ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" березня 2026 р. Справа№ 910/9612/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Мальченко А.О.

Тищенко А.І.

секретар судового засідання: Ніконенко Ю.А.

за участю представників: не з`явились,

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Київський маргариновий завод»

на рішення Господарського суду міста Києва від 20.11.2025 (повний текст складено 04.12.2025)

у справі №910/9612/25 (суддя Щербаков С.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Хаск-Флекс»

до Приватного акціонерного товариства «Київський маргариновий завод»

про стягнення 3 089 802,11 грн, -

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю «Хаск-Флекс» (далі, позивач або ТОВ «Хаск-Флекс») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Київський маргариновий завод» (далі, відповідач) про стягнення 3 089 802,11 грн, з яких: 2 840 202,51 грн основного боргу, 147 827,97 грн пені, 72 739,70 грн інфляційних втрат та 29 031,93 грн 3 % річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за Договором поставки №27/10/2023-1 від 27.10.2023 в частині повної та своєчасної оплати отриманого від позивача товару.

Короткий зміст оскарженого рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.11.2025 провадження у справі №910/9612/25 в частині стягнення 200 000,00 грн основного боргу закрито на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України за відсутністю предмету спору.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Хаск-Флекс» задоволено.

Присуджено до стягнення з Приватного акціонерного товариства «Київський маргариновий завод» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Хаск-Флекс» 2 640 202 грн 51 коп. основного боргу, 147 827 грн 97 коп. пені, 72 739 грн 70 коп. - інфляційних втрат, 29 031 грн 93 коп. - 3 % річних та 37 077 грн 62 коп. - судового збору.

Рішення суду мотивоване тим, що на виконання умов Договору №27/10/2023-1 від 27.10.2023 позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 2 989 497, 91 грн, однак, відповідач за поставлений товар розрахувався частково, внаслідок чого за Приватним акціонерним товариством «Київський маргариновий завод» станом на дату подання позову утворилась заборгованість у розмірі 2 840 202, 51 грн. Після відкриття провадження у справі відповідачем здійснено часткову оплату заборгованості за Договором поставки №27/10/2023-1 від 27.10.2023, а саме 12.09.2025, 03.10.2025 та 22.10.2025 перераховано позивачу кошти у загальному розмірі 200 000, 00 грн, що підтверджується банківськими виписками. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі № 910/9612/25 на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України в частині стягнення основного боргу у розмірі 200 000,00 грн, які були сплачені відповідачем в рахунок погашення заборгованості після відкриття провадження у справі, за відсутністю предмету спору. Таким чином, на день прийняття рішення у справі несплаченою залишалась заборгованість за поставлений товар у розмірі 2 640 202,51 грн, яка й підлягає стягненню з відповідача.

Суд також перевірив наданий позивачем розрахунок пені та встановив, що в останньому допущено помилки у визначенні періоду простроченого грошового зобов`язання за видатковою накладною №01-000091 від 16.01.2025 на суму 378 971,33 грн, оскільки строк оплати за нею настав 03.03.2025, а прострочення виконання грошового зобов`язання, відповідно, почалося з 04.03.2025. У той же час, розмір пені визначено вірно, тож з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня у розмірі 147 827,97 грн за загальний період з 19.02.2025 по 01.08.2025 (розрахунок проведено окремо по кожній видатковій накладній).

Також, оскільки матеріалами справи підтверджується прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання з оплати поставленого товару, в силу положень статті 625 Цивільного кодексу України підлягають стягненню з відповідача 72 739,70 грн інфляційні втрати за загальний період з 19.02.2025 по 30.06.2025 та 29 031,93 грн 3 % річних за загальний період з 19.02.2025 по 01.08.2025.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись із прийнятим судовим рішенням, 09.12.2025 через підсистему «Електронний суд» Приватне акціонерне товариство «Київський маргариновий завод» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 20.11.2025 у справі №910/9612/25 в частині стягнення з відповідача 3% річних, інфляційних втрат, пені та прийняти в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача 3% річних, інфляційних втрат та пені відмовити повністю.

Узагальнені доводи апеляційної скарги відповідача зводяться до того, що стягнення з нього будь-яких санкцій в період дії форс-мажорних обставин (війни) є незаконним. Так, пунктом 7.1. Договору визначено, що у випадку виникнення форс-мажорних обставин (дії непереборної сили, які не залежать від волі Сторін) а саме: війни, військових дій, блокади, ембарго, інших міжнародних санкцій, інших дій держав, які створюють виконання Сторонами своїх зобов`язань неможливим, пожеж інших стихійних лих або сезонних природних явищ, таких як замерзання моря, протоків, портів тощо, закриття колій, протоків, каналів, перевалів тощо сторони звільняються від виконання своїх зобов`язань на період дії перерахованих обставин.

