ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" квітня 2026 р.м. Одеса Справа № 916/4894/25

Господарський суд Одеської області у складі:

судді В.С. Петрова

при секретарі судового засідання Я.С. Кондратюк

за участю представників:

від позивача Каланжова А.О.,

від відповідача Захар`єв О.Б.,

від третьої особи Мельничук М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Одеської міської ради до Малого підприємства Зеніт, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі 612104,32 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Одеська міська рада звернулася до Господарського суду Одеської області з позовом до Малого підприємства Зеніт про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі 612104,32 грн., посилаючись на наступне. Як вказує позивач, згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна Мале підприємство Зеніт, починаючи з 22.12.2020 р., є власником промислової бази загальною площею 1178,1 кв.м, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. 21 км Старокиївської дороги, будинок 30-Б (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101).

При цьому позивач зауважує, що право власності на вказане нерухоме майно, яке розташоване на земельній ділянці площею 0,6971 га, зареєстровано за МП Зеніт на підставі: акта приймання передачі від 21.08.1996 р., виданого ВАТ Комерційний Центр, МП Зеніт; довідки з адресного реєстру міста Одеси про відповідність адреси об`єкта нерухомого майна від 08.12.2011 р. № 338899/2, виданої Юридичним департаментом Одеської міської ради; договору від 02.12.1991 р., серія та номер: б/н, виданого Комерційним центром асоціації Агропромстрой, МП Зеніт; додаткової угоди від 11.06.1999 р. серія та номер: б/н; висновку щодо технічної можливості виділу частки об`єкта нерухомого майна від 14.12.2020 р., виданого фізичною особою-підприємцем Кудлач А.В.

Також позивач зазначає, що зазначене нерухоме майно розташоване на земельній ділянці площею 0,6971 га з кадастровим номером :01:001:0021, за адресою: м. Одеса, вул. 21 км Старокиївської дороги, що підтверджується викопіюванням з відповідної технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель комунальної власності. Водночас, як вказує позивач, у розділі Інформація про наявні в межах об`єкта землеустрою будівлі, споруди та речові права на них пояснювальної записки до технічної документації зазначено, що на земельній ділянці площею 0,6971 га знаходиться промислова база, що згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.12.2020 р. № 238646266 перебуває у приватній власності МП Зеніт. Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 23.03.2023 р. № НВ-023 вказану земельну ділянку сформовано та зареєстровано 08.12.2021 р.

Відтак, позивач наголошує, що у період з 08.12.2021 р. по 31.08.2025 р. МП Зеніт як власник промислової бази загальною площею 1178,1 кв.м, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. 21 км Старокиївської дороги, будинок 30-Б, здійснювало безоплатне користування земельною ділянкою за вказаною адресою без укладеного договору оренди землі, тобто без належної правової підстави для її використання, що є неприпустимим, а також має наслідком неотримання її власником доходів у вигляді орендної плати, чим порушено право територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради як власника такої земельної ділянки.

Додатково позивач повідомляє, що для врегулювання спору в досудовому порядку Департаментом земельних ресурсів Одеської міської ради на адресу відповідача МП Зеніт направлялася вимога від 28.07.2022 р. № 01-13/1602 щодо сплати у місячний термін коштів за користування земельною ділянкою. Втім, за ствердженням позивача, заборгованість залишається непогашеною та МП Зеніт без достатньої правової підстави за рахунок власника земельної ділянки Одеської міської ради зберегло у себе кошти, які мало сплатити за користування нею та які зобов`язане повернути власнику земельної ділянки на підставі ЦК України.

Наразі позивач посилається на висновки Великої Палати Верховного Суду щодо порядку застосування ст. 1212 ЦК України у випадку збереження фактичними землекористувачами коштів за рахунок власника земельної ділянки, викладені у постановах від 23.05.2018 р. у справі № 629/4628/16-ц, від 13.02.2019 р. у справі № 320/5877/17, відповідно до яких обов`язковими для визначення орендної плати є відомості у витягах з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок

Як зазначає позивач, згідно з витягом із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 13.12.2021 р. № 4711/483-21, сформованим Відділом № 5 управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0021 становить 4483344,48 грн.

При цьому позивач додає, що коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель у 2021 р. становив 1,1 (застосовується у 2022 р.), у 2022 р. 1,15 (застосовується у 2023 р.), у 2023 р. 1,051 (застосовується у 2024 р.), у 2024 р. 1,12 (застосовується у 2025). Так, відповідно до листа Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради від 16.05.2023 р. № 01-13/653 земельна ділянка використовується для експлуатації та обслуговування складської бази площею 0,6971 га за адресою: м. Одеса, вул. 21 км Старокиївської дороги. Згідно з рішенням Одеської міської ради від 20.09.2011 р. № 1267-VI Про затвердження фіксованих відсотків при визначенні ставок орендної плати за земельні ділянки в м. Одесі фіксований відсоток при визначені орендної плати за використання земельної ділянки для складських баз становить 5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

З огляду на викладене позивач зауважує, що Департаментом архітектури, містобудування та земельних відносин ОМР розраховано розмір безпідставно збережених МП Зеніт коштів за користування земельною ділянкою з кадастровим номером :01:001:0021 у період з 08.12.2021 р. по 31.08.2025 р., що складає 612104,32 грн., які заявлені до стягнення.

Також 14.08.2025 Одеською міською радою подано до господарського суду заяву про забезпечення позову в порядку ст. 136 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою заявник просить суд вжити заходи до забезпечення позову:

1) накласти арешт на грошові кошти, що належать Малому підприємству Зеніт (65000, м. Одеса, вул. 21 км Старокиївської дороги, ідентифікаційний код юридичної особи: 23866972), як в національній валюті (гривня), так і в іноземній валюті, що містяться на відкритих рахунках у банківських або інших фінансово-кредитних установах, у тому числі інших держав, а також на грошові кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення ухвали про забезпечення позову та належать Малому підприємству Зеніт, у межах розміру позовних вимог на загальну суму 612104,32 грн;

2) накласти арешт на нерухоме майно, яке належить Малому підприємству Зеніт (65000, м. Одеса, 21 км Старокиївської дороги, ідентифікаційний код юридичної особи: 23866972), у межах розміру позовних вимог 612104,32 грн. лише в межах різниці між сумою ціни позову та арештованих грошових коштів у разі їх недостатності.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 11.12.2026 р. (з урахуванням ухвали Господарського суду Одеської області від 11.12.2025 р. про виправлення описки) задоволено заяву Одеської міської ради (вх. 2-1292/25 від 14.08.2025) про забезпечення позову у справі № 916/4894/25: накладено арешт на грошові кошти, що належать Малому підприємству Зеніт (65000, м. Одеса, вул. 21 км Старокиївської дороги, буд. 30 Б; ), як в національній валюті (гривня), так і в іноземній валюті, що містяться на відкритих рахунках у банківських або інших фінансово-кредитних установах, у тому числі інших держав, а також на грошові кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення ухвали про забезпечення позову та належать Малому підприємству Зеніт, у межах розміру позовних вимог на загальну суму 612104,32 грн.; накладено арешт на нерухоме майно, яке належить Малому підприємству Зеніт (65000, м. Одеса, 21 км Старокиївської дороги, буд. 30 Б; ), у межах розміру позовних вимог 612104,32 грн. лише в межах різниці між сумою ціни позову та арештованих грошових коштів у разі їх недостатності.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 15.12.2025 р. позовну заяву Одеської міської ради прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/4894/25, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження з викликом учасників справи, при цьому підготовче засідання призначено на 14.01.2026 р. о 12:00 год. та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Департамент архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради (65011, м. Одеса, вул. Успенська, буд. 83/85; ).

31.12.2025 р. від Малого підприємства Зеніт через підсистему Електронний суд ЄСІТС до господарського суду надійшла заява (вх. № 41874/25), відповідно до якої представник відповідача просить суд відкласти підготовче засідання та надати доступ представнику до електронної справи.

12.01.2026 р. від Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради до господарського суду надійшли пояснення на позовну заяву (вх. № 892/26), в яких третя особа просить суд задовольнити позов Одеської міської ради до Малого підприємства Зеніт про стягнення 612104,32 грн. у повному обсязі, посилаючись на наступне.

Так, третя особа зазначає, що основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності є нормативна грошова оцінка земель, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями п. 288.5.1 статті 288 Податкового кодексу України (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 10.09.2018 у справі № 920/739/17).

