ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД Закарпатської області
Рішення

24 лютого 2026 р. м. Ужгород Справа №907/55/25

За позовом Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради, м. Ужгород Закарпатської області

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю Спільного українсько словацького підприємства Фем Інвест, м. Ужгород Закарпатської області

про стягнення 1 085 666,46 грн неустойки за неповернення земельної ділянки,

Суддя господарського суду Пригара Л.І.

Секретар судового засідання Мартон М.М.

представники:

Позивача не з`явився

Відповідача не з`явився

СУТЬ СПОРУ ТА ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ СУДУ В МЕЖАХ СПРАВИ

Департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради, м. Ужгород Закарпатської області звернувся до суду з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю Спільного українсько словацького підприємства Фем Інвест, м. Ужгород Закарпатської області про стягнення 1 085 666,46 грн неустойки за неповернення земельної ділянки.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 27.01.2025 відкрито провадження у справі №907/55/25 в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 20.02.2025. Явку уповноважених представників сторін у підготовче засідання визнано обов`язковою. Встановлено відповідачу строк на подання суду відзиву на позовну заяву в порядку ст. 165 ГПК України із одночасним надісланням копії такого позивачу, а доказів надіслання суду, протягом 15-ти днів із дня одержання даної ухвали. Встановлено позивачу строк на надання суду та відповідачу відповіді на відзив у порядку ст. 166 ГПК України, протягом 5-ти днів із дня одержання копії відзиву.

Ухвалою суду від 20.02.2025 підготовче засідання у справі відкладено на 19.03.2025.

У підготовчих засіданнях 19.03.2025 та 16.04.2025 судом за участю уповноважених представників сторін проголошувались перерви.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 13.05.2025 закрито підготовче провадження у справі №907/55/25 та призначено справу до судового розгляду по суті, судове засідання призначено на 12.06.2025.

Ухвалою суду від 12.06.2025 судове засідання у справі №907/55/25 відкладалося з підстав, наведених в ухвалі суду.

Враховуючи ту обставину, що 13.08.2025 судове засідання у справі №907/55/25 фактично не відбулося у зв`язку із тимчасовою втратою працездатності головуючою суддею, ухвалою суду від 20.08.2025 судове засідання призначено на 10.09.2025.

У судовому засіданні 10.09.2025 судом за участю уповноважених представників сторін спору проголошувалася перерва до 07.10.2025.

Ухвалами суду від 07.10.2025, від 06.11.2025, від 04.12.2025 та від 21.01.2026 судові засідання відкладалися з підстав, наведених в ухвалах суду.

Поданою через підсистему Електронний суд заявою б/н від 23.02.2026 (вх. №02.3.1-02/1687/26 від 23.02.2026) представник позивача просить суд розглянути справу за відсутності позивача та його уповноваженого представника за наявними у справі матеріалами.

Представник відповідача через підсистему Електронний суд подав клопотання б/н від 24.02.2026 (вх. №02.3.1-02/1709/26 від 24.02.2026), за змістом якого просить суд розглянути справу за відсутності відповідача та його уповноваженого представника за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою суду від 21.01.2026 явка учасників справи в судове засідання 24.02.2026 була визнана судом на власний розсуд, відтак, виходячи із засад змагальності та диспозитивності у господарському судочинстві, передбачених статтями 13, 14 Господарського процесуального кодексу України, сторони спору на власний розсуд скористалися наданим їм частиною 1 статті 42 Господарського процесуального кодексу України процесуальним правом на участь в судовому засіданні під час розгляду даної справи по суті.

Згідно із приписами ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, а тому, відповідно до ст. 202 Господарського процесуального кодексу України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представників сторін за наявними у справі матеріалами, яких достатньо для встановлення обставин і вирішення спору по суті.

За змістом частин 4 та 5 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

АРГУМЕНТИ СТОРІН СПОРУ

ПОЗИЦІЯ ПОЗИВАЧА

Позивач наполягає на задоволенні позовних вимог повністю, обґрунтовуючи їх покликанням на порушення відповідачем обов`язку з повернення позивачу земельної ділянки з кадастровим номером :60:001:0209, загальною площею 1,3420 га, що розташована за адресою: м. Ужгород, вул. Гранітна, 14, після закінчення (09.11.2018) строку дії укладеного між сторонами спору Договору оренди землі №1980 від 13.07.2018.

За доводами позивача, його неодноразові звернення до відповідача з листами-претензіями щодо повернення вказаної земельної ділянки в комунальну власність за актом її прийому-передачі останнім залишені без задоволення, як і не вжито ним будь-яких заходів, спрямованих на виконання законних вимог позивача як власника спірної земельної ділянки.

На переконання позивача, такі обставини та дії відповідача є підставою для стягнення з останнього неустойки на підставі ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України у розмірі подвійної орендної плати, що становить суму 1 085 666,46 грн.

ПОЗИЦІЯ ВІДПОВІДАЧА

Представник відповідача через підсистему Електронний суд подав відзив на позовну заяву б/н від 13.03.2025 (вх. №02.3.1-02/2452/25 від 14.03.2025), за змістом якого наголошує на обранні позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх порушених прав, що є самостійною підставою для відмови в позові.

Водночас представник відповідача стверджує, що для встановлення обов`язку особи сплачувати орендну плату за земельну ділянку визначальним є факт перебування такої земельної ділянки у користуванні вказаної особи, водночас сам по собі факт закінчення дії договору оренди не є безумовною підставою для висновку про одночасне припинення у землекористувача обов`язку, пов`язаного зі сплатою орендних платежів.

Як вказує представник відповідача, позивач на підставі п. 30 Договору оренди землі №1980 від 13.07.2018 вже після закінчення строку дії останнього стягував з відповідача заборгованість по сплаті орендної плати за минулі періоди у межах справи Господарського суду Закарпатської області №907/531/22.

Із покликанням на факт знаходження на спірній земельній ділянці будівель та споруд Товариства з обмеженою відповідальністю Спільного українсько словацького підприємства Фем Інвест, представник відповідача зазначає про відсутність у позивача можливості передати таку земельну ділянку будь якому іншому орендарю, оскільки право оренди відповідача є переважним, а сторони в укладеному між ними Договорі погодили порядок та розмір здійснення оплати відповідачем у період після закінчення строку дії Договору до моменту його поновлення.