Узагальнені доводи та заперечення позивача

28.01.2026 від позивача через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача з проханням залишити її без задоволення, а оскаржене рішення суду без змін.

У відзиві позивач наголосив на тому, що сама по собі, зокрема, збройна агресія проти України, воєнний стан, не може автоматично означати звільнення від виконання будь-ким в Україні будь-яких зобов`язань, незалежно від того, існує реальна можливість їх виконати чи ні. Воєнний стан, як обставини непереборної сили, звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із нею обставин компанія/фізична особа не може виконати ті чи інші зобов`язання.

Відповідачем не надано первинних документів, які б підтверджували причинно-наслідковий зв`язок між форс-мажорними обставинами, на які він посилається, та неможливістю виконання договірних зобов`язань за договором. Крім того, Договір між сторонами укладено 27.10.2023, тобто вже після початку повномасштабного вторгнення рф на територію України, а отже відповідач міг очікувати та передбачити негативні наслідки з огляду на війну, попри це він підписав договір на умовах, визначених ним, у тому числі щодо строків виконання своїх зобов`язань.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Згідно з витягом із протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.12.2025 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Київський маргариновий завод» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.11.2025 у справі №910/9612/25 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Михальська Ю.Б., судді: Тищенко А.І., Мальченко А.О.

Судом встановлено, що апеляційна скарга була подана скаржником безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.12.2025 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/9612/25; відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.

29.12.2025 матеріали справи №910/9612/25 надійшли до суду апеляційної інстанції та були передані судді-доповідачу.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.01.2026 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Київський маргариновий завод» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.11.2025 у справі №910/9612/25 залишено без руху. Роз`яснено Приватному акціонерному товариству «Київський маргариновий завод», що протягом 10 (десяти) днів з дня вручення даної ухвали про залишення апеляційної скарги без руху скаржник має право усунути вказані недоліки, надавши суду апеляційної інстанції докази сплати судового збору у розмірі 4 492,79 грн.

15.01.2026 через підсистему «Електронний суд» від Приватного акціонерного товариства «Київський маргариновий завод» надійшла заява про усунення недоліків, до якої долучено платіжну інструкцію №134 від 13.01.2026 про сплату судового збору у розмірі 4 492,79 грн.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.01.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Київський маргариновий завод» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.11.2025 у справі №910/9612/25, призначено до розгляду апеляційну скаргу на 17.02.2026.

06.02.2026 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Хаск-Флекс» надійшла заява про його участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.02.2026 заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Хаск-Флекс» про участь його у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено.

17.02.2026 від представника відповідача через підсистему «Електронний суд» надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, мотивоване тим, що він вступив у дану справу як новий представник лише 17.02.2026 і матеріали справи йому передані не були.

У зв`язку з відсутністю можливості авторизації в особистому кабінеті «Електронного суду», що в свою чергу призвело до неможливості проведення технічної фіксації судового засідання, про що складено відповідний акт, судове засідання за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Київський маргариновий завод» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.11.2025 у справі №910/9612/25, призначене на 17.02.2026 о 10 год 40 хв., не відбулося.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.02.2026 призначено до розгляду апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Київський маргариновий завод» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.11.2025 у справі №910/9612/25 в режимі відеоконференції на 10.03.2026 о 15 год. 20 хв.

У судовому засіданні 10.03.2026 суд оголосив вступну та резолютивну частини постанови.

Явка представників сторін

У судове засідання, призначене на 10.03.2026, представники сторін не з`явилися.

Представник позивача про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується довідкою про доставку ухвали суду від 17.02.2026 до електронного кабінету позивача у підсистемі «Електронний суд».

Представник відповідача 10.03.2026 подав клопотання про відкладення розгляду справи, мотивоване тим, що 10 березня 2026 року о 14:30 буде брати участь у судовому засіданні у Шевченківському районному суді міста Києва у кримінальному провадженні №761/39764/17.

Відповідно до частини 1 статті 216 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 202 цього Кодексу.

Колегія суддів, розглянувши вказане клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи, зазначає таке.