Як зазначає третя особа, згідно з витягом із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 22.02.2023 нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0021 складала 5671430,77 грн. При цьому третя особа зауважує, що згідно з рішенням Одеської міської ради від 20.09.2011 № 1267-VI Про затвердження фіксованих відсотків при визначенні ставок орендної плати за земельні ділянки в м. Одесі з урахуванням змін, внесених рішеннями від 27.08.2014 № 5275-VI та від 08.02.2017 № 1742-VII, фіксований відсоток при визначені орендної плати за використання земельної ділянки для розміщення складських баз становить 5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Таким чином, за ствердженням третьої особи, за період з 08.12.2021 по серпень 2025 МП Зеніт зберегло у себе кошти територіальної громади м. Одеси у розмірі 612104,32 грн. Крім того, Департамент зауважує, що для врегулювання спору в досудовому порядку останнім направлено на адресу МП Зеніт претензію від 28.07.2022 № 01-13/1288 щодо сплати у місячний термін коштів за користування земельною ділянкою, проте зазначену вимогу відповідачем не було отримано та повернуто у зв`язку з закінченням терміну зберігання.

12.01.2026 р. від Малого підприємства Зеніт через підсистему Електронний суд ЄСІТС до господарського суду надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 898/26), відповідно до якого відповідач просить суд відмовити у повному обсязі у задоволенні позовної заяви, посилаючись на наступне. Так, відповідач наголошує, що зазначене позивачем твердження щодо несплати відповідачем податку на землю в сумі 612104,32 грн. не відповідає дійсності, оскільки у своїх розрахунках позивач зазначає, що відповідачем проводилася сплата земельного податку за вказаний період часу, адже вказані суми наведено у таблиці, складеної позивачем, а саме: за грудень 2021 року - 9578,00 грн; за 2022 рік -103140,00 грн; за 2023 рік -118620,00 грн; за 2024 рік -126856,00 грн; за 8 місяців 2025 року - 94888,00 грн; а всього сплачено податок на землю на загальну суму 453082,00 грн.

Також відповідач зазначає, що похибка в розрахунку позивача виникла у зв`язку з неправильним застосуванням фіксованих відсотків при визначені ставок орендної плати за земельні ділянки в м. Одесі. Так, при здійсненні розрахунків позивачем при визначені ставок орендної плати взято як підставу 5%, що є неправильним, адже категорія земельної ділянки, яка використовується відповідачем, відноситься до категорії земель, до яких застосовується 3% ставки орендної плати, а тому відповідач вважає, що орендна плата за земельну ділянку, яку використовує відповідач, розрахована та сплачена вірно та в повному обсязі, а посилання позивача на інший відсоток є хибним та таким, що не підлягає застосуванню в даній ситуації.

Наразі відповідач зазначає, що зазначене підтверджується переліком фіксованих відсотків при визначенні ставок орендної плати за земельні ділянки в м. Одесі, що є додатком до рішення Одеської міської ради від 20.09.2011 р. № 1267-VI, яка використовується для розрахунку земельного податку. Крім того, зазначене підтверджується також попередніми розрахунками розміру безпідставно збережених коштів МП Зеніт станом на 01.06.2022 року, які є додатками до вимоги Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради від 28.07.2022 року № 01-19/1602, направленої на адресу МП Зеніт.

Також відповідач додає, що позивач звернувся до господарського суду з вимогами про стягнення орендної плати за періоди, що виходять за межі трирічного строку позовної давності, а саме: за грудень 2021 року 4884,40 грн.; за 2022 рік 143443,95 грн.

При цьому, за ствердженням відповідача, позивачем не доведено фактів переривання позовної давності (ст. 264 ЦК України); не наведено підстав для її зупинення (ст. 263 ЦК України); не подано доказів визнання боргу відповідачем. Таким чином, відповідач наголошує, що право на судовий захист у відповідній частині втрачено у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Посилання позивача на те, що земельна ділянка є об`єктом комунальної власності, не впливають на застосування строків позовної давності, оскільки орендна плата є грошовим зобов`язанням, що випливає з договору та закон не містить винятків щодо незастосування позовної давності до вимог про стягнення орендної плати за землю.

З огляду на викладене, відповідач вважає, що позовні вимоги про стягнення орендної плати за періоди, щодо яких сплив строк позовної давності, є необґрунтованими і у цій частині суд повинен відмовити у задоволенні позову.

У підготовчому засіданні господарського суду 14 січня 2026 року по справі № 916/4894/25 протокольно оголошено перерву до 10 лютого 2026 року об 11:00 год.

21.01.2026 р. від Одеської міської ради через підсистему Електронний суд ЄСІТС до господарського суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву (вх. № 2404/26), в якій позивач наполягає на задоволенні позовних вимог. Так, стосовно обґрунтованості заявленого до стягнення розміру безпідставно збережених коштів МП Зеніт за користування земельною ділянкою з кадастровим номером :01:001:0021 за період з 08.12.2021 р. по 31.08.2025 р. у розмірі 612 104,32 грн. позивач додатково зазначає наступне.

Як вказує позивач, згідно з п.п. 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Відповідно до абз. 1 п. 289.1 ПК України для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

Позивач наголошує, що відповідно до листа Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради від 16.05.2023 р. № 01-13/653 земельна ділянка використовується для експлуатації та обслуговування складської бази площею 0,6971 га за адресою: м. Одеса, вул. 21 км Старокиївської дороги. Також згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.09.2025 р. № 441989513 МП Зеніт, починаючи з 22.12.2020 р., є власником промислової бази, складовою частиною якої є виробничий цех, склади, загальною площею 1178,1 кв.м, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. 21 км Старокиївської дороги, будинок 30-Б (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101). Згідно з рішенням Одеської міської ради від 20.09.2011 р. № 1267-VI Про затвердження фіксованих відсотків при визначенні ставок орендної плати за земельні ділянки в м. Одесі фіксований відсоток при визначені орендної плати за використання земельної ділянки для складських баз становить 5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. З урахуванням викладеного Департаментом архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради вірно розраховано розмір безпідставно збережених МП Зеніт коштів за користування земельною ділянкою з кадастровим номером :01:001:0021 у період з 08.12.2021 р. по 31.08.2025 р., що складає 612104,32 грн.

Щодо посилань відповідача на застосування строків позовної давності позивач зазначає, що загальний трирічний строк позовної давності з 02.04.2020 р. по 29.01.2024 р. продовжується на строк дії карантину та воєнного стану в України, а з 30.01.2024 р. по 04.09.2025 р. був зупинений на період дії воєнного стану в Україні. Відтак, позивач зазначає, що трирічний строк позовної давності щодо позовних вимог Одеської міської ради про стягнення безпідставно збережених коштів за період з 08.12.2021 р. по 31.08.2025 р. включно позивачем не пропущений.

У підготовчому засіданні господарського суду 10 лютого 2026 року відповідачем заявлено клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, а саме розрахунків Малого підприємства Зеніт щодо розміру заборгованості.

Так, у підготовчому засіданні господарського суду 10 лютого 2026 року по справі № 916/4894/25 протокольно оголошено перерву до 05 березня 2026 року о 12:30 год.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 10.02.2026 р. продовжено строк підготовчого провадження у справі № 916/4894/25 на тридцять днів.

04.03.2026 р. від Малого підприємства Зеніт через підсистему Електронний суд ЄСІТС до господарського суду надійшло клопотання про долучення доказів (вх. № 7721/26), відповідно до якого відповідач просить суд долучити до матеріалів справи № 916/4894/25 відповідь на адвокатський запит до Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради.

Так, розглянувши дане клопотання відповідача про долучення доказів від 04.03.2026 р., господарський суд ухвалив задовольнити вказане клопотання відповідача про долучення доказів, про що зазначено у протоколі судового засідання № 6024347 від 05.03.2026 р.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 05.03.2026 р. закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті в засіданні суду на 31 березня 2026 р. о 12:30 год.

10.03.2026 р. від Одеської міської ради через підсистему Електронний суд ЄСІТС до господарського суду надійшли пояснення (вх. № 8576/26), відповідно до яких позивач просить суд поновити Одеській міській раді строк на подання доказів, а саме: витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 05.03.2026 р. № НВ-026 та інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.03.2026 р. № 466888696; долучити пояснення Одеської міської ради разом з зазначеними доказами.

Так, позивач зазначає, що 08.12.2021 р. сформовано та проведено державну реєстрацію земельної ділянки загальною площею 0,6971 га, яка розташована за адресою: м. Одеса, 21 км Старокиївської дороги (територія промислового вузла Куліндорово), в Державному земельному кадастрі :01:001:0021 та присвоєно останній кадастровий номер, при цьому інформація щодо зареєстрованого права власності на спірну земельну ділянку у Державному земельному кадастрі відсутня.

