УХВАЛА

01 квітня 2026 року

м. Київ

cправа № 914/2727/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Вронська Г.О. - головуюча, Губенко Н.М., Кондратова І.Д.

перевіривши матеріали касаційної скарги Акціонерного товариства «Укргазвидобування»

на рішення Господарського суду Львівської області (Березяк Н.Є.)

від 13.11.2025

на додаткове рішення Господарського суду Львівської області (Березяк Н.Є.)

від 27.11.2025

та на постанову Західного апеляційного господарського суду (Галушко Н.А., Желік М.Б., Орищин Г.В.)

від 10.02.2026 (повний текст від 16.02.2026)

за позовом: Акціонерного товариства «Укргазвидобування»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Оранта» ЛТД

про стягнення безпідставно набутих коштів у розмірі 1 400 240,99 грн

ВСТАНОВИВ:

1. Акціонерне товариство «Укргазвидобування» (надалі Позивач, Скаржник) звернулось до Господарського суду Львівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Оранта» ЛТД (надалі Відповідач) про стягнення безпідставно набутих коштів у розмірі 1 400 240,99 грн.

2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Відповідачем у порушення умов договору на виконання робіт № УГВ4742/13-20 від 16.04.2025 включено у вартість виконаних робіт час очікувань, який пов`язаний з інспекцією обладнання підрядника, однак такі очікування не передбачені умовами договору, були помилково включені до актів-приймання передачі виконаних робіт та не підлягали оплаті замовником.

3. Господарський суд Львівської області рішенням від 13.11.2025 у задоволенні позову відмовив. Додатковим рішенням від 27.11.2025 клопотання Відповідача про стягнення судових витрат з Позивача задовольнив частково, стягнув з Позивача на користь Відповідача 20 000,00 грн витрат на правничу допомогу. Західний апеляційний господарський суд у постанові від 10.02.2026 вищезазначене рішення та додаткове рішення залишив без змін.

4. 09 березня 2026 Позивач, із використанням підсистеми Електронний суд, звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить:

- відкрити касаційне провадження за касаційною скаргою Скаржника на постанову Західного апеляційного господарського суду від 10.02.2026 у справі № 914/2727/25, рішення Господарського суду Львівської області від 13.11.2025 та додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 27.11.2025;

- скасувати постанову Західного апеляційного господарського суду від 10.02.2026, рішення Господарського суду Львівської області від 13.11.2025 та додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 27.11.2025 у справі № 914/2727/25;

- прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Скаржника до Відповідача в повному обсязі. Стягнути з Відповідача на користь Скаржника безпідставно набуті кошти у розмірі 1400240,99 грн;

- відмовити Відповідачу в задоволенні заяви про розподіл судових витрат у справі №914/2727/25 в повному обсязі;

- витрати Скаржника по сплаті судового збору покласти на Відповідача.

5. Підставою касаційного оскарження Скаржник зазначив пункт 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) з посиланням на підпункти "а" та "в" пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України.

6. Верховний Суд вивчив касаційну скаргу та дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження.

7. Статтею 7 Закону України Про Державний бюджет України на 2025 рік з 01.01.2025 встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі 3 028 грн.

8. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

9. Предметом спору у цій справі є стягнення 1400240,99 грн, що менше, ніж п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на

дату подання позову (1514000,00 грн).

10. Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

11. В своїй касаційній скарзі Скаржник зазначає, що справа має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а також має виняткове значення для Скаржника (підпункти "а" та "в" пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України). Так, Скаржник зауважує, що враховуючи відсутність єдиної позиції при винесенні рішення за результатами розгляду подібних справ за позовами Скаржника до контрагентів про стягнення безпідставно набутих коштів для забезпечення однозначності і передбачуваності правозастосування, системності і послідовності у діяльності судів необхідний висновок Верховного Суду щодо застосування статті 1212 ЦК України в даній категорії справ, що матиме загальнообов`язковий характер для судів нижчої юрисдикції при вирішенні аналогічних справ та фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

12. Розглянувши викладені Скаржником доводи щодо наявності випадків, передбачених підпунктами "а" та "в" пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України, Суд дійшов висновку, що твердження Скаржника про те, що справа № 914/2727/25 стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а справа має виняткове значення є необгрунтованими з огляду на таке.

13. Відповідно до частини 4 статті 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема, єдністю судової практики (пункт 4).

Єдність судової практики є фундаментальною засадою здійснення судочинства і визначається тим, що має гарантувати стабільність правопорядку, об`єктивність і прогнозованість правосуддя. Застосування ж судами різних підходів до тлумачення законодавства, навпаки, призводить до невизначеності закону, його суперечливого та довільного застосування. Також єдність судової практики є складовою вимогою принципу правової

визначеності.

При цьому, фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

14. Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 10.01.2024 у справі № 905/1840/21 зазначала, що у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, потрібно виходити з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики на сучасному етапі її розвитку та становлення, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, значущістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.

15. Поряд із цим, касаційна скарга Скаржника не містить належних доводів в обґрунтування того, що справа № 914/2727/25 має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики чи містить виключну правову проблему та/або стосується питання права, вирішення якого необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики; у касаційній скарзі відсутні докази кількісного та якісного виміру наявності питання фундаментального значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а також належні обґрунтування, які би дозволили дійти висновку, що при перегляді оскаржуваних судових рішень у цій справі має бути усунута невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як такі, що мають фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

16. Доводи Скаржника про те, що справа має виняткове значення для нього, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій застосували та розтлумачили норми права за власним баченням, Судом до уваги не беруться, оскільки вони зводяться до незгоди з прийнятими судовими рішеннями, викладення власного бачення у питанні застосування правових норм, є проханням про повторний перегляд справи та переоцінку встановлених судами попередніх інстанцій обставин, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

17. Суд вважає за потрібне звернути увагу, що незгода із рішеннями судів попередніх інстанцій не свідчить про їх незаконність, як і не може вказувати

на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок прийняття цих рішень, оскільки настання наслідків іноді не на користь скаржника є звичайним передбачуваним процесом.

18. Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є "судом фактів". Розгляд скарг Верховним Судом насамперед покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

19. У пункті 2 частини 3 статті 287 ГПК України встановлено, що касаційному оскарженню підлягають рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову до п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, лише коли скаржником буде доведено наявність передбаченого/передбачених у цій нормі випадку/випадків, що залежить виключно від обставин конкретної справи, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку буде порушено принцип "правової визначеності".

20. Враховуючи викладене, Суд дійшов висновку, що Скаржником не дотримано умови допуску справи з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, до касаційного оскарження, передбачені підпунктами "а" та "в" пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України.

21. Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

22. З урахуванням того, що касаційна скарга подана на судові рішення у справі, ціна позову якої не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, та відсутність випадків, що підпадають під дію виключень з пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження у справі № 914/2727/25 за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на рішення Господарського суду Львівської області від 13.11.2025, додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 27.11.2025 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 10.02.2026 згідно з пунктом 1 частини 1 статті 293 ГПК України, оскільки вона подана на судові рішення, які не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 234, 235, 287, 293 Господарського процесуального кодексу України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі № 914/2727/25 за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Укргазвидобвування на рішення Господарського суду Львівської області від 13.11.2025, додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 27.11.2025 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 10.02.2026.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Головуюча Г. Вронська

Судді Н. Губенко

І. Кондратова