В свою чергу, факт неможливості передачі орендарем орендодавцю орендованої земельної ділянки, за доводами представника відповідача, свідчить про відсутність вини останнього і підстав для застосування наслідків, передбачених ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, щодо орендаря.

Представник відповідача також звертає увагу на те, що орендар звертався до Ужгородської міської ради із клопотанням про поновлення Договору оренди земельної ділянки, однак, згідно з витягом із рішення ХХХV Ужгородської міської ради VII скликання №1517 від 18.04.2019, органом місцевого самоврядування відмовлено відповідачу в такому поновленні. Хоча сам по собі факт знаходження на земельній ділянці власних будівель та споруд відповідача свідчить про відсутність можливості у позивача передати таку земельну ділянку іншій особі-орендарю, представник відповідача вважає, що наявною є ситуація, коли позивач не може і передати земельну ділянку іншому орендарю, і відмовляється продовжити договір оренди з відповідачем, що, у свою чергу, створює для останнього вкрай невигідне становище та фактично заганяє відповідача в боргову кабалу у зв`язку із подальшим стягненням неустойки у формі подвійної орендної плати за неповернення земельної ділянки.

Із покликанням на положення Договору оренди землі №1980 від 13.07.2018, представник відповідача наполягає, що умова про повернення земельної ділянки за актом її приймання-передачі не передбачена та, відповідно, така не може вважатися правомірною, з огляду на що, на думку представника відповідача, претензії позивача з вимогами про повернення земельної ділянки за актом її приймання-передачі не є правомірними, що, у свою чергу, свідчить про відсутність у матеріалах справи доказів щодо ухилення відповідача від повернення орендованої земельної ділянки.

Як стверджує представник відповідача, позивач доводить, що передав земельну ділянку орендарю за актом її приймання-передавання, однак такий акт у матеріалах даної справи відсутній; водночас із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №402217812 з кадастровим номером земельної ділянки 210100000:60:001:0209 вбачається відсутність запису про реєстрацію права оренди земельної ділянки за відповідачем, а отже земельна ділянка в оренду не передавалася, відтак, і вимога про її повернення за актом приймання-передавання є безпідставною.

На переконання представника відповідача, позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, оскільки відповідач як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України.

ДОВОДИ, ВИКЛАДЕНІ СТОРОНАМИ В ІНШИХ ЗАЯВАХ ПО СУТІ СПРАВИ

Поданою через підсистему Електронний суд відповіддю на відзив б/н від 18.03.2025 (вх. №02.3.1-02/2603/25 від 18.03.2025) представник позивача наполягає на задоволенні заявлених позовних вимог у даній справі, покликаючись на їх обґрунтованість та доведеність матеріалами справи.

Зокрема представник позивача зауважує про те, що 11.06.2018 Департаментом міської інфраструктури було надіслано відповідачу лист-пропозицію №25.01-12/1022 від 08.06.2018 щодо укладення договору оренди землі, до якого додано проєкти відповідного договору та акту приймання-передачі земельної ділянки; означений лист-пропозицію із додатками вручено відповідачу 13.07.2018, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Як стверджує представник позивача, у відповідь на згаданий лист-пропозицію до Департаменту міської інфраструктури 24.07.2018 надійшов лист відповідача №63 від 19.07.2018 разом із додатками підписаними договором оренди землі та актом приймання-передачі землі в 1 прим., а також протоколами розбіжностей до договору у 3 примірниках.

За доводами представника позивача, підставою звернення Департаменту міської інфраструктури до суду стала відмова у підписанні запропонованого відповідачем протоколу розбіжностей до Договору оренди землі через невідповідність умов пункту 14 Договору законодавству та інтересам територіальної громади міста; про вказану відмову відповідача повідомлено листом від 27.07.2018.

При цьому, представник позивача звертає увагу на те, що зауважень до підписаного акту приймання-передачі земельної ділянки у жодної зі сторін не було, а надісланий відповідачем акт приймання-передачі, датований 08.06.2018 (датою направленої Департаментом пропозиції про укладення договору), містить у графі приймаю підпис керівника та печатку відповідача із проставленням дати приймання земельної ділянки 19.07.2018.

На думку представника позивача, із вказаного акту приймання-передачі вбачається підтвердження відповідачем факту отримання земельної ділянки площею 1,3420 га за адресою: м. Ужгород, вул. Гранітна, 14 та відсутність претензій із боку сторін щодо стану земельної ділянки та умов її передачі.

Представник позивача зазначає, що пунктом 40 Договору, викладеного у мировій угоді згідно з ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 17.10.2018 у справі №907/505/18, передбачено, що цей Договір набрав чинності з 13.07.2018 (дата отримання відповідачем листа-пропозиції про укладення договору оренди).

Відтак, представник позивача вважає наявний підписаний обома сторонами акт приймання-передачі з відміткою про отримання земельної ділянки 19.07.2018 чинним; при цьому, необхідність складення та підписання додаткового акту приймання-передачі землі відсутня.

Представник позивача наголошує, що відповідно до пункту 30 Договору, орендарем взято на себе зобов`язання здійснити у 20-ти денний термін державну реєстрацію права оренди у відповідності до вимог чинного законодавства, а пунктом 40 Договору передбачено, що останній набрав чинності із 13.07.2018. В той же час, згідно з пунктом 3 резолютивної частини ухвали Господарського суду Закарпатської області від 17.10.2018 у справі №907/505/18 сторони підтвердили, що всі викладені умови цієї мирової угоди відповідають їх реальному волевиявленню та інтересам, а також породжують появу наслідків, зазначених у тексті цієї мирової угоди.

Як стверджує представник позивача, вказана ухвала суду набрала законної сили 17.10.2018 та в подальшому не була оскаржена, що також підтверджує відповідність змісту затвердженої мирової угоди та викладеного у ній договору оренди землі волевиявленню обох сторін, однак, обов`язок орендаря щодо державної реєстрації права оренди не був виконаний.

На переконання представника позивача, чинне законодавство не пов`язує факт державної реєстрації права оренди з набранням чинності договором оренди землі, а відсутність відомостей про державну реєстрацію права оренди не тягне за собою втрату чинності судового рішення про затвердження мирової угоди та укладеного між сторонами Договору оренди землі №1980.

