %, у результаті сукупні витрати Товариства на зазначені обов`язкові платежі становитимуть близько 527 000 грн на рік, при цьому річний дохід підприємства за 2025 рік, становив близько 800 000 грн. При цьому зазначена сума витрат не враховує інших необхідних витрат Товариства на виплату заробітної плати працівникам, сплату податків і зборів, здійснення поточного ремонту та підтримання нерухомого майна у належному технічному стані;

- з метою добровільного виконання судового рішення 09.03.2026 Товариством направлений перший платіж в розмірі 5 000,00 грн поштовим переказом на поштову адресу позивача;

- вжиття заходів примусового стягнення такої значної суми потягне за собою значні необґрунтовані витрати Товариства по сплаті виконавчого збору.

На підтвердження вказаних обставин відповідач надав : акт звірки взаєморозрахунків, фінансову звітність мікропідприємства, податкову декларацію з податку на прибуток підприємства, податкову декларацію з податку на нерухоме майно 2026, додаток 2 розрахунок у частині об`єктів нежитлової нерухомості 2026, податкову декларацію з податку на нерухоме майно 2025, додаток 2 розрахунок у частині об`єктів нежитлової нерухомості 2025, податкову декларацію з плати за землю 2026, податкову декларацію з плати за землю 2025, копія даних про смерть ОСОБА_2 , лист про реквізити 09.03, відправка 09.03, лист про реквізити 07.11, відправка 07.11, відправка 5 000 грн.

Позивач надав суду за вх № 3730 від 23.03.2026 заперечення на заяву про розстрочення виконання рішення суду, у яких посилається, зокрема, на те, що відповідачем не наведено переконливих аргументів, підтверджених належними та допустимими доказами, про наявність підстав для розстрочення виконання рішення Господарського суду Полтавської області від 27.11.2025 у справі №917/319/24.

Крім того, враховуючи тривалий час невиплати учаснику належної йому частки (державна реєстрація виходу ОСОБА_1 зі складу учасників товариства проведена 28.09.2020), а також встановлення під час вирішення відсутності доказів виконання відповідачем обов`язків щодо проведення розрахунків з позивачем, позивач вважає, що подана заява має на меті уникнення виконання рішення суду.

Згідно зі ст. 331 ГПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у двадцятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Сторони представництво у судове засідання не забезпечили, були належним чином повідомлені про дату, час і місце проведення судового засідання з розгляду означеної заяви відповідача, явку останніх суд обов`язковою не визнавав.

Заявник надав суду за вх№3932 від 26.03.2026 заяву про проведення судового розгляду заяви без участі його представника.

При винесенні ухвали суд виходив з наступного.

Відповідно до частин 1-3 статті 331 ГПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Частиною 4 вказаної статті передбачено, що вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

При цьому, за змістом наведеної норми, відстрочення та розстрочення є правом, а не обов`язком суду, яке реалізується у виняткових випадках та за наявністю підстав, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Таким чином, в основу судового акту про надання розстрочки або відстрочки виконання рішення суду має бути покладений обґрунтований висновок про наявність обставин, що ускладнюють чи роблять неможливим його виконання.

Отже, відстрочка або розстрочка виконання рішення суду чи зміна способу його виконання можлива лише у виняткових випадках, які суд визначає, виходячи з особливого характерну обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення.

Визначальним фактором є винятковість цих випадків та їх об`єктивний вплив на виконання судового рішення. Крім того, повинні враховуватися інтереси обох сторін.

В ст. 18 ГПК України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

У рішенні Конституційного Суду України від 26.06.2013 року в справі № 5-рп/2013 зазначено, що аналіз положень ст. 121 ГПК України дає підстави вважати, що ухвала господарського суду про розстрочку виконання рішення спрямована на забезпечення повного виконання рішення суду та є допоміжним процесуальним актом (документом) реагування суду на перешкоди, які унеможливлюють або ускладнюють виконання його рішення.

Враховуючи те, що існування заборгованості підтверджене обов`язковими та такими, що підлягають виконанню, судовими рішеннями, надає особі, на чию користь воно було винесено, "легітимні сподівання" на те, що заборгованість буде йому сплачено та така заборгованість становить "майно" цієї особи у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення у справі "Пономарьов проти України" від 03.04.2008), то з метою недопущення порушення гарантованих Конституцією України та Конвенцією права на справедливий суд та права на повагу до приватної власності суд, який надає відстрочку чи розстрочку у виконанні рішення, у кожному конкретному випадку повинен встановити:

1) чи затримка у виконанні рішення зумовлена особливими і непереборними обставинами;

2) чи передбачена домовленістю сторін у національному законодавстві компенсація "потерпілій стороні" за затримку виконання рішення, ухваленого на його користь судового рішення, та індексації присудженої суми;

3) чи не є період виконання рішення надмірно тривалим для стягувача як "потерпілої сторони";

4) чи дотримано справедливий баланс інтересів сторін у спорі.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суд застосовує при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до частини 1 статті 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно з частиною 1 статті 9 Конституції України частиною національного законодавства України є Конвенція, ратифікована Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 № 475/97-ВР). Юрисдикція Європейського суду з прав людини є обов`язковою в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції.

Пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося, на шкоду одній із сторін.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 року в справі "Шмалько проти України" (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина "судового розгляду".

У зв`язку з тим, що відстрочка та розстрочка виконання рішення суду подовжує період відновлення порушеного права стягувача при їх наданні, суди, в цілях вирішення питання про можливість їх надання, а також визначення строку подовження виконання рішення суду повинні враховувати закріплені в нормах матеріального права, і перш за все у Європейській конвенції про захист прав людини та основних свобод, що є частиною національного законодавства, допустимі межі надання відстрочки та розстрочки виконання судового рішення.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка та розстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого частиною першою статті 6 Конвенції, згідно з якою "кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру", а у системному розумінні даної норми та національного закону суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале виконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи та є наслідком зменшення вимог щодо розумності строку.

Крім того, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв`язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого виконання.

Межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначені судом.

Стосовно системності виконання Європейський суд з прав людини зазначає, що присудження грошових коштів не надає пом`якшення у виконавчому провадженні, а, отже, сама можливість надання відстрочки та розстрочки виконання судового акта повинна носити виключний характер.

З урахуванням підстав, умов та меж надання відстрочки та розстрочки виконання судового рішення, судом встановлено, що безпідставне відстрочення без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника, порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 року в справі "Чіжов проти України" (заява № 6962/02) зазначено, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантій, які закріплені у статті 6 Конвенції.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Так, встановлення та підтвердження факту наявності обставин, на які посилається заявник, можливо лише внаслідок сукупного аналізу відповідних доказів щодо наявності зазначених обставин, що безпосередньо ускладнюють виконання рішення.

Боржник не надав суду жодних доказів, які б підтверджували неможливість виконання рішення суду. Зокрема, боржник не надав доказів відсутності коштів на його рахунках у банках, не надав доказів відсутності чи недостатності майна боржника для погашення присудженої до стягнення суми. Податкові декларації та акти звірки, долучені боржником до заяви, не є належними доказами скрутного фінансового становища, натомість підтверджують наявність матеріальних активів у боржника.

Посилання боржника на скрутне фінансове становище також не може прийматись до уваги, оскільки за змістом ст. 331 ГПК України тяжкий фінансовий стан відповідача не є підставою для відстрочки виконання рішення суду, оскільки не є винятковою і не прогнозованою обставиною в умовах ринкової економіки, є одним із можливих ризиків підприємницької діяльності. Відсутність станом на даний час грошових коштів, достатніх для виконання рішення господарського суду, тяжке фінансове становище не є тими виключними обставинами, які можуть бути підставою для задоволення заяви про відстрочення виконання рішення у даній справі.

Боржник є самостійним господарюючим суб`єктом, який вільний у виборі контрагентів, самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями, тому грошові зобов`язання виникли внаслідок його власної господарської діяльності.

Отже, здійснення підприємницької діяльності на власний ризик означає покладання на підприємця тягаря несприятливих наслідків такої діяльності. Оскільки відповідач є комерційним підприємством, тому несе економічну відповідальність за свої дії та ризики. Таким чином, незадовільний фінансовий стан не є безумовною підставою для розстрочки або відстрочки виконання рішення.

Заява також не містить обґрунтувань можливості фактичного виконання рішення суду частками за наявності вказаних заявником обставин.

Наявність обставин, передбачених ч. 3 ст. 331 ГПК України боржником не доведена.

Суд зауважує, що під час вирішення спору у цій справі по суті суд встановив, що відповідач позов визнає, а корпоративне право позивача щодо отримання належної йому вартості частки статутного капіталу Товариства після реалізації права на вихід з Товариства є порушеним з 27.09.2021.

Провадження у справі №917/319/24 у суді першої інстанції тривало з відкриття провадження у справі ухвалою від 04.03.2024 року по дату прийняття рішення 27.11.2025, що саме по собі створило відстрочення відповідачеві сплати коштів на значний період.

Отже, надання розстрочення виконання рішення суду у цій справі є очевидно несправедливим та порушує баланс інтересів сторін.

З огляду на те, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист, з урахуванням відсутності у матеріалах справи належних та допустимих доказів винятковості обставин, з якими закон пов`язує можливість розстрочення виконання судового рішення, а також враховуючи інтереси позивача та ступінь вини відповідача у виникненні спору, суд приходить до висновку, що розстрочення виконання рішення у даному випадку суперечитиме завданням господарського судочинства, якими, зокрема, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів держави, фізичних та юридичних осіб.

Беручи до уваги вищенаведене, а також враховуючи встановлені вище обставини, суд дійшов висновку, що заява про розстрочення виконання рішення Господарського суду Полтавської області від 27.11.2025 у справі № 917/319/24 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 234, 331 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю підприємства оптово-роздрібної торгівлі "Квінта" про розстрочення виконання рішення Господарського суду Полтавської області від 27.11.2025 у справі №917/319/24 відмовити.

Ухвала підписана 31.03.2026 року.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення (у разі неявки всіх учасників справи - з моменту її підписання суддею (суддями)) та може бути оскаржена у порядку та строки, встановлені ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України

Суддя О.В.Ківшик