Позивач наголошує, що із уведенням у дію 01.01.2002 р. нового Земельного кодексу України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності, про що зазначено у ч. 2 ст. 83 Земельного кодексу України. Отже, принцип розмежування земель державної і комунальної власності відображено у положеннях Земельного кодексу України, який, зокрема, полягає у визнанні пріоритету належності земель у межах населеного пункту відповідній територіальній громаді. Тобто, всі землі у межах населеного пункту вважаються такими, що із 01.01.2002 р. перебувають у комунальній власності, крім земель, належність яких державі або приватним власникам зафіксована у Земельному кодексі України

Відтак, позивач наголошує, що у комунальній власності територіальної громади м. Одеси перебувають усі землі в межах м. Одеси, крім земельних ділянок приватної та державної власності, незалежно від стану формування земельної ділянки (такі висновки наведено у постанові Верховного Суду від 19.09.2023 р. у справі № 902/639/22).

Посилаючись на постанову Верховного Суду від 05.03.2019 р. у справі № 910/6317/18, позивач зазначає, що розташування земельної ділянки на території відповідного міста свідчить про те, що така земельна ділянка перебуває у комунальній власності територіальної громади міста в силу закону через її територіальне розташування в межах населеного пункту, а тому право власності на таку земельну ділянку та право розпорядження нею шляхом прийняття відповідного рішення належить органу місцевого самоврядування, який діє у відповідних правовідносинах від імені територіальної громади міста, - міській раді. Отже, право власності територіальної громади виникає на відповідні землі комунальної власності в силу їх територіального розташування в межах населеного пункту.

Наразі позивач зауважує, що у даному випадку право комунальної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0021, площею 0,6971 га за адресою: м. Одеса, 21 км Старокиївської дороги (територія промислового вузла Куліндорово), підтверджено розташуванням цієї земельної ділянки у межах м. Одеси. При цьому позивач звертає увагу, що відсутність державної реєстрації речового права не впливає на обставини виникнення права комунальної власності на цю землю.

Так, за ствердженням позивача, державна реєстрація не є підставою набуття права власності, а лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, і ототожнювати факт набуття права власності із фактом його державної реєстрації не можна (постанова Верховного Суду від 20.02.2018 у справі № 917/553/17). Таким чином, саме з моменту державної реєстрації вказаної земельної ділянки, остання стала об`єктом цивільних прав.

У свою чергу, позивач наголошує, що МП Зеніт, починаючи з 22.12.2020 р., є власником промислової бази загальною площею 1178,1 кв.м, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. 21 км Старокиївської дороги, будинок 30-Б (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101), але право користування земельною ділянкою під його майном не оформлено, тобто відповідач користується земельною ділянкою за фактичним розміщенням на ній нерухомого майна. Більше того, у відповідача з моменту утворення земельної ділянки, як об`єкта цивільних прав, виникли обов`язки щодо оформлення прав на неї, проте відповідачем виконані не були. Отже, за ствердженням позивача, у спірний період відсутні належним чином оформлені договірні відносини щодо спірної земельної ділянки, а отже, МП Зеніт використовує земельну ділянку без достатньої правової підстави.

Крім того, позивач також звертається до суду з клопотанням про поновлення строку на подання доказів.

У судовому засіданні господарського суду 31 березня 2026 року господарським судом протокольно оголошено перерву до 06 квітня 2026 року о 15:00 год.

06.04.2026 року від Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради через підсистему Електронний суд ЄСІТС до господарського суду надійшли пояснення (вх. № 11788/26), відповідно до яких третя особа вказує, що, беручи до уваги положення Конституції України, Земельного кодексу України і пункту 3 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності, Одеська міська рада є власником земельної ділянки площею 0,6971 га за адресою: м. Одеса, 21 км Старокиївської дороги (територія промислового вузла Куліндрово), кадастровий номер: :01:001:0021, оскільки ця ділянка розташована в межах населеного пункту - м. Одеса, а відсутність або наявність державної реєстрації речового права не впливає на обставини виникнення права комунальної власності на неї.

Між тим третя особа зазначає, що у даній справі право комунальної власності підтверджено розташуванням спірної земельної ділянки у межах м. Одеса, чого не спростовував відповідач.

При цьому департамент наголошує, що сам факт, що право власності на земельну ділянку не зареєстроване в Державному земельному кадастрі за територіальною громадою міста Одеси, не дає підстав стверджувати про відсутність у неї права комунальної власності на спірну земельну ділянку, оскільки таке право виникає безпосередньо на підставі закону, а державна реєстрація має виключно підтверджувальний, а не правовстановлюючий характер. За таких обставин доводи відповідача про неможливість застосування положень статті 1212 Цивільного кодексу України є необґрунтованими, оскільки саме територіальна громада міста Одеси є належним власником земельної ділянки, а відтак особою, за рахунок якої відповідач здійснює фактичне користування землею без достатньої правової підстави.

Під час розгляду справи у судовому засіданні 06.04.2026 р. позивач та третя особа підтримали позовні вимоги та наполягали на їх задоволенні у повному обсязі, натомість відповідач проти заявленого позову заперечував та просив у його задоволенні відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши та дослідивши всі письмові докази, які містяться в матеріалах справи, господарський суд дійшов наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Одеської міської ради № 2945-VIII від 16.04.2025 р. припинено Департамент земельних ресурсів Одеської міської ради та Департамент архітектури та містобудування Одеської міської ради шляхом ліквідації, натомість створено Департамент архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради та визначено, що останній є правонаступником повноважень зазначених вище виконавчих органів, що припиняються.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 441989513 від 03.09.2025 року, 22.12.2020 р. проведено державну реєстрацію права власності Малого підприємства Зеніт на промислову базу (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 101), загальною площею 1178,1 кв.м, за адресою: м. Одеса, Старокиївської дороги 21 км, буд. 30-Б.

Згідно з Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-023 від 23.03.2023 р. вбачається, що на підставі технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель від 19.10.2021 р. 08 грудня 2021 року проведено державну реєстрацію земельної ділянки, площею 0,6971 га, із кадастровим номером: :01:001:0021, що розташована за адресою: м. Одеса, 21 км. Старокиївської дороги (територія промислового вузла Куліндорово); категорія земель: землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення; цільове призначення: 11.02 для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості; нормативна грошова оцінка землі, проведена 22.02.2023 р., становить 5671430,77 грн.

Також у матеріалах справи наявний додаток до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-023 від 23.03.2023 р. - Кадастровий план земельної ділянки із кадастровим номером: :01:001:0021.

При цьому відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку вбачається, що інформація про зареєстроване право власності відносно земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0021 в Державному земельному кадастрі відсутня.

Між тим відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 466888696 від 05.03.2026 року вбачається, що 16.10.2024 р. проведено державну реєстрацію права власності Одеської міської ради на земельну ділянку, кадастровий номер: :01:001:0021 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 101), загальною площею 0,6971 га.

Так, із матеріалів справи вбачається, що об`єкт нерухомого майна відповідача, а саме промислова база, площею 1178,1 кв.м, за адресою: м. Одеса, Старокиївської дороги 21 км, буд. 30-Б, розташована на земельній ділянці з кадастровим номером :01:001:0021.

Як встановлено судом, відповідно до витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0021, площею 1178,1 кв.м, за адресою: м. Одеса, Старокиївської дороги 21 км, буд. 30-Б, сформованого державним кадастровим реєстратором відділу № 5 управління адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру в Одеській області на 13.12.2021, річна нормативна грошова оцінка земельної ділянки складає 4483344,48 грн.

Згідно з витягом № НВ-023 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки із кадастровим номером: :01:001:0021, сформованого 22.02.2023 р., річна нормативна грошова оцінка земельної ділянки складає 5671430,77 грн.

Відповідно до витягу № НВ-023 з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 05.03.2026 року нормативна грошова оцінка земельної ділянки складає 6675953,70 грн., дата проведення грошової оцінки - 11.02.2025 р.

Водночас, як стверджує позивач, рішення про надання МП Зеніт в оренду вказаної земельної ділянки із кадастровим номером :01:001:0021 Одеською міською радою не приймалося, відповідний договір оренди землі між сторонами не укладався та орендна плата за користування такою земельною ділянкою у період з 08.12.2021 по 31.08.2025 користувачем не сплачувалася.

28.07.2022 р. Департамент земельних ресурсів Одеської міської ради звернувся до Малого підприємства Зеніт з вимогою за вих. № 01-19/1602, в якій вимагав у місячний термін сплатити кошти у сумі 70323,44 грн. на рахунок бюджету Одеської міської територіальної громади за користування земельною ділянкою з кадастровим номером :01:001:0021, площею 0,6971 га з грудня 2021 року по травень 2022 року. Вказану вимогу разом із відповідним розрахунком безпідставно збережених коштів було направлено на адресу відповідача засобами поштового зв`язку, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення № 820, проте останнє було повернуто відповідачу з позначкою за закінченням терміну зберігання.

