ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" квітня 2026 р. Справа№ 910/12661/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Майданевича А.Г.

Гаврилюка О.М.

при секретарі судового засідання : Шевченко

за участю представників сторін:

від позивача: Квіцінська А.І.;

від відповідача: Атаманюк В.В.,

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго"

на рішення Господарського суду міста Києва від 21.01.2026 року (повне судове рішення складено 26.01.2026 року)

у справі №910/12661/25 (судді - Сташків Р.Б.)

за позовом Акціонерного товариства "Харківобленерго"

до Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго"

про стягнення коштів у сумі 9009954,39 грн,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Харківобленерго" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" (далі - відповідач) про стягнення 9009954,39 грн, з яких 3002176 грн 3% річних (за період з 01.05.2023 року по 30.11.2024 року) та 6007777,79 грн інфляційних втрат (за період з 01.05.2023 року по 31.12.2024 року) нарахованих за суму боргу.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем грошових зобов`язань, яке було стягнуто з відповідача за рішенням суду в межах справи №910/9206/23.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.01.2026 року позов задоволено. Стягнуто з Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" на користь Акціонерного товариства "Харківобленерго" 3 002 176,60 грн 3% річних, 6 007 777,79 грн інфляційних втрат та 108 119,46 грн судового збору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням місцевого господарського суду, Державне підприємство зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить рішення Господарського суду міста Києва від 21.01.2026 року змінити, яким зменшити на 90% нараховані позивачем 3% річних інфляційних втрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, зокрема, ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

При цьому, скаржник вказав, що суд першої інстанції не встановив, чи відповідає заявлена до стягнення сума 9 009 954,39 грн принципам розумності та пропорційності з урахуванням того, що: у справі №910/9206/23 з відповідача вже було стягнуто значні суми 3 % річних та інфляційних втрат; відповідальність боржника вже реалізована у значному обсязі; повторне нарахування істотно збільшує фінансовий тягар.

Тобто, за твердженням скаржника, позивач вже скористався своїм правом на стягнення заборгованості та своє право на розумне співмірне стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат за прострочення грошового зобов`язання яке виникло не з вини відповідача.

Водночас, скаржник наголосив, що якщо нараховані 3% річних та інфляційні втрати є надмірними і перетворюються на несправедливий тягар для боржника, суд може визнати такі нарахування неправомірними або зменшити їхній розмір, виходячи з принципів справедливості та розумності.

Крім того, скаржник вказав, що позивач не відмовляється від своїх зобов`язань перед ОСР, відсутність у матеріалах справи доказів понесення позивачем збитків внаслідок прострочення оплати, та не співмірність заявлених до стягнення додаткових нарахувань із вартістю розподілу електричної енергії споживачам ПОН дотримуючись принципу збалансованості інтересів сторін в даному спорі вважаємо, що стягнення з ДПЗД «Укрінтеренерго» 3% річних та інфляційних втрат є надмірно великими та значно перевищують основну суму заборгованості та не може бути джерелом збагачення для АТ «Харківобленерго».

При цьому, скаржник зазначає про скрутне фінансове становище, зокрема, через систематичне порушення платіжної дисципліни споживачами постачальника «останньої надії» ДПЗД «Укрінтеренерго» втратило платоспроможність та знаходиться на межі банкрутства. Прострочення виконання зобов`язання сталося у зв`язку з наявністю заборгованості споживачі постачальника "останньої надії", яким є відповідач, зарахування коштів на рахунок зі спеціальним режимом використання, який відповідач не може використовувати.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.02.2026 року апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Сулім В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Гаврилюк О.М., Коротун О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.01.2026 року у справі №910/12661/25.

02.03.2026 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника позивача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого позивач просив суд рішення господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Крім того, представник позивача у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема, зазначив, що твердження відповідача про те, що позивач вже скористався своїм правом на стягнення 3 % річних та інфляційних втрат є необґрунтованим та безпідставним.