Крім того, як вказує представник позивача, підтвердженням факту визнання відповідачем умов укладеного Договору є заява останнього від 02.11.2018 про поновлення (продовження) означеного Договору, подана через Центр надання адміністративних послуг Ужгородської міської ради, однак, у зв`язку із наявною заборгованістю по орендній платі та порушеннями умов Договору оренди 18.04.2019 рішенням ХХХV сесії Ужгородської міської ради VII скликання №1517 відповідачу відмовлено у поновленні Договору оренди землі №1980 від 13.07.2018.

Також представник позивача звертає увагу, що посилання відповідача у відзиві на норми частини 3 статті 3 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та викладений висновок не відповідають змісту цієї частини статті, яка стосується визнання дійсними речових прав, що виникли до 01.01.2013, а тому, зазначене не стосується правовідносин між сторонами укладеного Договору.

Зазначає представник позивача і про те, що в Законі України Про оренду землі дійсно не передбачено імперативної вимоги щодо підписання сторонами акту приймання-передачі земельної ділянки, проте, з урахуванням норми статті 34 згаданого Закону, повернення земельної ділянки доцільно оформити таким актом, адже саме він є документом, який дозволяє описати та зафіксувати стан земельної ділянки на момент її повернення орендодавцеві, в тому числі у порівнянні зі станом земельної ділянки на момент підписання акту приймання-передачі, складеного під час передачі земельної ділянки орендареві.

За доводами представника позивача, законодавство у сфері орендних правовідносин пов`язує припинення обов`язків орендаря з фактом повернення об`єкта оренди, тобто з моментом підписання акта приймання-передачі, при цьому, повернення земельної ділянки не може відбуватись в односторонньому порядку, оскільки для документальної фіксації факту повернення земельної ділянки необхідно підписати та скласти двосторонній акт приймання-передачі об`єкта оренди, який містить ознаки первинного документа у розрізі податкового, фінансового та господарського законодавства. Саме підписаний між сторонами акт приймання-передачі, на думку представника позивача, підтверджує волевиявлення сторін, а також породжує юридичні наслідки, від яких залежать подальші дії останніх.

Проте, як стверджує представник позивача, орендар не лише не надав орендодавцю акт приймання-передачі земельної ділянки для підпису, але й ухилився від підписання такого акту на вимогу орендодавця, висловлену у претензіях. Водночас наявність або відсутність нерухомого майна на орендованій земельній ділянці не перешкоджає виконанню обов`язку з повернення земельної ділянки за актом приймання-передачі у зв`язку із закінченням терміну дії договору.

На переконання представника позивача, посилання відповідача на неможливість повернення орендованої земельної ділянки свідчить про намір уникнути відповідальності за невиконання норм чинного законодавства та умов договору, а також про ухилення від повернення об`єкта оренди.

Із покликанням на факт невчинення відповідачем жодних дій, спрямованих на повернення орендованої земельної ділянки після закінчення дії договору оренди землі, представник позивача наполягає, що відповідач зобов`язаний сплатити неустойку згідно з нормою статті 785 Цивільного кодексу України.

Представник відповідача через підсистему Електронний суд подав заперечення на відповідь на відзив б/н від 24.03.2025 (вх. №02.3.1-02/2830/25 від 25.03.2025), в яких зазначає про те, що з боку відповідача Договір оренди від 08.06.2018 був підписаний із протоколом розбіжностей, який стороною позивача не підписувався, а отже сторони не дійшли згоди щодо всіх істотних умов, та договір вважався неукладеним.

Як стверджує представник відповідача, посилання позивача на Договір №1980 від 08.06.2018 та акт приймання-передавання, які є неукладеними, не можуть братися до уваги та підтверджувати/спростовувати обставини справи.

Звертає увагу представник відповідача і на те, що фактично право користування спірною земельною ділянкою виникло у відповідача ще з моменту купівлі об`єктів нерухомості в 2002, 2007 роках, що знаходяться на такій земельній ділянці, отже, фактично земельна ділянка орендодавцем не передавалась, оскільки вже утримувалась власником будівель та споруд.

Представник відповідача вказує, що він звертався до позивача з адвокатським запитом №001/5 від 27.02.2025 щодо отримання копій документів, зокрема, Договору за №1980 від 13.07.2018 та акту приймання-передавання земельної ділянки за таким Договором, водночас у відповіді позивача за №186/24.01-12 від 13.03.2025 останній зазначив, що оскільки питання передачі в оренду земельної ділянки було врегульовано в судовому порядку, акт приймання-передачі земельної ділянки не укладався.

За доводами представника відповідача, ні самим Договором, ні пунктами 22-24 його розділу, що називається Умови повернення земельної ділянки, повернення земельної ділянки за актом приймання-передавання не передбачено.

На думку представника відповідача, безпідставність тверджень позивача щодо зворотного повернення земельної ділянки за актом-передавання підтверджує також той факт, що в матеріалах справи відсутній акт приймання-передавання до Договору оренди землі за №1980 від 13.07.2018, згідно з яким би передавалась земельна ділянка орендарю.

Представник відповідача наголошує, що повернення з оренди будівель, споруд та повернення земельної ділянки принципово відрізняються, оскільки повернення з оренди будівель та споруд здійснюється за актом приймання-передавання, а щодо земельної ділянки така умова виключена/відсутня та визначається виключно умовами договору.

Водночас на думку представника відповідача, твердження позивача щодо доцільності складення акта приймання-передавання є безпідставними, оскільки лише законом та договором встановлюються права й обов`язки сторін.

Представник відповідача наголошує, що посилання позивача на постанову Західного апеляційного господарського суду від 06.03.2023 у справі №907/530/22 також є безпідставними, оскільки правовідносини не є аналогічними та подібними, зокрема, в наведеній справі позивачем застосовано інший спосіб захисту, а саме, стягнення коштів за фактичне користування земельною ділянкою після закінчення дії договору до повернення земельної ділянки. Також суд звернув увагу на мету передачі земельної ділянки саме для будівництва житлового комплексу; водночас у матеріалах справи був наявний акт передачі земельної ділянки та зареєстроване відповідне право.

Звертає увагу представник відповідача й на те, що позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення неустойки, проте, відсутня вимога щодо повернення земельної ділянки.

При цьому, на переконання представника відповідача, реалізація права на мирне володіння своїм майном, яке гарантоване державою, не може вважатися винними діями, і з огляду на приписи частини 2 статті 120 Земельного кодексу України, не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника, і на якій розташоване це нерухоме майно.