Подалі листом від 25.08.2022 за вих. № 01-13/1885 Департамент земельних ресурсів Одеської міської ради зазначив Малому підприємству Зеніт, що останній фактично використовує земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0021, площею 0,6971 га, при цьому департамент вказав, що використання землі в Україні є платним, з огляду на що МП Зеніт зобов`язано з 13.12.2021 декларувати та сплачувати земельний податок та звернутися до Одеської міської ради з клопотанням щодо оформлення документів на землю. Додатково департаментом повідомлено, що у відповідності до статей 1212, 1214 Цивільного кодексу України Одеська міська рада має право на відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно, зокрема, земельну ділянку, або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. При цьому у разі неможливості повернути в натурі безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість у розмірі неотриманої орендної плати за землю.

У подальшому Департамент земельних ресурсів Одеської міської ради у листі № 01-13/803 від 22.06.2023 р., адресованому МП Зеніт, зазначив, що рішенням Одеської міської ради від 10.06.2015 № 6762-VI Про встановлення ставок земельного податку в м. Одесі (зі змінами та доповненнями) визначено, що для землекористувачів (юридичні та фізичні особи), які використовують земельні ділянки без належним чином оформлених документів на право користування земельними ділянками, застосовується ставка податку у розмірі 3,000 відсотків від нормативної грошової оцінки землі. Таким чином, як вказав департамент, на 2022 рік нарахування земельного податку складають 147 950,37 грн., при цьому за інформацією ГУ ДПС в Одеській області підприємством на 2022 рік нараховано 103 136,20 грн. З огляду на викладене департамент вказав, що МП Зеніт зобов`язано провести нарахування земельного податку за 2021 - 2023 роки з врахуванням чинної нормативної грошової оцінки земельної ділянки та забезпечити його сплату у повному обсязі.

Листом від 12.04.2024 року за вих. № 01-18/624 Департамент земельних ресурсів Одеської міської ради у межах компетенції розглянув заяву МП Зеніт від 03.04.2024 № 02.2-10/115 стосовно надання в оренду земельної ділянки, площею 0,6971 га, кадастровий номер :01:001:0021, розташованої за адресою: м. Одеса, 21 км Старокиївської дороги, 30-Б, вид цільового призначення - 11.02 для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, у зв`язку з чим повідомлено наступне. Як указав департамент, Одеською міською радою станом на 12.04.2024 рішень щодо затвердження технічних документацій із землеустрою щодо інвентаризації земель комунальної власності 21 км Старокиївської дороги (територія промислового вузла Куліндорово) не приймалося, тому Департамент зможе повернутися до розгляду питання про надання в оренду вказаної земельної ділянки після затвердження технічних документацій із землеустрою щодо інвентаризації земель комунальної власності 21 км Старокиївської дороги (територія промислового вузла Куліндорово, а також реєстрації за територіальною громадою міста Одеси права власності на земельні ділянки, що сформовані.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно зі статтею 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші ресурси, які знаходяться в межах України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Статтею 14 Конституції України визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 143 Конституції України визначено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Відповідно до статті 17 Цивільного кодексу України орган місцевого самоврядування здійснює захист цивільних прав та інтересів у межах, на підставах та у спосіб, що встановлені Конституцією України та законом. Рішення, прийняте зазначеними органами щодо захисту цивільних прав та інтересів, не є перешкодою для звернення за їх захистом до суду.

Згідно зі ст. 324 Цивільного кодексу України від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України.

Відповідно до ст. ст. 319, 386 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Стаття 12 Земельного кодексу України визначає повноваження сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин, до яких, зокрема, належить розпорядження землями територіальних громад.

Суб`єктами права власності на землі комунальної власності, згідно зі статтею 80 Земельного кодексу України, є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 2 ст. 83 Земельного кодексу України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Згідно з частиною 2 статті 120 Земельного кодексу України якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщена на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що було у попереднього землекористувача.

За змістом статей 122, 123, 124 Земельного кодексу України міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Аналогічне передбачено частиною 1 статті 377 Цивільного кодексу України - до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України.

За змістом статей 125 та 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності та нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності та нерухомість.

Відтак із виникненням права власності на об`єкт нерухомості, власник такого об`єкту не звільняється від обов`язку оформлення прав на земельну ділянку, відповідно до вимог законодавства.

Право користування землею визначено у Главі 15 Земельного Кодексу України. За змістом глави 15 Земельного кодексу України право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується шляхом отримання землі у постійне користування або через право оренди.

Право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності (статті 92-93 Земельного кодексу України)

Як встановлено судом, земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0021, яка розташована за адресою: м. Одеса, Старокиївської дороги (територія промислового вузла Куліндорово, є власністю територіальної громади міста Одеси та перебуває у комунальній власності.

Слід зауважити, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами (частина 1 статті 79 ЗК України).

Відповідно до частин 1, 3, 4, 9 статті 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру; сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі; земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера; земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Отже, земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі.

Про необхідність застосування статті 79-1 ЗК України та положень Закону України Про Державний земельний кадастр при розгляді позову про стягнення безпідставно збережених коштів у виді недоотриманої орендної плати неодноразово зазначалося Верховним Судом, зокрема, у постановах від 29.01.2019 у справах № 922/3780/17 та № 922/536/18, від 11.02.2019 у справі № 922/391/18, від 12.04.2019 у справі № 922/981/18 та від 12.06.2019 у справі № 922/902/18, у яких міститься висновок про те, що для вирішення спору щодо фактичного користування земельною ділянкою без укладення правовстановлюючих документів та без державної реєстрації прав на неї встановленню підлягають обставини, зокрема, чи є земельна ділянка, за фактичне користування якою Харківська міськрада просить стягнути безпідставно збережені кошти, сформованим об`єктом цивільних прав протягом усього періоду, зазначеного у позові.

Об`єктом оренди може бути земельна ділянка, яка сформована як об`єкт цивільних прав (аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 916/2948/17 та від 09.04.019 у справі № 922/652/18).

Згідно зі ст. 202 Земельного кодексу України державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у Державному земельному кадастрі в порядку, встановленому Законом.

На підставі ст. 204 Земельного кодексу України ведення Державного земельного кадастру здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 1 Закон України Про Державний земельний кадастр Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами, про меліоративні мережі та складові частини меліоративних мереж.

Стаття 15 Закону України Про Державний земельний кадастр встановлює, що до Державного земельного кадастру включаються такі відомості про земельні ділянки, зокрема: кадастровий номер; місце розташування; опис меж; площа; цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель).

Згідно з частинами 1, 2 статті 16 Закону України Про Державний земельний кадастр земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України Про Державний земельний кадастр відомості про межі земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру: на підставі відповідної документації із землеустрою щодо формування земельних ділянок у випадках, визначених статтею 79-1 Земельного кодексу України, при їх формуванні; на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) у разі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за її фактичним використанням відповідно до статті 107 Земельного кодексу України та у разі зміни меж суміжних земельних ділянок їх власниками; на підставі технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель за результатами інвентаризації земель; на підставі проектів землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) у разі виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв).

Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону України Про Державний земельний кадастр державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку.

Згідно з частиною 1 статті 38 Закону України Про Державний земельний кадастр відомості Державного земельного кадастру є відкритими та загальнодоступними, крім випадків, передбачених цим Законом, та надаються у формі: витягів з Державного земельного кадастру.

Згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 23.03.2023 № НВ-023 площа земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0021 складає 0,6971 га, дата державної реєстрації земельної ділянки 08.02.2021. Категорія земель: землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Вид використання земельної ділянки: для експлуатації та обслуговування адміністративно-виробничих будівель та споруд.

Отже, з урахуванням наведеного вище, земельна ділянка по 21 км Старокиївській дорозі (територія промислового вузла Куліндорово) у м. Одесі з кадастровим номером :01:001:0021 площею 0,6971 га, сформована як об`єкт цивільних прав.

При цьому витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 23.03.2023 № НВ-023 є належним та допустимим доказом у справі у розумінні положень статті 76, 77 ГПК України. Крім того, суд приймає до уваги, що згідно зі статтею 20 Закону України Про Державний земельний кадастр відомості Державного земельного кадастру є офіційними. При цьому відповідачем також не заперечується, а навпаки підтверджується те, що належне йому нерухоме майно розташоване на земельній ділянці з кадастровим номером :01:001:0021.

Так, постановою Верховної Ради України від 07.02.2002 № 3064-ІІІ Про зміну меж міста Одеси Одеської області затверджено межі міста загальною площею 16242,0 гектара, зокрема, до яких включено землі Красносільської сільради Комінтернівського району, а саме: землі Куліндорівського промвузла.

З 01.01.2013 набув чинності Закон Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності, за змістом п. 3 розділу II Прикінцеві та перехідні положення якого з дня набрання чинності цим Законом землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються:

а) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади; які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій;

б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах а і б пункту 4 цього розділу.