При цьому, представник позивача наголосив, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Водночас, за твердженням представника позивача товариство позивача теж зазнало значних збитків через військову агресію і нажаль продовжує зазнавати колосальних збитків. Так, лише за 2022-2023 року спричинено збитків на загальну суму ,00 грн, що підтверджується витягом із звітів про незалежну оцінку збитків Акціонерного товариства «Харківобленерго» за 2022 та 2023 року, листом СБУ та витягом з наказу Міністерства енергетики.

Розпорядженням керівника апарату суду №09.1-08/1086/26 від 31.03.2026 року, у зв`язку перебуванням судді Коротун О.М. на лікарняному, відповідно до підпунктів 2.3.22., 2.3.43. пункту 2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/12661/25.

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.03.2026 року сформовано колегію суддів у складі: Сулім В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Гаврилюк О.М., Майданевич А.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.04.2026 року прийнято до свого провадження апеляційну скаргу Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.01.2026 року у справі №910/12661/25 у складі колегії суддів Північного апеляційного господарського суду: Сулім В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Гаврилюк О.М. Майданевич А.Г.

Представник скаржника в судовому засіданні 01.04.2026 року Північного апеляційного господарського суду підтримав доводів апеляційної скарги та просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції змінити, яким зменшити на 90% нараховані позивачем 3% річних інфляційних втрат. В решті рішення залишити без змін.

Представник позивача в судовому засіданні 01.04.2026 року Північного апеляційного господарського суду заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив відмовити в її задоволенні, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши представників позивача та відповідача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, відповідач є оператором системи розподілу постачання електричної енергії на підставі ліцензії на право провадження господарської діяльності з розподілу електричної енергії, виданої згідно постанови НКРЕКП від 16.11.2018 року №1446.

Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12.12.2018 року №1023-р (зі змінами) Підприємство визначено постачальником "останньої надії" на період з 01.01.2019 року до 31.12.2021 року.

Територія здійснення діяльності відповідача як постачальника "останньої надії" - територія України, крім території, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження.

19.12.2018 року Підприємство (постачальник) підписало заяву-приєднання до договору, за яким оператором системи є позивач.

Так, за умовами Договору:

- договір є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови передачі (розподілу) електричної енергії постачальнику (далі - постачальник) для його споживачів як послуги оператора системи; укладається сторонами з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України шляхом приєднання постачальника до умов цього договору (п. 1.1 договору);

- умови договору є однаковими для всіх електропостачальників та розроблені відповідно до Закону України "Про ринок електричної енергії" та Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою НКРЕКП від 14.03.2018 року №312 (далі - ПРРЕЕ) (далі - ПРРЕЕ) (пункт 1.2 договору);

- оператор системи надає послуги з розподілу електричної енергії за сукупністю споживачів, які входять до групи постачальника згідно з реєстром за ЕІС-кодами споживачів та їх точками вимірювання; реєстр ведеться оператором системи в електронному вигляді; оператор системи забезпечує надання послуг з розподілу (передачі) в обсязі, необхідному та достатньому для виконання постачальником функцій відповідного суб`єкта роздрібного ринку електричної енергії, та надання інших послуг, зокрема з відключення та підключення споживачів (п. 2.1 договору);

- постачальник здійснює придбання та оплату послуг з розподілу (передачі) електричної енергії відповідно до умов глави 3 договору за сукупністю споживачів постачальника, які згідно з умовами договорів про постачання електричної енергії (комерційних пропозицій постачальника) здійснюють оплату послуг з розподілу (передачі) електричної енергії через постачальника, та інших послуг оператора системи відповідно до порядку розрахунків, який є додатком 1 до договору (п. 2.2 договору);

- ціна послуг з розподілу (передачі) визначається згідно з Порядком встановлення (формування) тарифів на послуги з розподілу електричної енергії (Порядком встановлення (формування) тарифів на послуги з передачі електричної енергії), затвердженим Регулятором; ціна інших послуг визначається згідно з калькуляціями, розрахованими на підставі Методики розрахунку вартості робіт з підключення електроустановок споживачів до електричних мереж ліцензіата та інших додаткових робіт і послуг, пов`язаних із ліцензованою діяльністю, затвердженої Регулятором (п. 3.1 договору);