Відтак, представник відповідача виснує, що позивач звернувся до суду з неналежним способом захисту, оскільки фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України.

За змістом поданих через підсистему Електронний суд письмових пояснень б/н від 09.05.2025 (вх. №02.3.1-02/4523/25 від 12.05.2025) представник відповідача вказує на те, що позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення неустойки на суму 1 085 666,46 грн за період із червня 2023 по грудень 2024, однак, у випадку укладення договору оренди, який міг бути укладений тільки з відповідачем, позивач за заявлені періоди міг отримати орендну плату за користування земельною ділянкою в розмірі 542 833,23 грн.

На переконання представника відповідача, у матеріалах даної справи відсутні будь які докази наявності понесених позивачем збитків, які б перевищували чи дорівнювали розміру заявленої до стягнення суми неустойки.

Факт звернення позивача до суду із позовною вимогою про стягнення з відповідача неустойки у розмірі подвійної орендної плати за неповернення земельної ділянки без заявлення вимоги саме щодо повернення земельної ділянки з володіння відповідача, на думку представника відповідача і є тією ознакою, яка свідчить про заінтересованість позивача у порушенні зобов`язання відповідачем, оскільки позивач усвідомлює можливі наслідки та вбачає можливість збагачення за рахунок відповідача через подальше стягнення неустойки у розмірі подвійної орендної плати з останнього в наступних періодах.

Водночас оцінюючи розмір неустойки, яку позивач просить стягнути з відповідача в межах розгляду спору у даній справі, представник відповідача наполягає на його завищенні та неспівмірності.

Так, із покликанням на те, що відповідач здійснює господарську діяльність із деревообробки, виробництва дерев`яних конструкцій і столярних виробів, має у власності значні потужності (станки, верстати, крани, деревообробні лінії і т.д.), у зв`язку з пандемією коронавірусної хвороби у світі та в подальшому війни України з росією, Товариство втратило контракти та відповідні ланцюги постачання виробів із дерева з високою додатковою вартістю, а також своїх працівників, у тому числі внаслідок мобілізації, та на даний час працює над відновленням обсягу замовлення, достатньої маси оборотних коштів та загальної платоспроможності, представник відповідача вказує на те, що стягнення неустойки в перехідний період у розмірі 1 085 666,46 грн буде непомірною ношею для Товариства.

Як додатково зазначає представник відповідача, позивач не міг передати земельну ділянку іншому орендарю, оскільки на такій знаходяться власні будівлі та споруди відповідача, а якби і мав можливість передати, то отримав би кошти тільки в розмірі однієї орендної плати, 50% неустойки або плати за фактичне користування земельною ділянкою в розмірі 542 833,23 грн, від сплати якої відповідач не відмовляється.

І урахуванням вищенаведених обставин, представник відповідача зазначає, що хоч він і впевнений у своїх аргументах та позиції щодо неможливості застосування неустойки, яка викладена у відзиві та запереченні на відповідь на відзив, проте, у випадку, якщо такі не будуть взяті судом до уваги, просить зменшити розмір неустойки на 50%.

За змістом поданих через підсистему Електронний суд додаткових пояснень б/н від 14.05.2025 (вх. №02.3.1-02/4644/25 від 14.05.2025) представник позивача заперечила щодо зменшення неустойки та стверджує про те, що зменшення розміру неустойки на 50% фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.

Як наполягає представник позивача, відповідачем до матеріалів справи не надано доказів, які би підтвердили поважність причин невиконання зобов`язання, винятковість обставин, а також вжиття відповідачем заходів із виконання зобов`язання, а бездіяльність останнього, в тому числі, відсутність будь-яких оплат, свідчить про відсутність наміру добровільного усунення порушення та його наслідків.

Представник відповідача поданими через підсистему Електронний суд додатковими поясненнями б/н від 09.08.2025 (вх. №02.3.1-02/7050/25 від 11.08.2025), зазначає про те, що закріплена законом та підтверджена позиціями судів правомірність реалізації права відповідача на користування земельною ділянкою, на якій розташовані його власні будівлі та споруди, не може одночасно бути порушенням обов`язку з повернення такої земельної ділянки, та в даному випадку, автоматично виключає вину відповідача.

За доводами представника відповідача, оскільки відомості про державну реєстрацію права оренди спірної земельної ділянки відсутні в державному реєстрі, то у відповідності до Закону України Про оренду землі та позицій Великої Палати Верховного Суду, земельна ділянка в оренду не передавалась, а позивач звернувся до суду з неналежним способом захисту, що є самостійною підставою для відмови в позові.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 17.10.2018 у справі №907/505/18 затверджено мирову угоду від 17.10.2018, укладену між Департаментом міського господарства Ужгородської міської ради, що в подальшому перейменований на Департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради (орендодавцем, позивачем у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю Спільним українсько словацьким підприємством Фем Інвест (орендарем, відповідачем у справі), якою сторони дійшли згоди щодо укладення Договору оренди землі №1980 від 13.07.2018 (далі Договір) в обумовленій ними редакції.

Відповідно до п. 1, 2 Договору, орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку під виробничими будівлями та спорудами та для їх обслуговування (цільове призначення згідно відомостей ДЗК для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель і споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості) в м. Ужгopoді, вул. Гранітна, 14, кадастровий номер земельної ділянки :60:001:0209, загальною площею 1,3420 га.

Згідно із п. 3 Договору, на земельній ділянці знаходяться об`єкти нерухомого майна: власні будівлі та споруди, а також інші об`єкти інфраструктури відсутні.

Нормативна грошова оцінка земельної ділянки станом на 2018 рік становить 11 428 069,40 грн згідно витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, виданої відділом в Ужгородському районі Головного управління Держгеокадастру в Закарпатській області №367 від 12.02.2018. Земельна ділянка, яка передається в оренду, має такі недоліки, що можуть перешкоджати її ефективному використанню: зона особливого режиму забудови площею 0,0160 га (п. 5, 6 Договору).