Згідно з п. 5 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності державна реєстрація права держави чи територіальної громади на земельні ділянки, зазначені у пунктах 3 і 4 цього розділу, здійснюється на підставі заяви органів, які згідно зі статтею 122 Земельного кодексу України передають земельні ділянки у власність або у користування, до якої додається витяг з Державного земельного кадастру про відповідну земельну ділянку.

Пунктом 6 р. II Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності передбачено, що у разі, якщо відомості про земельні ділянки, зазначені у пунктах 3 і 4 цього розділу, не внесені до Державного реєстру земель, надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для державної реєстрації таких земельних ділянок, а також її затвердження здійснюються: у межах населених пунктів - сільськими, селищними, міськими радами; за межами населених пунктів - органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють розпорядження такими земельними ділянками.

За змістом п. 9 р. II Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності державна реєстрація речових прав на земельні ділянки державної та комунальної власності, зазначених у пунктах 3 і 4 цього розділу, здійснюється в порядку, встановленому законом.

Наразі господарський суд враховує наступні висновки Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду, сформульовані у постанові від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20:

(1) За загальним правилом, правом власності на земельну ділянку, розташовану в межах відповідного населеного пункту, орган місцевого самоврядування наділений в силу закону, зокрема, з уведенням 01.01.2002 у дію нового ЗК України. При цьому відсутність державної реєстрації речового права на земельну ділянку після 01.01.2013 не впливає на наявність права комунальної власності на неї;

(2) З дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна власник цього майна стає фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, а тому саме із цієї дати у власника об`єкта нерухомого майна виникає обов`язок сплати за користування земельною ділянкою, на якій таке майно розташовано. При цьому до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, такі кошти є безпідставно збереженими;

(3) Нездійснення державної реєстрації речового права на сформовану земельну ділянку за органом місцевого самоврядування у відповідності до положень ст. 79-1 ЗК України не є підставою для звільнення набувача права власності на будівлю або споруду від обов`язку сплачувати за фактичне користування земельною ділянкою комунальної власності, на якій розташований такий об`єкт нерухомості.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 06.11.2024 у справі № 915/767/21.

Відповідно до положень ст. 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Водночас, як встановлено судом, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 466888696 від 05.03.2026 року 16.10.2024 проведено державну реєстрацію права власності Одеської міської ради на земельну ділянку із кадастровим номером: :01:001:0021 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 101), загальною площею 0,6971 га.

Так, господарський суд зазначає, що державна реєстрація є не підставою набуття права власності, а лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, і ототожнювати факт набуття права власності із фактом його державної реєстрації не можна.

Досліджуючи обставини наявності в особи права власності, насамперед необхідно з`ясувати підстави, з яких особа набула такого права, оскільки факт реєстрації права власності є лише елементом юридичного складу, що зумовлює визнання права власності, а не підставою набуття цього права. Сама по собі реєстрація права не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 20.02.2018 у справі № 917/553/17.

Таким чином, Одеська міська рада є власником спірної земельної ділянки площею 0,6971 га з кадастровим номером :01:001:0021, оскільки ця ділянка розташована в межах населеного пункту міста Одеси.

Використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону (стаття 206 Земельного кодексу України).

Як вбачається з положень статті 120 Земельного кодексу України, виникнення права власності на об`єкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права власності чи укладення (продовження, поновлення) договору оренди земельної ділянки.

Частиною 1 статті 93 та статтею 125 Земельного кодексу України передбачено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права.

Землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт в частини 1 статті 96 Земельного кодексу України).

У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за положенням частини 1 статті 21 Закону України Про оренду землі визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Відповідно до частини 2 статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому згідно з пунктом д частини першої статті 156 ЗК України власникам землі відшкодовуються збитки, завдані внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Отже, за змістом указаних приписів виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте з огляду на приписи частини 2 статті 120 Земельного кодексу України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.

У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за положенням частини 1 статті 21 Закону України Про оренду землі визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Таким чином, з моменту виникнення права власності на вказане нерухоме майно у відповідача виник обов`язок не лише оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянки, а й сплачувати орендну плату за користування ними.

Відтак, матеріали справи свідчать, що відповідач по справі є власником нерухомого майна, розміщеного на відповідній земельній ділянці. Натомість, у матеріалах справи немає доказів, які би підтверджували факт укладення між позивачем та відповідачем правочинів, що надають відповідачу право на користування спірною земельною ділянкою, на якій розташоване належне йому нерухоме майно.

Відповідач використовував земельну ділянку для обслуговування об`єктів нерухомого майна без наявності правовстановлюючих документів на землекористування. Він не є власником даної земельної ділянки чи постійним користувачем земельної ділянки, якому видано державний акт і таке інше. Протилежного доказів суду не надано. Отже, відповідач користується вказаною земельною ділянкою без достатньої правової підстави.

З огляду на приписи статті 120 Земельного кодексу України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.

Главою 83 Цивільного кодексу України врегульовано відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 цього Кодексу застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

За змістом положень глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Отже, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість, не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, а також у постановах Верховного Суду України від 30.11.2016 у справі № 922/1008/15, від 07.12.2016 у справі № 922/1009/15, від 12.04.2017 у справах № 922/207/15 і № 922/5468/14, від 14.01.2019 у справі № 912/1188/17.

За змістом частини 1 статті 181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Отже, нерухоме майно нерозривно пов`язане із земельною ділянкою, на якій воно знаходиться, і переміщення такого майна неможливе без його знецінення, а відтак використання нежитлових приміщень, які належать відповідачу, неможливе без відповідної земельної ділянки. Наведена правова норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Таким чином, у зв`язку з користуванням відповідачем нежитловими будівлями презюмується його користування спірною земельною ділянкою.

У цьому випадку відсутність документів, що посвідчують право користування земельною ділянкою у відповідача, не може бути визнане як її самовільне використання, однак не надає права на її безоплатне використання (аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2020 року у справі № 922/981/18).

Статтею 14 Податкового кодексу України визначено, що плата за землю це обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Також необхідно зазначити, що земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

Наразі господарський суд зауважує, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які би підтверджували, що відповідач є власником або постійним користувачем земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0021, розташованої за адресою: м. Одеса, 21 км Старокиївської дороги (територія промислового вузла Куліндорово) та наявності обов`язку зі сплати саме земельного податку.

У постанові від 27 квітня 2021 року по справі № 922/2378/20 Верховний Суд зазначив, що з урахуванням системного аналізу змісту пункту 10.1.1. статті 10, підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14, статей 40, 41, пункту 265.1.3. статті 265 ПК України та встановлених судами фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що зазначені норми у подібних правовідносинах слід застосовувати таким чином: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) і постійні землекористувачі є платниками земельного податку, а орендарі земель державної та комунальної власності - орендної плати за такі земельні ділянки, однак особа, яка є фактичним користувачем земельної ділянки, не маючи права власності або постійного користування на неї і використовуючи її без укладення договору оренди землі, не підпадає під правове регулювання наведених норм. У спорі про стягнення з відповідача як фактичного користувача земельної ділянки комунальної власності, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити власнику земельної ділянки за користування нею, належним позивачем є міська рада, яка є власником земельної ділянки та має право отримувати плату за її використання. Відповідач у цьому випадку зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

Відповідно до постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15 грудня 2021 року у справі № 641/3089/18 відповідач не є власником або постійним землекористувачем спірної земельної ділянки, тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку; єдиною можливою формою здійснення плати за землю для нього як землекористувача є орендна плата.

При цьому до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними (правова позиція в постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17).

Верховний Суд Касаційного господарського суду у постанові від 05 серпня 2022 року у справі № 922/2060/20 зазначає, що із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна власник цього майна стає фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, а тому саме із цієї дати у власника об`єкта нерухомого майна виникає обов`язок сплати за користування земельною ділянкою, на якій таке майно розташовано.

Відтак, суд доходить висновку, що МП Зеніт з моменту набуття права власності на нежитлові будівлі та споруди за адресою: м. Одеси, 21 км Старокиївської дороги (територія промислового вузла Куліндорово) було зобов`язане оформити та зареєструвати речове право на земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0021, площею 0,6971, яка розташована за вказаною адресою під будівлями та спорудами належної йому на праві власності нерухомості в порядку вимог ст.ст. 123, 128 Земельного кодексу України.

В свою чергу, суд наголошує, що розмір безпідставно збережених коштів необхідно обчислювати виключно, як розмір плати за земельну ділянку комунальної власності у формі орендної плати за землю, який нараховується та сплачується за регульованою ціною, встановленою уповноваженими органами державної влади та органами місцевого самоврядування. А обов`язок зі сплати земельного податку є лише у власників земельних ділянок та постійних землекористувачів, що не підпадає під правовідносини, які виникли між Одеською міською радою міською радою та Малим підприємством Зеніт.