- вартість договору складає вартість послуг з розподілу (передачі) електричної енергії за сукупністю споживачів постачальника, яким відповідно до умов договорів про постачання електричної енергії (комерційних пропозицій постачальника) послуги з розподілу (передачі) електричної енергії придбаває постачальник, та вартість інших послуг згідно з договором (п. 3.2 договору);

- розрахунковим періодом для цілей договору є календарний місяць (п. 3.3 договору);

- оплата (придбання) послуг з розподілу (передачі) електричної енергії здійснюється постачальником у формі попередньої оплати (п. 3.4 договору);

- оплата послуг з розподілу (передачі) електричної енергії здійснюється постачальником на поточний рахунок оператора системи (п. 3.5 договору);

- постачальник зобов`язується: виконувати умови договору; здійснювати придбання та оплату послуг з розподілу (передачі) електричної енергії у повному обсязі відповідно до умов глави 3 договору за сукупністю споживачів постачальника, яким згідно з умовами договорів про постачання електричної енергії (комерційних пропозицій постачальника) оплату (придбання) послуг з розподілу (передачі) електричної енергії забезпечує постачальник, та інших платежів, необхідність яких випливає з умов договору; повідомляти оператора системи про технічні характеристики (умови) комерційних пропозицій постачальника; надавати оператору системи інформацію в порядку та у строки, передбачені Тимчасовим порядком визначення обсягів купівлі електричної енергії на ринку електричної енергії електропостачальниками та операторами систем розподілу на перехідний період, затвердженим Регулятором (п. 4.2 договору).

У пунктах 2.1 - 2.11 додатку №1 до договору встановлено строки, умови та порядок оплати постачальником послуг позивача.

Додатковою угодою від 23.12.2020 року до договору сторони домовилися продовжити дію договору до 31.12.2021 року.

Як встановлено судом першої інстанції, у період з лютого 2020 року по жовтень 2021 року позивачем було надано відповідачу послуги з розподілу електричної енергії на загальну суму 159010586,68 грн, що підтверджується підписаними та скріпленими печатками юридичних осіб актами виконаних робіт з розподілу електричної енергії за наведений період. Підписання таких актів підтверджує відсутність у відповідача будь-яких зауважень щодо актів, а тому доводи Підприємства стосовно неправильного нарахування позивачем суми, яка підлягає сплаті відповідачем є безпідставними.

Товариством було виставлено Підприємству відповідні рахунки-фактури для оплати наданих послуг, проте відповідачем такі рахунки-фактури не оплачені.

Також, судом встановлено, що позивач звертався до Господарського суду міста Києва із позовом про стягнення з відповідача заборгованість у сумі 159010586,68 грн за договором електропостачальника про надання послуг з розподілу електричної енергії від 01.01.2019 року.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.11.2023 року, з урахуванням постанови Північного апеляційного господарського суду від 19.08.2024 року та постанови Верховного Суду від 03.12.2024 року, у праві №910/9206/23 стягнуто з Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" на користь Акціонерного товариства "Харківобленерго" 159010586,68 грн основної заборгованості, 17111876,18 грн пені, 15193066,88 грн 3% річних, 70340714,43 грн втрат від інфляції та 939212,12 грн судового збору.

Вказаним рішенням судом стягнуто з відповідача на користь позивача, зокрема:

1) заборгованість за надані послуги з розподілу електричної енергії у розмірі 159 010 586 грн 68 коп., за період з лютого 2020 року по жовтень 2021 року;

2) 3% річних у розмірі 15 193 066,56 грн за період з лютого по березень 2019 року; квітень 2019; липень-серпень 2019 року; жовтень 2019 по січень 2020 року; з лютого 2020 по жовтень 2021 року;

3) 3 604 155,60 грн інфляційних втрат за період з лютого по березень 2019 року; з квітень 2019 року; з липня по серпень 2019 року; з жовтня 2019 по січень 2020 року; з лютого 2020 року по жовтень 2021 року.