За змістом п. 8 Договору, строк дії Договору до 09 листопада 2018 року. Після закінчення строку дії договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 60 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Пунктами 10, 11, 12 Договору визначено, що орендна плата вноситься орендарем у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки землі у грошовій формі та становить 342 842,08 грн на рік. Орендна плата вноситься щомісячно протягом 30 календарних днів за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця в розмірі 28 570,17 грн. Обчислення розміру орендної плати за земельні ділянки комунальної власності здійснюється з урахуванням їх цільового призначення та коефіцієнтів індексації, визначених законодавством, за затвердженими Кабінетом Міністрів України формами, що заповнюються під час укладання або зміни умов договору оренди чи продовження його дії.

На підставі п. 16, 17 Договору земельна ділянка передається в оренду із земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Цільове призначення земельної ділянки: під виробничими будівлями та спорудами та для їх обслуговування (цільове призначення згідно відомостей ДЗК для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель і споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості).

За умовами п. 19 Договору, передача земельної ділянки в оренду здійснюється з розробленням проекту її відведення. Згідно рішення ХХVII сесії міської ради VI скликання від 09.11.2015 року №1882 затвердити СП ТОВ Фем Інвест проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 2,8684 га (земельна ділянка площею 1,5210 га кадастровий номер :60:001:0174 та площею 1,3474 га кадастровий номер :60:001:0173) під виробничими будівлями та спорудами та для їх обслуговування по вул. Гранітній, 14 та надати їх в оренду строком на 3 роки до 09.11.2018 року. Згідно рішення ХХIII сесії міської ради VII скликання від 15.05.2018 року №1087 (пункт 1.3) затвердити Департаменту міського господарства технічну документацію із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок загальною площею 1,5210 га на ділянки площею 0,1790 га (кадастровий номер :60:001:0210) та площею 1,3420 га (кадастровий номер :60:001:0209) для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель і споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості.

Передача земельної ділянки орендарю здійснюється одночасно з підписанням акту її приймання передачі (п. 21. Договору).

Відповідно до п. 22 Договору, після припинення дії Договору орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду. Орендодавець у разі погіршення корисних властивостей орендованої земельної ділянки, пов`язаних із зміною її стану, має право на відшкодування збитків у розмірі, визначеному сторонами. Якщо сторонами не досягнуто згоди про розмір відшкодування збитків, спір вирішується у судовому порядку. У разі погіршення якості ґрунтового покриву та інших корисних властивостей орендованої земельної ділянки (орендованих земельних ділянок) або приведення її (їх) у непридатний для використання за цільовим призначенням стан збитки, що підлягають відшкодуванню, визначаються відповідно до Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 р. №284.

Пунктом 30 Договору визначені обов`язки орендаря, в тому числі: - здійснити у 20-ти денний термін державну реєстрацію права оренди у відповідності до вимог чинного законодавства. У разі несвоєчасного здійснення права оренди справляється пеня у розмірі визначеному п. 14 даної угоди; - у п`ятиденний строк після державної реєстрації права оренди земельної ділянки надати копію договору відповідному органу державної податкової служби тощо.

Дія Договору припиняється у разі, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено (п. 34 Договору).

На підставі п. 40 Договору, цей Договір набирає чинності з 13.07.2018 року, при цьому, розмір місячних нарахувань такої плати встановлюється у відповідності до вимог чинного законодавства, із урахуванням пунктів 5, 10, 11 та 30 даного Договору.

Як встановлено матеріалами справи та не заперечується учасниками справи, після закінчення строку дії Договору оренди землі (09.11.2018) відповідач не повернув позивачеві орендовану земельну ділянку з кадастровим номером :60:001:0209, загальною площею 1,3420 га, що розташована за адресою: м. Ужгород, вул. Гранітна, 14, продовживши її використання за відсутності чинного Договору оренди землі.

02.11.2018 відповідачем через Центр надання адміністративних послуг Ужгородської міської ради подано заяву про поновлення (продовження) укладеного між сторонами договору оренди землі, за наслідками розгляду якої рішенням XXXV сесії VII скликання Ужгородської міської ради №1517 від 18.04.2019 Товариству з обмеженою відповідальністю Спільному українсько словацькому підприємству Фем Інвест відмовлено у поновленні Договору оренди землі у зв`язку із наявною заборгованістю зі сплати орендної плати та порушеннями умов означеного правочину.

Після закінчення строку дії Договору позивач неодноразово звертався до відповідача з листами-вимогами, зокрема, щодо повернення спірної земельної ділянки в комунальну власність за актом її приймання передачі, на підтвердження чого до матеріалів справи долучено копії вимоги про повернення об`єкта оренди №400276 від 10.05.2019, а також претензій №32.01-13/57 від 29.04.2021, №32.01-13/181 від 06.10.2021, №30.01-13/175 від 08.06.2022 та №24.01-13/557 від 24.11.2023, та докази надіслання таких на офіційну юридичну адресу Товариства з обмеженою відповідальністю Спільного українсько словацького підприємства Фем Інвест.

Водночас відповідач незважаючи на закінчення строку дії Договору оренди землі №1980 від 13.07.2018 та отримання вищевказаних листів позивача, спірну земельну ділянку з кадастровим номером :60:001:0209 позивачеві не повернув, що і стало підставою звернення останнього до суду з вимогою про стягнення з відповідача на підставі ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України неустойки в розмірі подвійної орендної плати в сумі 1 085 666,46 грн, нарахованої за період з червня 2023 року по грудень 2024 року.

ПРАВОВА ОЦІНКА ТА ВИСНОВКИ СУДУ. ЗАКОНОДАВСТВО, ЩО ПІДЛЯГАЄ ЗАСТОСУВАННЮ ДО СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН

Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України).

Нормою ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку (ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України (тут і надалі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)).

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За змістом ч. 1 ст. 179 Господарського кодексу України, майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Таким чином, станом на дату розгляду спору в суді його обставини оцінюються судом із огляду на правила Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

Таким чином, на день розгляду спору в суді, обставини спору оцінюються судом з огляду на правила Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

Положеннями ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Приписами ст. 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У ст. 204 Цивільного кодексу України зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

В силу положень ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Положеннями ч. 1, 2 ст. 759 Цивільного кодексу України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

На підставі ч. 1 ст. 631 Цивільного кодексу України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України (ч. 4 ст. 291 Господарського кодексу України).