Зі змісту глави 15, статей 120, 125 Земельного кодексу України та положень статті 1212 Цивільного кодексу України слідує, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформленого права на цю ділянку (без укладеного договору оренди тощо) та недоотримання її власником доходів у виді орендної плати, є за своїм змістом кондикційними. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18), від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17 (провадження №12-182гс18) та від 13.02.2019 у справі №320/5877/17 (провадження № 14-32цс19), постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 28.02.2020 у справі № 913/169/18.

Отже, фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника земельної ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18) та від 20.09.2018 у справі №925/230/17 (провадження № 12-188гс18).

Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 зазначила, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів Давнього Риму (збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.

Тобто власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто інший, окрім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна. Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 15.12.2021 у справі № 924/856/20.

У постанові від 05.08.2022 в справі № 922/2060/20 Верховний Суд, при розгляді спору в подібних правовідносинах, де серед іншого встановлювались обставини щодо площі земельної ділянки, яку використовував власник розташованого на ній нерухомого майна, також дійшов висновку, що із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна власник цього майна стає фактичним користувачем сформованої земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, а тому саме із цієї дати у власника об`єкта нерухомого майна виникає обов`язок сплати за користування земельною ділянкою, на якій таке майно розташовано.

Таким чином, нормами статті 120 ЗК України у чинній редакції закріплено загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, а у випадку переходу права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право на земельну ділянку виникає у набувача одночасно із виникненням права на зведені на ній об`єкти.

Незважаючи на те, що нежитлові будівлі не можуть бути відокремлені від земельних ділянок, на яких вони розташовані, зазначеними положеннями закону врегульовано правовий режим нерухомого майна і правовий режим земельних ділянок, на яких воно розташовано, а отже, користувач земельної ділянки зобов`язаний сплачувати за користування нею певну плату, що відповідає положенням статті 206 ЗК України, оформити право користування земельною ділянкою та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку, розташовану під цією будівлею.

Враховуючи, що 22.12.2020 по теперішній час Мале підприємство Зеніт є власником об`єкта нерухомості (промислової бази) загальною площею 1178,1 кв.м, що розташований за адресою: м. Одеса, Старокиївської дороги 21 км, буд. 30-Б, відповідач мав право на використання вищезазначеної спірної земельної ділянки.

З огляду на викладене, Мале підприємство Зеніт, як фактичний користувач земельної ділянки, яка перебуває у комунальній власності, без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, а тому зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України.

При цьому суд зазначає, що при розгляді даної категорії справ не мають жодного значення причини, з яких відповідач не оформив право користування земельною ділянкою, у тому числі якщо це сталося в результаті поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду від 23.05.2018 в справі № 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 в справі № 922/3412/17, від 04.12.2019 в справі № 917/1739/17, позивач має довести лише існування протягом зазначеного в позові періоду земельної ділянки як об`єкта цивільних прав у розумінні та визначенні земельного законодавства, та обґрунтованість розрахунку стягуваної суми (збереженого відповідачем за рахунок позивача майна (коштів)).

Набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна (ст. 1213 ЦК України).

Визначаючи суть і характер правовідносин, які виникли між сторонами, суд виходить з того, що згідно з чинним законодавством України зобов`язання за підставами виникнення поділяються на договірні та позадоговірні.

Відповідач (набувач), не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою за відсутності укладеного договору, фактично збільшив свої доходи, а позивач (потерпілий) втратив належне йому майно (кошти від орендної плати). До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

З аналізу норм статей 1212-1214 Цивільного кодексу України, абзацу 4 частини 1 статті 144, абзацу 5 частини 1 статті 174 Господарського кодексу України (який діяв на час виникнення спірних правовідносин і протягом спірного у даній справі періоду) випливає, що зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (кондикційне зобов`язання) виникає за одночасної наявності трьох умов: 1) відбувається набуття чи збереження майна; 2) правові підстави для набуття чи збереження майна відсутні; 3) набуття чи збереження здійснюється за рахунок іншої особи.

Таким чином, відповідач, не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою за відсутності укладеного договору, фактично збільшив свої доходи, а позивач втратив належне йому майно (кошти).

Водночас, як вбачається з наданого позивачем розрахунку безпідставно збережених коштів, останній здійснює розрахунки як розмір плати за земельну ділянку комунальної власності у формі орендної плати, який нараховується та сплачується за регульованою ціною, встановленою уповноваженими органами державної влади та органами місцевого самоврядування.

При цьому розрахунок розміру безпідставно збережених МП Зеніт коштів у розмірі орендної плати здійснювався Одеською міською радою на підставі відповідних витягів з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки з кадастровим номером :06:001:0028 від 09.09.2021 та від 07.02.2024 № НВ-024.

Відповідно до ч. 2 ст. 20 та ч. 3 ст. 23 Закону України Про оцінку земель дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями пункту 288.5.1 статті 288 ПК України.

Відповідна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13.06.2019 у справі № 910/11764/17, від 20.11.2018 у справі № 908/4582/15, від 04.11.2020 у справі № 904/1283/19.

Визначення даних про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки в інший спосіб, ніж шляхом оформлення витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель вимогами чинного законодавства не передбачено, а отже позивач при здійсненні розрахунку суми безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за використання земельної ділянки правомірно використав інформацію саме з витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки.

Верховний Суд у постановах від 12.06.2019 у справі № 922/902/18, від 08.08.2019 у справі № 922/1276/18, від 01.10.2019 у справі № 922/2082/18, від 06.11.2019 у справі № 922/3607/18 неодноразово зазначав, що при стягненні безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати нарахування мають здійснюватися позивачем не самостійно (шляхом арифметичного розрахунку без проведення нормативної грошової оцінки землі), а виключно на підставі витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

Крім того, як встановлено судом, зазначений розрахунок виконано на підставі рішення Одеської міської ради № 1267-VI від 20.09.2011 Про затвердження фіксованих відсотків при визначенні ставок орендної плати за земельні ділянки в м. Одесі, з урахуванням змін, внесених рішеннями від 27.08.2014 № 5275-VI та від 08.02.2017 № 1742-VII. Станом на дату подання позову до суду дане рішення не оскаржувалося і не втратило чинність.

Відповідно до п. 289.2. ст. 289 ПК України центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель, на який індексується нормативна грошова оцінка земель і земельних ділянок, у тому числі право на які фізичні особи мають як власники земельних часток (паїв), на 1 січня поточного року.

Коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується кумулятивно залежно від дати проведення нормативної грошової оцінки земель, зазначеної в технічній документації з нормативної грошової оцінки земель та земельних ділянок.

Згідно із п. 289.3. ст.289 ПК України центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації не пізніше 15 січня поточного року забезпечують інформування центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, і власників землі та землекористувачів про щорічну індексацію нормативної грошової оцінки земель.

Згідно з інформацією, розміщеною на офіційному веб-сайті Центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, функції якого на цей час виконує Держгеокадастр, коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується кумулятивно залежно від дати проведення нормативної грошової оцінки земель. Коефіцієнти індексації нормативної грошової оцінки земель становлять: за 2020 рік 1,0, за 2021 рік - 1,1, за 2022 рік - 1,15, за 2023 рік - 1,051, за 2024 рік 1,12.

Значення коефіцієнта індексації за певний рік застосовується в наступному році, яке йде за роком, за який його встановлено, шляхом помноження розміру орендної плати на його значення.

Як вбачається з матеріалів справи, в розрахунках розміру недоотриманих коштів міським бюджетом з плати за землю внаслідок використання земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0021 за період з 08.12.2021 по 31.08.2025, позивачем використано ставку орендної плати 5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки для складських баз, що передбачена рішенням Одеської міської ради № 1267-VI від 20.09.2011 Про затвердження фіксованих відсотків при визначенні ставок орендної плати за земельні ділянки в м. Одесі, з урахуванням змін, внесених рішеннями від 27.08.2014 № 5275-VI та від 08.02.2017 № 1742-VII, та відповідно до коефіцієнтів індексації нормативно грошової оцінки.

З огляду на викладене вбачається, що позивачем застосовано фіксований відсоток при визначенні орендної плати за використання земель у розмірі 5% як для складських баз від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, передбачений додатком до рішення Одеської міської ради від 20.09.2011 р. № 1267-VI.

Отже, позивачем нараховано розмір орендної плати за використання всієї земельної ділянки комунальної власності з кадастровим номером :01:001:0021 загальною площею 0,6971 га за адресою: м. Одеса, 21 км Старокиївської дороги (територія промислового вузла Куліндорово) у загальному розмірі 1 065 186,32 грн., з яких:

- за грудень 2021 р. 14462,40 грн. за місяць;

- за 2022 рік 246583,95 грн. (20548,66 грн. за місяць);

- за 2023 рік 283571,54 грн. (23630,96 грн. за місяць);

- за 2024 р. 298036,67 грн. (24836,39 грн. за місяць);

- за період з 01.01.2025 по 31.08.2023 22531,76 грн. (27816,47 за місяць).