Як встановлено судом першої інстанції, наявність у відповідача перед позивачем заборгованості з надання послуг з розподілу електричної енергії, за період, зокрема, з березня 2020 року по жовтень 2021 року (включено), підтверджена рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 910/9206/23.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України" та від 28.10.1999 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Приймаючи до уваги ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України вирішуючи спір у даній справі, суд першої інстанції виходячи із фактів встановлених у рішенні Господарського суду міста Києва від 13.11.2023 року у справі №910/9206/23 з урахуванням постанови Північного апеляційного господарського суду від 19.08.2024 року, які набрали законної сили і є чинними, встановлено факт наявності боргу у відповідача перед позивачем за договором у сумі 159010586,68 грн за період з березня 2020 року по жовтень 2021 року (включено).

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Cаме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.03.2020 року у справі №910/5587/19.

Отже чинне законодавство не пов`язує наявність судових рішень про стягнення заборгованості з припиненням грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Позивач зазначає, що враховуючи не виконання відповідачем свого зобов`язання щодо сплати вартості отриманих послуг з розподілу електричної енергії, позивачем нараховано відповідачу 3% річних у сумі 3002176,60 грн за період з 01.05.2023 року по 30.11.2024 року (на заборгованість зі сплати вартості послуг з розподілу електричної енергії за період квітень 2020 року по жовтень 2021 року) та інфляційні втрати у сумі 6007777,79 грн за період з 01.05.2023 року по 31.12.2024 року (на заборгованість зі сплати вартості послуг з розподілу електричної енергії за період з березень 2020 року по жовтень 2021 року).

Верховний Суд неодноразово наголошував, що за змістом норми ст. 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат та 3 % річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, постанови Верховного Суду від 04.10.2019 року у справі №915/880/18, від 26.09.2019 року у справі №912/48/19, від 18.09.2019 року у справі №908/1379/17 тощо).

Інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Отже, вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 року у справі №910/4590/19).

Вимагати сплату суми боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.07.2019 року у справі №905/600/18.

Саме по собі ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, виконання якого не здійснене, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Індекс інфляції та 3% річних від простроченої суми підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.

Відповідачем не було надано свого контррозрахунку сум фінансових санкцій, які нараховані позивачем у цьому позові.

Перевіривши розрахунки заявлених до стягнення 3% річних та інфляційних втрат суд першої інстанції дійшов висновку про їх обґрунтованість та арифметичну правильність.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а тому в цій частині спірне рішення Господарського суду міста Києва від 21.01.2026 року у справі №910/12661/25 колегією суддів на предмет законності та обґрунтованості не перевіряється.

Щодо не зменшення судом першої інстанції заявлених до стягнення 3% річних та інфляційних втрат, колегія суддів відзначає наступне.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2025 року у справі № 903/602/24 конкретизовано правовий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 (щодо застосування положень ст. 625 Цивільного кодексу України ) та зазначено, що три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є законодавчо встановленим та мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником. Тому розмір процентів річних, який становить три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), не підлягає зменшенню судом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04.09.2025 року у справі № 908/1612/24.

Інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (Методологічні положення щодо організації статистичного спостереження за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14.11.2006 року № 519).

Інфляційні втрати є наслідком інфляційних процесів в економіці, вони об`єктивно виникають унаслідок знецінення грошових коштів, а їх стягнення є компенсацією за понесені втрати.

Компенсація кредитору інфляційних втрат згідно з положеннями ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України є мінімальною гарантією захисту його інтересів, яка забезпечує збереження цінності грошових коштів протягом прострочення оплати боржником відповідних товарів, робіт чи послуг.

Інфляційні втрати не є штрафними санкціями чи платою боржника за користування коштами кредитора, вони, як уже зазначалося, входять до складу грошового зобов`язання і є способом захисту майнового права та інтересу. Тому, на відміну від процентів річних, суд не може зменшити розмір інфляційних втрат.