Згідно з частиною 2 статті 202 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема, у разі першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Відповідно до частини 11 статті 270 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем у клопотанні не доведено як неможливості залучення для представництва його інтересів у суді іншого представника згідно з частиною 3 статті 56 Господарського процесуального кодексу України, так і неможливості розгляду даної справи за відсутності представника відповідача, враховуючи її доказове наповнення.

При цьому, явка представника відповідача у судове засідання суду апеляційної інстанції, призначене на 10.03.2026, обов`язковою не визнавалась, а в ухвалах Північного апеляційного господарського суду від 20.01.2026 та від 17.02.2026 судом було доведено до відома учасників судового процесу, що нез`явлення їх представників у судове засідання не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

З огляду на викладене, колегія суддів відхиляє клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи.

Згідно з частиною 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представників позивача та відповідача.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

27.10.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Хаск-Флекс» (далі - постачальник) та Приватним акціонерним товариством «Київський маргариновий завод» (далі - покупець) укладено Договір поставки № 27/10/2023-1 (далі Договір), умовами якого передбачено, що постачальник зобов`язується передати у власність покупцю плівку пакувальну (далі - товар), а покупець, в свою чергу, зобов`язується прийняти належний товар та оплатити його на умовах цього договору.

До поняття товару відноситься вся договірна кількість товару, партія товару або частина партії товару (пункт 1.2. Договору).

Відповідно до пункту 3.1. Договору умови поставки Товару за цим Договором викладені Сторонами у відповідності до вимог Міжнародних правил інтерпретації комерційних термінів «ІНКОТЕРМС» (у редакції 2010 року), застосовуються з урахуванням особливостей внутрішньодержавних поставок DDP, за адресою: м. Київ, проспект Науки, б.3, якщо інше не вказано в Замовленнях та Специфікаціях до цього Договору (надалі - «Місце поставки»).

Згідно з пунктом 3.2. Договору підставою для здійснення поставки за даним договором є Замовлення, яке надсилається Покупцем Постачальнику засобами електронної пошти або факсограмою. У Замовленні визначається асортимент (вид) та обсяг Товару (кількість), ціна за одиницю Товару (відповідно до підписаної Сторонами Специфікації), загальна ціна партії Товару та інші умови, які Сторони вважають суттєвими для конкретної поставки партії Товару.

За умовами пункту 4.1. Договору ціна, асортимент та інші характеристики Товару, що постачається, відображаються у видатковій накладній на відповідну партію товару, дані якої мають відповідати погодженій Сторонами Специфікації. В разі, якщо асортимент чи кількість поставленого товару не відповідає узгодженому в Специфікації, Покупець має право не примати Товар або прийняти ту частину, що відповідає Специфікації. В цьому випадку зобов`язання Постачальника щодо поставки такої партії Товару вважаються виконаними в частині, яка стосується узгодженого Товару. Зобов?язання по оплаті неузгодженого Товару у Покупця не виникають. Ціна включає всі витрати на виробництво і доставку Товару.

Відповідно до пункту 4.2. Договору загальна ціна цього договору складається із суми вартості всіх поставок Товару здійснених відповідно до цього Договору та розраховується шляхом складання сум, зазначених у підписаних видаткових накладних на всі поставки Товару протягом строку дії цього Договору.

Згідно з пунктом 5.1. Договору оплата проводиться Покупцем у національної валюті України шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника протягом 45 (сорока п?яти) календарних днів після отримання Товару Покупцем.

У пункті 8.2. Договору сторони погодили, що у випадку несвоєчасного виконання покупцем грошових зобов`язань за цим договором покупець сплачує на вимогу постачальника пеню у розмірі облікової ставки НБУ від несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання.

Цей договір вступає в силу з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх печатками (за наявності) і діє до 31.12.2023, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (пункт 10.1. Договору).

Із матеріалів справи вбачається, що на виконання умов Договору позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 2 989 497,91 грн, що підтверджується видатковими накладними №12-000215 від 29.12.2024 на суму 308 885, 98 грн, №01-000008 від 04.01.2025 на суму 90 572,82 грн, №01-000091 від 16.01.2025 на суму 378 971,33 грн, №01-000173 від 28.01.2025 на суму 996 174, 29 грн, №02-000067 від 13.02.2025 на суму 1 087 404,64 грн, №04-000051 від 07.04.2025 на суму 127 488,85 грн, які підписані представниками сторін та скріплені печатками підприємств, а також товарно-транспортними накладними №Р1-000091 від 16.01.2025, №Р1-000173 від 28.01.2025, №Р2-000067 від 13.02.2025, №Р4-000051 від 07.04.2025.