За приписами ч. 1 ст. 785 Цивільного кодексу України передбачено, що в разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Відтак, невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі після спливу строку дії договору свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду), а тому, права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві (подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.04.2021 у справі №910/11131/19, а також постановах Верховного Суду від 10.05.2023 у справі №910/11692/20, від 11.07.2023 у справі №916/1307/22, від 31.08.2021 у справі №914/1050/20, від 16.04.2024 у справі №916/3409/22, від 27.05.2025 у справі №904/8325/21).

Як встановлюють положення ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення.

Таким чином, невиконання наймачем передбаченого ч. 1 ст. 785 Цивільного кодексу України обов`язку щодо негайного повернення наймодавцеві речі (у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі) у разі припинення договору є порушенням умов договору, внаслідок якого у наймодавця виникає право на застосування до наймача встановленої положеннями ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України такої форми майнової відповідальності як неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Близькі за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 19.10.2021 у справі №922/4268/20, від 08.12.2022 у справі №910/16396/21, від 19.07.2023 у справі №924/746/22, від 16.04.2024 у справі №916/3409/22.

Неустойка, стягнення якої регламентовано положеннями ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, має спеціальний правовий режим, який обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди є майновим і виникає після закінчення дії договору, і наймодавець (орендодавець) у цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші ефективні засоби впливу задля виконання відповідного зобов`язання, окрім як використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном.

В свою чергу, неустойка на підставі ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, є самостійною формою майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, право на застосування якої виникає після припинення договору і невиконання наймачем обов`язку щодо негайного повернення речі, та є належним способом захисту прав та інтересів орендодавця, коли користування майном стає неправомірним.

Верховний суд у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.04.2021 у справі №910/11131/19 та постановах Верховного Суду від 08.06.2021 у справі №917/631/19, від 06.10.2021 у справі №911/262/20 та від 21.03.2023 у справі №922/1155/20 притримується правової позиції про те, що незалежно від того, яким способом у договорі регламентуються правовідносини між сторонами у разі невиконання наймачем (орендарем) обов`язку щодо повернення речі з найму (оренди) та подальшого користування нею після припинення договору, однак ці правовідносини не можуть врегульовуватись іншим чином, ніж визначено ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України. Не допускається установлення для наймача (орендаря) будь-якого іншого (додаткового) зобов`язання, окрім того, що передбачений ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України.

Як встановлюють положення ст. 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Відтак можливість притягнення орендаря, що порушив зобов`язання, до визначеної положеннями ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України відповідальності, ставиться в залежність від наявності вини (умислу або необережності).

Водночас у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 13.12.2019 у справі №910/20370/17, на яку, з поміж іншого, покликається представник відповідача при обгартуванні своєї позиції у даній справі, викладено низку правових висновків, зокрема, з приводу обрання способу захисту у спірних правовідносинах щодо захисту порушеного права у разі несвоєчасного повернення майна орендодавцю, з приводу предмета доказування при розгляді спорів про стягнення неустойки в порядку частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України, у тому числі і висновку щодо тягаря доказування, а саме, чи спростовано відповідачем-орендарем належними та достатніми доказами відсутність його вини у простроченні повернення орендованого майна позивачу-орендодавцю за наслідком розірвання договору оренди.

Так, об`єднана палата наголосила, що до предмета доказування при вирішенні спорів щодо стягнення неустойки в порядку, передбаченому частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, як подвійної плати за користування орендованим майном після спливу строку дії договору оренди або його розірвання, належать обставини, пов`язані з невжиттям орендарем належних заходів щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди за наслідком припинення орендних правовідносин, за відсутності умов, які б перешкоджали орендарю вчасно повернути майно орендодавцю у визначений договором оренди строк; умисним ухиленням орендаря від обов`язку щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди; утриманням орендованого майна у володінні орендаря та перешкоджанням орендарем у доступі орендодавця до належного йому об`єкта оренди; відсутністю з боку орендодавця бездіяльності та невчиненням ним дій, спрямованих на ухилення від обов`язку прийняти орендоване майно від орендаря та оформити повернення наймачем орендованого майна.

Обставини вчинення орендарем дій із повернення орендованого майна та відсутність у нього умислу на ухилення від повернення об`єкта оренди виключають можливість застосування орендодавцем до орендаря відповідальності у вигляді неустойки в порядку частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України.

Право наймодавця вимагати оплати неустойки відповідно до частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України та обов`язок наймача сплачувати таку неустойку зберігається до моменту повернення наймачем наймодавцю орендованого майна. Винятком з такого правила можуть бути, зокрема, підтверджені належними доказами неправомірні дії (бездіяльність) наймодавця, спрямовані на ухилення від обов`язку прийняти орендоване майно та оформити повернення наймачем орендованого майна.

Таким чином, для застосування наслідків, передбачених частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, необхідна вина особи, яка порушила зобов`язання, та встановлення можливості передати спірне майно.

Аналогічної позиції притримується і Верховний Суд у постановах від 10.04.2018 у справі №910/9328/17, від 28.08.2018 у справі №913/155/17, від 30.08.2019 у справі №910/13695/18, від 08.12.2022 у справі №910/16396/21, від 23.10.2024 у справі №916/3409/22.

З урахуванням вищевикладеного суд зауважує, що обставини щодо наявності вини відповідача у неповерненні об`єкта оренди та наявності можливості виконати цей обов`язок підлягають дослідженню у кожному конкретному випадку.

Як уже зазначалось судом попередньо, за положеннями ст. 614 Цивільного кодексу України наявність вини особи презюмується, однак така може бути спростована. При цьому, тягар доказування покладається на відповідача.

В свою чергу представник відповідача, заперечуючи позовні вимоги у даній справі, з поміж іншого, покликається на відсутність вини відповідача у неповерненні земельної ділянки після закінчення строку дії Договору оренди землі з тих підстав, що на цій земельній ділянці знаходяться належні відповідачу на праві власності виробничі будівлі та споруди, а також факт відмови Ужгородської міської ради (орендодавця, позивача) у квітні 2019 року у поновленні відповідачу Договору оренди земельної ділянки.

На переконання представника відповідача, наявність у Товариства абсолютного права на отримання спірної земельної ділянки в оренду з огляду на положення частини 1 статті 377 Цивільного кодексу України та частини 4 статті 120 Земельного кодексу України, а також неможливість в силу об`єктивних причин повернути цю земельну ділянку без фізичного зносу будівель та споруд, виключає можливість застосування до відповідача у спірних правовідносинах відповідальності у вигляді неустойки в порядку частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України.