Верховний Суд у своїй практиці послідовно дотримується правової позиції щодо неможливості зменшення розміру інфляційних втрат - висновки про це викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.10.2023 року у справі № 904/4334/22, від 24.01.2024 року у справі № 917/991/22, від 01.10.2024 року у справі № 910/18091/23 та від 05.11.2024 року у справі № 902/43/24.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не порушив приписів при вирішенні питання наявності підстав для зменшення розміру 3 % річних та інфляційних нарахувань, а тому відхиляє доводи скаржника викладені в апеляційній скарзі, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення, зокрема, відсутність у відповідача необхідних коштів, у тому числі, у зв`язку з скрутним фінансовим та щодо неправильного застосування судом відповідних норм.

Колегія суддів, проаналізувавши постанову Верховного Суду від 22.10.2019 року №918/93/19, висновки у якій, на думку скаржника, підлягають застосуванню у цій справі, вказує на те, що такі висновки не є релевантними до обставин даної справи, оскільки у зазначеній справі суд не керувався під час вирішення спору у справі та ухваленні судового рішення, та не застосовував положення ст. 625 Цивільного кодексу України, що унеможливлює висновок про їх неправильне застосування чи порушення судами.

Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах як підстави для апеляційного оскарження, має місце тоді, коли суд першої інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини.

Верховний Суд у своїй діяльності висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи. Такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.

З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування таких правових висновків у кожній конкретній справі.

Схожа правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.03.2023 року у справі № 154/3029/14-ц.

Крім того, посилання скаржника на правову позицію Великої Палати Верховного Суду викладену в постанові від 18.03.2020 року у справі № 902/471/18 є неприйнятними з огляду на наступне.

Так, Велика Палата Верховного Суду, зокрема у постановах від 30.01.2019 року у справі № 755/10947/17 та від 10.11.2021 року у справі № 825/997/17, зазначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

На цій підставі колегія суддів доходить висновку, що оскільки правовий висновок, висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 02.07.2025 року у справі № 903/602/24 у подібних спірних правовідносинах, має перевагу над висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 18.03.2020 року у справі № 902/471/18, суд повинен враховувати саме висновок Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2025 року.

У цьому аспекті колегія суддів зазначає, що фактично, викладені скаржником в апеляційній скарзі доводи зводяться до власного суб`єктивного тлумачення ним норм права, якими врегульовано спірні правовідносини, та власних заперечень скаржником висновків Верховного Суду, які (висновки) викладені у наведених скаржником постановах.

Крім того, твердження скаржника, що нарахування передбачених ст. 625 Цивільного кодексу України сум у даному випадку призведе до подвійної відповідальності відповідача, що суперечить засадам розумності, справедливості та пропорційності, колегія суддів не визнає переконливими доводами, оскільки, інфляційні втрати та проценти річних є спеціальним видом цивільно-правової відповідальності за прострочення грошового зобов`язання і входять до складу такого зобов`язання.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 року у справі № 905/600/18.

Колегія суддів також зауважує, що військова агресія Російської Федерації проти України та введення в Україні військового стану має загальний характер та впливає на діяльність, без виключення, усіх суб`єктів господарювання.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині.

Інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.

Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що мотиви апеляційної скарги Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" фактично зводяться до мотивів викладених у відзиві на позовну заяву, висновки по яким були зроблені судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні.

Саме лише прагнення скаржника ще раз розглянути та оцінити ті самі обставини справи і докази в ній не є достатньою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Колегія суддів погоджується з твердженнями позивача викладеними у відзиві на апеляційну скаргу.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування ухваленого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.01.2026 року у справі №910/12661/25 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 21.01.2026 року у справі №910/12661/25 залишити без змін.

3. Судовий збір, понесений у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №910/12661/25 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді А.Г. Майданевич

О.М. Гаврилюк

Дата підписання 06.04.2026 року.