Проте, відповідач за поставлений товар розрахувався частково, внаслідок чого, як вказує позивач, за Приватним акціонерним товариством «Київський маргариновий завод» станом на дату подання позову утворилась заборгованість у розмірі 2 840 202,51 грн.

Позивачем на адресу відповідача направлялась вимога про виконання зобов`язання №3-25.4.25 від 25.04.2025, в якій позивач просив відповідача протягом семи днів з моменту отримання даної вимоги перерахувати суму заборгованості за поставлений товар, що підтверджується описом вкладення у цінний лист та накладною АТ «Укрпошта» №161.

Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення вимога позивача №3-25.4.25 від 25.04.2025 отримана відповідачем 30.04.2025.

Відповідач на зазначену вимогу відповіді не надав, заборгованість не погасив.

Отже, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначав, що відповідач неналежним чином виконує свої зобов`язання щодо оплати поставленого товару, зокрема, щодо погашення заборгованості, у зв`язку з чим просив суд стягнути з відповідача основний борг у сумі 2 840 202, 51 грн.

Крім того, за несвоєчасне виконання відповідачем своїх зобов`язань, позивач просив суд стягнути з відповідача 147 827,97 грн пені за загальний період з 19.02.2025 по 01.08.2025, 72 739,70 грн інфляційні втрати за загальний період з 19.02.2025 по 30.06.2025 та 29 031,93 грн 3 % річних за загальний період з 19.02.2025 по 01.08.2025.

Після відкриття провадження у справі відповідачем було здійснено часткову оплату заборгованості за Договором поставки №27/10/2023-1 від 27.10.2023, а саме 12.09.2025, 03.10.2025 та 22.10.2025 перераховано позивачу кошти у загальному розмірі 200 000,00 грн, що підтверджується банківськими виписками, у зв`язку з чим Господарський суд міста Києва дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі №910/9612/25 на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України в частині стягнення основного боргу у розмірі 200 000,00 грн.

Відповідач під час розгляду справи судом першої інстанції зазначав, що позивачем невірно здійснено розрахунок штрафних санкцій: в розрахунках допущено помилки та невірно визначені періоди стягнення штрафних санкцій. Також, відповідач вказував на те, що у розрахунку ціни позову є помилки та неточності, нараховані суми 3% річних та інфляційних втрат завищені, а оскільки позивачем не надано детального розрахунку для перевірки нарахованих сум, вимоги позивача, на думку відповідача, в частині стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат задоволенню не підлягають.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції оскаржується відповідачем в частині задоволення позовних вимог про стягнення 3% річних, інфляційних втрат та пені, а тому, враховуючи положення статті 269 Господарського процесуального кодексу України, в частині задоволення позовних вимог про стягнення 2 640 202 грн 51 коп. основного боргу та закриття провадження у справі в частині стягнення 200 000,00 грн основного боргу, судом апеляційної інстанції не переглядається.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву позивача на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін із таких підстав.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Укладений між сторонами Договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Згідно зі статтею 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки.

Статтею 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Відповідно до статті 174 Господарського кодексу України (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) договір є підставою для виникнення господарських зобов`язань, які згідно зі статтями 193, 202 Господарського кодексу України та статтями 525, 526, 530 Цивільного кодексу України повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства; одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом. Відповідно до статті 202 Господарського кодексу України, статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як встановлено судом та не оскаржується відповідачем, на виконання умов Договору позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 2 989 497, 91 грн, що підтверджується видатковими накладними №12-000215 від 29.12.2024 на суму 308 885,98 грн, №01-000008 від 04.01.2025 на суму 90 572,82 грн, №01-000091 від 16.01.2025 на суму 378 971,33 грн, №01-000173 від 28.01.2025 на суму 996 174,29 грн, №02-000067 від 13.02.2025 на суму 1 087 404,64 грн, №04-000051 від 07.04.2025 на суму 127 488,85 грн, які підписані представниками сторін та скріплені печатками підприємств, а також товарно-транспортними накладними № Р1-000091 від 16.01.2025, № Р1-000173 від 28.01.2025, №Р2-000067 від 13.02.2025, №Р4-000051 від 07.04.2025.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Враховуючи умови пункту 5.1. Договору та приписи частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, строк оплати настав:

- за видатковою накладною №01-000008 від 04.01.2025 на суму 90 572,82 грн - 18.02.2025, та, починаючи з 19.02.2025, відбулося прострочення виконання грошового зобов`язання;