Однак, суд зауважує, що наявність на орендованій земельній ділянці належного відповідачу нерухомого майна не звільняє останнього від виконання обов`язку з повернення такої земельної ділянки після припинення строку дії Договору, а приписи земельного законодавства не містять виключень виконання такого обов`язку орендарем в залежності від наявності чи відсутності належних йому на праві власності об`єктів нерухомості, які розташовуються на земельній ділянці.

В той же час, підставою для прийняття Ужгородською міською радою рішення №1517 від 18.04.2019 про відмову у поновленні відповідачу Договору оренди землі слугувала, зокрема, наявність заборгованості останнього зі сплати орендної плати і вказане рішення орендодавця відповідачем не оскаржувалось у судовому порядку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31.08.2021 у справі №903/1030/19 зробила висновок про те, що у разі наявності в особи права власності саме на об`єкт нерухомості, відсутність підстав для поновлення договору оренди не може бути перешкодою для реалізації такою особою права користування земельною ділянкою, необхідною для обслуговування її об`єкта, а також для оформлення відповідних договірних відносин щодо цієї ділянки.

Таким чином, наявність на спірній земельній ділянці певного об`єкта нерухомості є лише підставою для належного оформлення права користування земельною ділянкою з дотриманням вимог закону щодо процедури та строків такого оформлення.

Натомість, відповідачем до матеріалів справи не долучено доказів того, що після закінчення строку дії Договору оренди землі (09.11.2018) ним вчинялися будь які дії, спрямовані на належне оформлення права користування земельною ділянкою під належними йому на праві власності будівлями та спорудами, із дотриманням вимог закону щодо процедури та строків такого оформлення, у тому числі, у судовому порядку шляхом визнання укладеним Договору оренди землі в запропонованій ним редакції.

Факт наявності нерухомого майна відповідача на земельній ділянці не звільняє останнього від обов`язку врегулювання ним договірних відносин з власником земельної ділянки.

Як встановлюють положення частини 1 статті 206 Земельного кодексу України, використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка.

Таким чином, обставина наявності у відповідача права власності на нерухоме майно дає підстави для висновку, що такий власник, в даному випадку відповідач, у силу вищенаведеного правового регулювання повинен нести витрати по оплатному користуванню земельною ділянкою, на якій розміщене належне йому нерухоме майно.

Сама по собі відсутність доказів належного оформлення відповідачем права користування спірною земельною ділянкою після закінчення строку дії Договору оренди землі (09.11.2018), як і будь-яких інших доказів прояву останнім ініціативи з укладення нового Договору оренди, не надає останньому права на безоплатне використання земельної ділянки позивача, на якій знаходиться належне йому нерухоме майно.

У даному випадку, з врахуванням обставин закінчення строку дії Договору оренди землі, невчинення відповідачем дій, спрямованих на належне оформлення права користування земельною ділянкою під належними йому на праві власності будівлями та спорудами, така поведінка відповідача не може бути визнана добросовісною, а тому, наведені представником відповідача доводи не виключають підстав для застосування до нього відповідальності у вигляді неустойки в порядку частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України.

В той же час, судом приймається до уваги і той факт, що при досліджені питання наявності/відсутності правових підстав для застосування передбаченої частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України неустойки, судом встановлено відсутність у матеріалах справи належних доказів, які би свідчити про неправомірні дії чи бездіяльність наймодавця, спрямовані на ухилення від обов`язку прийняти орендоване майно та оформити повернення наймачем орендованого майна.

Враховуючи вищенаведені обставини, а також те, що відповідач не надав суду свого контррозрахунку позовних вимог, хоча мав можливість скористатися відповідними процесуальними правами, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача суми 1 085 666,46 грн неустойки на підставі ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України в розмірі подвійної орендної плати, є документально доведеними та обґрунтованими, відповідачем не спростованими.

Що ж стосується клопотання представника відповідача про зменшення розміру неустойки, суд зазначає наступне.

На підставі ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Санкція, передбачена частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України є різновидом неустойки (штрафної санкції), яка є законною неустойкою і застосовується у разі, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, а тому, така неустойка, може бути зменшена судом за правилами частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України (аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.08.2024 у справі №910/14706/22).

Водночас норми чинного законодавства України не містять переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено штрафні санкції (пеню, штраф), тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності та з дотриманням принципів розумності, справедливості та пропорційності.

За змістом зазначених норм, які суд вважає за можливе застосувати під час розгляду питання щодо можливості зменшення нарахованого відповідачу штрафу, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є такий випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Таким чином, аналіз зазначених норм права дозволяє дійти висновку, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені та штрафу покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Зменшення розміру неустойки є правом суду, а за відсутності в законі як переліку виняткових обставин, так і врегульованого розміру (відсоткового співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 Цивільного кодексу України (справедливість, добросовісність, розумність) та з дотриманням правил статті 86 ГПК України на власний розсуд та внутрішнім переконанням вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе таке зменшення та конкретний розмір зменшення неустойки.

Отже питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує відповідно до статті 86 ГПК України за наслідками аналізу, оцінки та дослідження конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу, встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, умов конкретних правовідносин з урахуванням наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення зазначеної дії.

Таку правову позицію викладено в низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 26.07.2018 у справі №924/1089/17, від 12.12.2018 у справі №921/110/18, від 14.01.2019 у справі №925/287/18, від 22.01.2019 у справі №908/868/18, від 27.03.2019 у справі №912/1703/18, від 13.05.2019 у справі №904/4071/18, від 03.06.2019 у справі №914/1517/18, від 23.10.2019 у справі №917/101/19, від 06.11.2019 у справі №917/1638/18, від 17.12.2019 у справі №916/545/19, від 13.01.2020 у справі №902/855/18, від 14.01.2020 у справі №911/873/19, від 10.02.2020 у справі №910/1175/19, від 19.02.2020 у справі №910/1303/19, від 26.02.2020, у справі №925/605/18, від 18.06.2020 у справі №904/3491/19 від 14.04.2021 у справі №922/1716/20, від 13.04.2021 у справі №914/833/19, від 22.06.2021 у справі №920/456/17, від 03.04.2024 у справі №924/706/23.

Законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, і дане питання вирішується господарським судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №904/12429/16).