Крім того, суд звертає увагу, що розмір заявлених безпідставних грошових коштів розраховано позивачем з урахуванням отриманого Одеського міською радою земельного податку, який сплачував відповідач.

Так, згідно з даними Головного Управління ДПС в Одеській області відповідачем було сплачено земельного податку за земельну ділянку з кадастровим номером: :01:001:0021 у загальному розмірі 453082,00 грн., з яких: у грудні 2021 року 9578,00 грн., за 2022 рік 10140,00 грн.; у 2023 році 118620,00 грн.; у 2024 році 126856,00 грн.; у 2025 році 94888,00 грн.

Дослідивши та перевіривши здійснений позивачем розрахунок суми безпідставно збережених відповідачем коштів у розмірі орендної плати, суд вважає його невірним з огляду на необґрунтоване застосування фіксованого відсотку при визначені орендної плати за використання земель у розмірі 5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, як для складських баз.

Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-023 від 23.03.2023 р. земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0021, загальною площею 0,6971 га за адресою: м. Одеса, 21 км Старокиївської дороги (територія промислового вузла Куліндорово) відносить до категорії земель з цільовим призначенням: землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення; вид цільового призначення земельної ділянки: 11.02 для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості.

Крім того, згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-026 від 05.03.2026 земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0021, загальною площею 0,6971 га за адресою: м. Одеса, 21 км Старокиївської дороги (територія промислового вузла Куліндорово) відноситься до категорії земель з цільовим призначенням: землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення; вид цільового призначення земельної ділянки: 11.02 для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості.

При цьому, як встановлено судом, рішенням Одеської міської ради № 1267-VI від 20.09.2011 Про затвердження фіксованих відсотків при визначенні ставок орендної плати за земельні ділянки в м. Одесі, з урахуванням змін, внесених рішеннями від 27.08.2014 № 5275-VI та від 08.02.2017 № 1742-VII, передбачено відсоток у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки для земельних ділянок з цільовим використанням для промисловості.

Між тим з розрахунку розміру безпідставно збережених коштів за період грудень 2021 - травень 2022 р., здійсненого Департаментом земельних ресурсів Одеської міської ради, що є додатком до вимоги від 28.07.2022 року за вих. № 01-19/1602, вбачається, що вказаним Департаментом застосовано 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Також відповідно до технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель комунальної власності цільове призначення земельної ділянки за адресою: м. Одеса, 21 км Старокиївської дороги (територія промислового вузла Куліндорово) 11.02 для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості.

Відповідно до Класифікатора видів цільового призначення земельних ділянок, що є додатком № 59 до Порядку введення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 р. № 1051 зі змінами і доповненнями постанови КМУ від 28 липня 2021 р. № 821, земельні ділянки 11.02 Для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, включаючи об`єкти оброблення відходів, зокрема, із енергогенеруючим блоком відносяться до земель категорії: землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення.

Відтак, враховуючи зазначене вище, господарський суд погоджується з доводами відповідача про необхідності застосування 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки для розрахунку суми безпідставно збережених відповідачем коштів у розмірі орендної плати.

Водночас, перевіривши розрахунок орендної плати, наданий відповідачем (а.с. 161-163), господарським судом встановлено, що вказаний розрахунок також не є вірним та обґрунтованим, оскільки відповідачем не враховано комулятивне застосування коефіцієнтів індексації.

Приписами п. 289.2 ст. 289 Податкового кодексу України визначено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель, на який індексується нормативна грошова оцінка сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення станом на 1 січня поточного року, за певною формулою

Кi = І:100,

де І - індекс споживчих цін за попередній рік.

У разі якщо індекс споживчих цін перевищує 115 відсотків, такий індекс застосовується із значенням 115.

Коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується кумулятивно залежно від дати проведення нормативної грошової оцінки земель, зазначеної в технічній документації з нормативної грошової оцінки земель та земельних ділянок.

Коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки застосовується ретроспективно, тобто кожного року після 01 січня для розрахунку бази оподаткування земельним податком (орендної плати) враховується чинна нормативна грошова оцінка (яка проводиться раз на 5-7 років) з урахуванням кумулятивного (накопичувального) застосування коефіцієнтів індексації (які визначається щорічно). Такий підхід дозволяє актуалізувати величину бази оподаткування земельним податком (орендної плати) шляхом врахування інфляційних коефіцієнтів. Сенс кумулятивного застосування коефіцієнтів індексації саме у тому й полягає, щоб, застосовуючи їх за минулі роки, починаючи з дати проведення грошової оцінки, щорічно актуалізувати базу оподаткування земельним податком (орендної плати). Вказаний правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 804/937/16.

Відповідно до пункту 9 підрозділу 6 розділу ХХ Перехідні положення Податкового кодексу України індекс споживчих цін за 20172023 роки, що використовується для визначення коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення, застосовується із значенням 100%.

Так, відповідно до інформації, яка міститься на офіційному сайті Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель у розрізі років становить: 1996 рік 1,703; 1997 рік 1,059; 1998 рік 1,006; 1999 рік 1,127; 2000 рік 1,182; 2001 рік 1,02; 2005 рік 1,035; 2007 рік 1,028; 2008 рік 1,152; 2009 рік 1,059; 2010 рік 1,0; 2011 рік 1,0; 2012 рік 1,0; 2013 рік 1,0; 2014 рік 1,249; 2015 рік 1,433 (крім сільськогосподарських угідь) і 1,2 (для сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); 2016 рік 1,0 (для сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги) та 1,06 (для земель несільськогосподарського призначення); 2017 рік 1,0; 2018 рік 1,0; 2019 рік 1,0; 2020 рік 1,0; 2021 рік 1,0 (для сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги) та 1,1 (для земель несільськогосподарського призначення); 2022 рік 1,0 (для сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги) та 1,15 (для земель і земельних ділянок (крім сільськогосподарських угідь), 2023 рік 1,051 (зазначений коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується для всіх категорій земель і видів земельних угідь).

З урахуванням коефіцієнтів індексації нормативної грошової оцінки земель, застосованих до нормативної грошової оцінки, визначеної у витязі із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки за 2021 р. у розмірі 4483344,48 грн, враховуючи наявність у матеріалах справи нормативно грошові оцінки спірної земельної ділянки за 2023 рік та за 2025 рік суд встановив наступне:

- за 2021 рік - 4483344,48 грн. (витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки № 4711/483-21 від 13.12.2021, згідно з якимо станом на 2021 рік нормативно грошова оцінка спірної земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0021 становить 4483344,48 грн.);

- за 2022 рік 4931678,93 грн. (4483344,48 х 1,1);

- за 2023 рік 5671430,77 грн. (розмір нормативної грошової оцінку земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0021 за 2023 рік згідно з витягом № НВ-023 від 22.02.2023 (а.с. 21) складає 5671430,77 грн.);

- за 2024 рік 5960673,74 грн.( 5671430,77 х 1,051);

- за 2025 рік 6675953,70 грн.

Відповідно розмір безпідставно збережених коштів (неодержаної орендної плати) за розрахунком суду становить:

- за грудень 2021 року (08.12.2021- 31.12.2021 р.) - 8677,44 грн. (4483344,48 грн х 3% = 134500,33 грн. за рік, отже за 1 місяць становить 11208,36 грн., при цьому за 24 дні грудня 8677,44 грн.);

- за 2022 рік 147950,37 грн. (4931678,93 грн х 3%);

- за 2023 рік 170142,92 грн. (5671430,77 грн. х 3%);

- за 2024 рік 178820,21 грн. (5960673,74 грн. х 3%);

- за січень серпень 2025 року 133519,04 грн. (6675953,70 грн. х 3% = 200278,61 грн. за рік, отже за 1 місяць 16689,88 грн., при цьому за 8 місяців 133519,04 грн.).

Таким чином, господарський суд, здійснивши власний розрахунок безпідставно збережених коштів за використання земельної ділянки площею 0,6971 кв.м у період з 08.12.2021 по 31.08.2025 р., дійшов висновку, що її розмір становить саме 639109,98 грн.

Разом з тим господарським судом враховано, що відповідачем сплачено 453082,00 грн., а відтак стягненню з відповідача підлягають безпідставно збережені кошти за використання земельної ділянки комунальної власності у розмірі 186027,98 грн., що є різницею між розміром безпідставно збережених грошових коштів за використання земельною ділянки та здійсненими відповідачем оплатами.