- за видатковою накладною №01-000091 від 16.01.2025 на суму 378 971,33 грн - 03.03.2025 з урахуванням частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, та, починаючи з 04.03.2025, відбулося прострочення виконання грошового зобов`язання;

- за видатковою накладною №01-000173 від 28.01.2025 на суму 996 174,29 грн - 14.03.2025, та, починаючи з 15.03.2025, відбулося прострочення виконання грошового зобов`язання;

- за видатковою накладною №02-000067 від 13.02.2025 на суму 1 087 404,64 грн - 31.03.2025 з урахуванням частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, та, починаючи з 01.04.2025, відбулося прострочення виконання грошового зобов`язання;

- за видатковою накладною №04-000051 від 07.04.2025 на суму 127 488,85 грн - 22.05.2025, та, починаючи з 23.05.2025, відбулося прострочення виконання грошового зобов`язання.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до частин 1, 3 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Так, у пункті 8.2. Договору сторони погодили, що у випадку несвоєчасного виконання покупцем грошових зобов`язань за цим договором покупець сплачує на вимогу постачальника пеню у розмірі облікової ставки НБУ від несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання.

За несвоєчасне виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань позивач просив суд стягнути з відповідача 147 827,97 грн пені за загальний період з 19.02.2025 по 01.08.2025.

Місцевий господарський суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, встановив, що в останньому допущено помилки у визначенні періоду простроченого грошового зобов`язання за видатковою накладною №01-000091 від 16.01.2025 на суму 378 971,33 грн, оскільки строк оплати за нею настав 03.03.2025, а прострочення виконання грошового зобов`язання, відповідно, почалося з 04.03.2025. У той же час, розмір пені визначено правильно, тож з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня у розмірі 147 827,97 грн за загальний період з 19.02.2025 по 01.08.2025 (розрахунок проведено окремо по кожній видатковій накладній).

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач на підставі статті 625 Цивільного кодексу України просив суд стягнути з відповідача 72 739,70 грн інфляційних втрат за загальний період з 19.02.2025 по 30.06.2025 та 29 031,93 грн 3 % річних за загальний період з 19.02.2025 по 01.08.2025.

Господарський суд міста Києва, перевіривши правильність наданого позивачем розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, встановив, що останній відповідає вимогам чинного законодавства, зокрема, нарахування проведені з урахуванням моменту виникнення прострочення виконання грошового зобов`язання та за відповідний період прострочення, стягненню з відповідача підлягають 72 739,70 грн інфляційних втрат за загальний період з 19.02.2025 по 30.06.2025 та 29 031,93 грн 3% річних за загальний період з 19.02.2025 по 01.08.2025.

Відповідач в апеляційній скарзі не заперечує проти правильності здійснених розрахунків, однак вказує на відсутність підстав для стягнення з нього 3% річних, інфляційних втрат та пені, посилаючись на існування форс-мажорних обставин (війни).

Оцінюючи доводи скаржника, колегія суддів зазначає таке.

Частиною 1 статті 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до частини 2 статті 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Статтею 617 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно з приписами статей 216-218 Господарського кодексу України (чинного станом на дату виникнення спірних правовідносин) в учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

У розділі 7 Договору сторони узгодили, зокрема, таке:

- у випадку виникнення форс-мажорних обставин (дії непереборної сили, які не залежать від волі Сторін) а саме: війни, військових дій, блокади, ембарго, інших міжнародних санкцій, інших дій держав, які створюють виконання Сторонами своїх зобов`язань неможливим, пожеж інших стихійних лих або сезонних природних явищ, таких як замерзання моря, протоків, портів тощо, закриття колій, протоків, каналів, перевалів тощо сторони звільняються від виконання своїх зобов`язань на період дії перерахованих обставин (пункт 7.1.);

- сторона, яка не виконує своїх зобов`язань, повинна повідомити іншу сторону про перешкоду та її вплив на здатність виконання зобов`язання. Якщо це повідомлення не отримане іншою Стороною протягом семи календарних днів після того, як про цю перешкоду стало відомо або повинно було стати відомим не виконуючій свої зобов`язання Стороні, ця остання Сторона несе відповідальність за збитки, які є результатом того, що таке повідомлення отримане не було (пункт 7.2.);

- достатнім доказом дії форс-мажорних обставин є сертифікат, виданий Торгово-промисловою палатою України (її регіональним відділенням) (пункт 7.4.).