Отже якщо порушення зобов`язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб`єкта, то суд може зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до положень статті 3, частини третьої статті 509 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов`язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Зокрема загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

До прикладу, такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549-552 Цивільного кодексу України. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 Цивільного кодексу України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.

Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Водночас суд наголошує на відсутності правових підстав для ототожнення інституту зменшення розміру неустойки зі звільненням відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання, оскільки зменшення судом розміру штрафних санкцій є лише передбаченим законом проявом обмеження відповідальності боржника за наявності відповідних підстав для цього, що жодним чином не суперечить принципам розумності та справедливості.

З огляду на судову практику, у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки суди, зокрема, беруть до уваги ступінь виконання основного зобов`язання, поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання, поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним всіх можливих заходів до виконання зобов`язання (правова позиція Верховного Суду, викладена в постанові від 22.05.2019 у справі №910/11733/18, у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.01.2024 у справі №911/2269/22).

При вирішенні питання про зменшення пені суд бере до уваги також співвідношення розміру заборгованості боржника та розміру пені. Такий підхід є усталеним в судовій практиці (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 та Верховного Суду від 23.09.2019 у справі №920/1013/18, від 26.03.2020 у справі №904/2847/19).

Разом з тим, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду (правова позиція Верховного Суду, викладена в постанові від 04.06.2019 у справі №904/3551/18, у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.01.2024 у справі №911/2269/22).

Поряд із викладеним, слід відзначити, що у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки підлягають врахуванню та оцінці на предмет підтвердженості та обґрунтованості як ті підстави для зменшення неустойки, що прямо передбачені законом (частина третя статті 551 Цивільного кодексу України), так і ті, які хоча прямо і не передбачені законом, однак були заявлені як підстави для зменшення розміру неустойки та мають індивідуальний для конкретних спірних правовідносин характер.

Крім того, категорії значно та надмірно, які використовуються у статті 551 Цивільного кодексу України, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником (висновок, сформульований в постанові Верховного Суду від 14.07.2021 у справі №916/878/20, у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.01.2024 у справі №911/2269/22 ).

У пункті 7.31. постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.01.2024 у справі №911/2269/22 зазначено, що законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд із цим, сукупність обставин у конкретних правовідносинах (формальні ознаки прострочення боржника, порушення зобов`язання з вини кредитора - стаття 616 Цивільного кодексу України, тощо) можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.

Із урахуванням наведених представником відповідача доводів в обґрунтування наявності підстав для зменшення заявленого до стягнення розміру неустойки, в тому числі, щодо знаходження за земельній ділянці позивача нерухомого майна відповідача, беручи до уваги відсутність у матеріалах справи будь яких доказів на підтвердження понесення позивачем збитків чи втрат від прострочення відповідачем виконання зобов`язання щодо повернення земельної ділянки після закінчення строку дії Договору оренди землі, на переконання суду, неустойка на загальну суму 542 833,23 грн (50 % від заявленої до стягнення суми) цілком справедливо відіграє свою компенсаторну та превентивну функцію як засіб цивільно-правової відповідальності у даній справі і такий розмір неустойки враховує усі обставини справи та досліджені судом докази у справі, а також судом у цьому випадку буде дотримано принципів рівності сторін, справедливості, пропорційності, добросовісності та розумності як загальних засад цивільного законодавства.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача суми 542 833,23 грн неустойки є документально доведеними та обґрунтованими, відповідачем не спростованими. Позов в цій частині підлягає задоволенню. В решті позовних вимог щодо стягнення з відповідача неустойки належить відмовити.

Згідно із ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Положеннями ст. 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В силу ч. 1 ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідач доказів на спростування викладених позивачем обставин суду не надав, а його аргументи не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи та положеннях законодавства.

Поряд з тим, суд не приймає до уваги доводи представника відповідача щодо відсутності в матеріалах справи акту приймання-передачі земельної ділянки, з якого би вбачалося передання земельної ділянки орендарю, та безпідставності вимог позивача щодо оформлення повернення земельної ділянки за актом приймання-передачі, як такої, що не передбачена умовами Договору оренди землі, оскільки такі доводи представника відповідача самі по собі не спростовують встановлених у цій справі обставин як фактичного користування спірною земельною ділянкою з кадастровим номером :60:001:0209 на підставі Договору оренди землі №1980 від 13.07.2018, у поновленні строку дії якого відповідачу було відмовлено, так і неповернення цієї земельної ділянки орендодавцю після закінчення строку дії такого Договору оренди землі, тобто обставин, наявність яких є обов`язковою при покладенні на відповідача обов`язку зі сплати неустойки на підставі ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України.

Також, суд вважає безпідставними твердження представника відповідача щодо обрання позивачем неналежного способу захисту порушених прав при зверненні з даним позовом, оскільки за встановлених в межах даної справи обставин неповернення відповідачем земельної ділянки після закінчення строку дії Договору оренди землі, такі дії останнього підпадають під правове регулювання ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України і породжують у наймодавця (позивача) право вимагати сплати неустойки у розмірі подвійної орендної плати, а у наймача обов`язок сплачувати таку неустойку до моменту повернення наймачем наймодавцю орендованого майна.

З урахуванням вищевикладеного в сукупності, суд доходить до висновку про часткове задоволення позову.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ У СПРАВІ

Судові витрати підлягають віднесенню на відповідача у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України в розмірі 16 285 грн на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Керуючись ст. 11, 13, 14, 73 79, 86, 129, 210, 220, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України

СУД УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Спільного українсько словацького підприємства Фем Інвест, вул. Гранітна, будинок 14, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000 (код ЄДРЮОФОПтаГФ 31682629) на користь Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради, пл. Поштова, будинок 3, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000 (код ЄДРЮОФОПтаГФ 36541721) суму 542 833,23 грн (П`ятсот сорок дві тисячі вісімсот тридцять три гривні 23 коп.) неустойки, а також 16 285 грн (Шістнадцять тисяч двісті вісімдесят п`ять гривень) на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. На підставі ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду згідно ст. 256 Господарського процесуального кодексу України подається протягом двадцяти днів із дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без участі (неявки) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного рішення. Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду.

5. Вебадреса сторінки на офіційному вебпорталі судової влади України в Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по даній справі, http://court.gov.ua/fair/sud5008/ або http://www.reyestr.court.gov.ua.

Повне судове рішення складено та підписано 08.04.2026.

Суддя Л.І. Пригара