З огляду на викладене, оскільки відповідач у період з 08.12.2021 по 31.08.2025 використовував спірну земельну ділянку, яка перебуває у комунальній власності, без належних правових підстав (без виникнення права власності/користування та без державної реєстрації цих прав), а Одеська міська рада, як власник спірної земельної ділянки, мала обґрунтовані сподівання на отримання орендної плати за використання спірної земельної ділянки, однак не змогла їх реалізувати внаслідок відсутності між сторонами відносин щодо її використання в порядку, встановленому законом, суд наголошує про те, що фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника земельної ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини 1 статті 1212 ЦК України.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідіність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Щодо заяви відповідача про сплив строку позовної давності та застосування наслідків такого спливу такого строку відносно вимог позивача про стягнення безпідставно набутих коштів за використання земельної ділянки за грудень 2021 року та 2022 рік, господарський суд зазначає.

Відповідно до положень ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За приписами статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно з ч.ч. 4, 5 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Отже, визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Так, позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску строку позовної давності.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.ч. 1, 5 ст. 261 Цивільного кодексу України).

Так, предметом позову у справі, що розглядається, є стягнення безпідставно збережених грошових коштів за використання спірної земельної ділянки комунальної власності у загальному розмірі 612104,32 грн., з яких: за грудень 2021 р. 4884,40 грн.; за 2022 р. 143443,95 грн.; за 2023 р. 164951,54 грн.; за 2024 р. 171180,67 грн.; за 2025 р.( з січня по вересень) 127643,76 грн.

Аналіз змісту статей 256, 257 та 261 Цивільного кодексу України в їх сукупності і взаємозв`язку дозволяє зробити висновок, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Як указала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 Цивільного кодексу України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Таким чином, з огляду на вищенаведені правові висновки право позивача на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості, пені, штрафу, інфляційних втрат і 3% річних мало би обмежуватися останніми трьома роками, які передували поданню такого позову.

Установлення часових меж судового захисту порушеного права забезпечує правову стабільність та сприяє усуненню правової невизначеності. Позовна давність спонукає учасників правовідносин до вчинення дій, спрямованих на захист порушених прав, у чітко визначені строки, які мають бути розумними.

За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду.

Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263 та 264 Цивільного кодексу України.

Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 з 12.03.2020 на всій території України встановлено карантин.

Законом України від 30.03.2020 № 540-IX Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) (далі - Закон № 540-IX) розділ Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.

Відтак, початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX.

Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22).

Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови КМУ від 27 червня 2023 року № 651 Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.

Разом з тим, Указом Президента України Про введення воєнного стану в Україні № 64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України Про правовий режим воєнного стану в Україні введено воєнний стан із 05:30 год. 24.02.2022 строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.

До зазначеного Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 вносилися зміни Указами Президента України, якими з урахуванням затвердженого Законом України від № 4757-IX від 14.01.2026 Указу Президента України від 14.01.2026 № 40/2026, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05:30 год. 03 лютого 2026 року строком на 90 діб.

Законом України від 15.03.2022 № 2120-ІХ Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ Прикінцеві та перехідні положення ЦК України доповнено п. 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.

Надалі Законом України від 08.11.2023 № 3450-ІХ Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини (далі - Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України викладено у новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України Про введення воєнного стану в Україні від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX Про затвердження Указу Президента України Про введення воєнного стану в Україні, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30 січня 2024 року.

Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився.

При цьому господарський суд додає, що 04 вересня 2025 року набрав чинності Закон України № 4434-ІХ від 14 травня 2025 року Про внесення зміни до розділу Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності. Вказаний Закон скасовує зупинення строків позовної давності на період дії воєнного стану, шляхом виключення п. 19 розділу Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України. Таким чином, перебіг строку, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, відновлено.

Водночас господарський суд зауважує, що позивач звернувся до господарського суду із позовом по даній справі 24.12.2025 року, в той час Закон України № 4434-ІХ від 14 травня 2025 року Про внесення зміни до розділу Прикінцеві та перехідні положення, яким скасовано зупинення строків позовної давності на період дії воєнного стану шляхом виключення п. 19 розділу Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України, набрав чинності 04 вересня 2025 року, а відтак з 05 вересня 2025 року перебіг позовної давності продовжився з урахуванням часу, що минув до його зупинення, тому на момент звернення позивачем до суду строк позовної давності не сплив.

Підсумовуючи наведені вище положення, господарський суд зазначає, що у разі, якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану та лише з 04.09.2025 року відновлено.

Наразі господарський суд зауважує, що сума безпідставно збережених грошових коштів за використання земельної ділянки нарахована, зокрема, за період з 08.12.2021 по 31.12.2021 та з 01.01.2022 по 31.12.2022 року. Водночас суд зазначає, що 02.04.2020 року на всій території України введено карантин, який неодноразово продовжувався і відповідно строки позовної давності продовжено на час дії такого карантину, в подальшому законодавець передбачив, що у період дії воєнного стану в Україні перебіг позовної давності, визначений ЦК України, зупиняється на строк дії такого стану.

Таким чином, позовна давність щодо визнаних судом частково обґрунтованими позовних вимог про стягнення безпідставно збережених коштів не спливла.

Враховуючи викладене вище, господарським судом встановлено, що позивачем не пропущено трирічний строк позовної давності, з огляду на що відсутні підстави для застосування наслідків у зв`язку з його пропуском.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

При цьому суд зауважує, що при наданні оцінки доводам всіх учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України).

Вирішуючи питання щодо доцільності надання правової оцінки іншим доводам сторін, суд виходить з того, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі Серявін та інші проти України вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Так, Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії).

Згідно зі статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, рішення Європейського суду з прав людини суд застосовує у цій справі як джерело права.

Наразі суд не вбачає необхідності надавати оцінку іншим доводам сторін, оскільки така оцінка не впливає на вказані вище висновки суду щодо наявності у відповідача невиконаного грошового зобов`язання перед позивачем.

Оцінюючи надані сторонами докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги Одеської міської ради частково обґрунтовані та відповідають вимогам чинного законодавства і фактичним обставинам справи, у зв`язку з чим підлягають частковому задоволенню.

У зв`язку з тим, що спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача та рішення відбулось частково на користь позивача, згідно зі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви, понесені позивачем при подачі позову, покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що дорівнює 2232,34 грн. (186027,98 грн. задоволено х 7345,25 грн. / 612104,32 грн. заявлено) (із урахуванням коефіцієнту 0,8 з огляду на подання позову через Електронний суд ЄСІТС); по сплаті судового збору за подання заяви про забезпечення позову, понесені позивачем, покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що дорівнює 368,10 грн. (186027,98 грн. задоволено х 1211,20 грн. / 612104,32 грн. заявлено) (із урахуванням коефіцієнту 0,8 з огляду на подання позову через Електронний суд ЄСІТС).

Керуючись ст.ст. 129, 232, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

1. Позов Одеської міської ради до Малого підприємства Зеніт, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі 612104,32 грн. задовольнити частково.

2. СТЯГНУТИ з Малого підприємства Зеніт (65000, м. Одеса, вул. 21 км Старокиївської дороги, буд. 30 Б; ) на користь Одеської міської ради (65026, м. Одеса, пл. Думська (Біржова), буд. 1; ; за наступними реквізитами: населений пункт Одеська міська територіальна громада, отримувач ГУК в Одеській області/ м. Одеса/, код отримувача 37607526, банк отримувача Казначейство України (ЕАП), номер рахунку UA 278 9 0544 0000 15744, код класифікації доходів бюджету 24060300, найменування коду класифікації доходів бюджету Інші надходження) безпідставно збережені кошти за користування земельною ділянкою з кадастровим номером :01:001:0021 загальною площею 0,6971 га, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. 21 км Старокиївської дороги, за період з 12.08.2021 по 31.08.2025 у розмірі 186027/сто вісімдесят шість тисяч двадцять сім/грн. 98 коп.

3. СТЯГНУТИ з Малого підприємства Зеніт (65000, м. Одеса, вул. 21 км Старокиївської дороги, буд. 30 Б; ) на користь Одеської міської ради (65026, м. Одеса, пл. Думська (Біржова), буд. 1; ) витрати зі сплати судового збору у загальному розмірі 2600/дві тисячі шістсот/грн. 44 коп., з яких: судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2232/дві тисячі двісті тридцять дві/грн. 34 коп. та судовий збір за подання заяви про забезпечення позову у сумі 368/триста шістдесят вісім/грн. 10 коп. на рахунок Юридичного департаменту Одеської міської ради за наступними реквізитами: код 26302537, р/р UA 0034995, ДКСУ м. Київ, МФО 820172.

4. У задоволенні решти частини позовних вимог Одеської міської ради до Малого підприємства Зеніт відмовити.

Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 20-денного строку з моменту складання повного судового рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено та підписано 09 квітня 2026 р.

Суддя В.С. Петров