Колегія суддів зазначає, що з аналізу наведених вище норм Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України вбачається, що на особу, яка порушила зобов`язання, покладається обов`язок доведення того, що відповідне порушення є наслідком дії певної непереборної сили, тобто, що непереборна сила не просто існує, а безпосередньо призводить до порушення стороною свого зобов`язання (необхідність існування причинно-наслідкового зв`язку між виникненням форс-мажорних обставин та неможливістю виконання стороною своїх зобов`язань).

Зазначене узгоджується із правовою позицією, викладеною, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16.07.2019 у справі №917/1053/18 від 30.11.2021 у справі №913/785/17, від 25.01.2022 у справі №904/3886/21.

Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (стаття 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»).

Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України №2102-IX від 24.02.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та наразі встановлений до 04.05.2026.

Суд відзначає, що ключовою ознакою форс-мажору є причинно-наслідковий зв`язок між форс-мажорними обставинами та неможливістю виконати конкретне зобов`язання. Іншими словами, сама по собі військова агресія російської федерації проти України не може автоматично означати звільнення від виконання будь-ким в Україні будь-яких зобов`язань, незалежно від того, існує реальна можливість їх виконати чи ні.

Воєнний стан як обставина непереборної сили звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із ним обставин юридична чи фізична особа не може виконати ті чи інші зобов`язання.

Наведене дає підстави для висновку, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.

Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 30.05.2022 у справі №922/2475/21.

Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Суд наголошує на тому, що відповідачем не надано належних та допустимих у розумінні статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України доказів існування форс-мажорних обставин у взаємовідносинах із позивачем за Договором, як і не надано доказів на підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між введенням 24.02.2022 в Україні воєнного стану та неможливістю виконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором.

Відповідач не повідомляв позивача у порядку, передбаченому пунктом 7.2. Договору, про настання для нього форс-мажорних обставин, сертифікату, виданого Торгово-промисловою палатою України (її регіональним відділенням) на підтвердження цих обставин (пункт 7.4. Договору) також не надав. Більш того, про вказані обставини відповідачем не заявлялося й під час розгляду даної справи місцевим господарським судом.

При цьому суд звертає увагу на те, що Договір між сторонами було укладено 27.10.2023, тобто вже після початку повномасштабного вторгнення рф на територію України, а отже відповідач міг очікувати та передбачити негативні наслідки з огляду на війну, попри це він підписав договір на умовах, визначених ним, у тому числі щодо строків виконання своїх зобов`язань.

Таким чином, оскільки матеріалами справи підтверджується факт несплати відповідачем товару в погоджений строк, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача 3% річних, інфляційних втрат та пені у визначених розмірах.

Крім того, колегія суддів наголошує, що нарахування у вигляді інфляційних втрат та 3% річних, що передбачені частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, за своєю правовою природою не є правовою відповідальністю (штрафними санкціями), встановленою статтею 611 Цивільного кодексу України та статтею 217 Господарського кодексу України. Тому правила щодо звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання у випадку настання непереборної сили (форс-мажору), визначені статтею 617 Цивільного кодексу України та статтею 218 Господарського кодексу України, не підлягають застосуванню до акцесорного зобов`язання, передбаченого частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, щодо сплати суми боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також процентів річних від простроченої суми.

Відповідач наведених у позові обставин та висновків суду першої інстанції належними та допустимими доказами не спростував.

Враховуючи викладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог про стягнення 3% річних, інфляційних втрат та пені, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі «Серявін проти України» від 10 лютого 2010 року, пункт 58).

Доводи апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Київський маргариновий завод» не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції про задоволення позову в даній справі в частині стягнення 3% річних, інфляційних втрат та пені.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає рішення суду в оскаржуваній частині у даній справі обґрунтованим, прийнятим з додержанням норм матеріального та процесуального права та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Київський маргариновий завод» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.11.2025 у справі №910/9612/25 є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Порушень норм процесуального права, які могли бути підставою для скасування або зміни оскарженого рішення у відповідності до норм статті 277 Господарського процесуального кодексу України, судом апеляційної інстанції не виявлено.

Судові витрати за подання зазначеної апеляційної скарги згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Київський маргариновий завод» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.11.2025 у справі №910/9612/25 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 20.11.2025 у справі №910/9612/25 в оскаржуваній частині залишити без змін.

Судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на Приватне акціонерне товариство «Київський маргариновий завод».

Матеріали справи №910/9612/25 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 01.04.2026 після повернення суддів Михальської Ю.Б. та Тищенко А.І. з відрядження.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді А.О. Мальченко

А.І. Тищенко