У Х В А Л А

30 березня 2026 року м. Чернігівсправа № 927/284/26

Господарський суд Чернігівської області у складі судді Кузьменко Т.О., розглянувши заяву представника позивача про забезпечення позову у справі № 927/284/26

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Преторій Буд» (), пр-т Перемоги, 100, м. Чернігів, 14000

до відповідача: Комунального підприємства «Паркування та ринок» Чернігівської міської ради (), вул. Шевченка, 33а, м. Чернігів, 14000

про внесення змін до договору

без виклику представників сторін

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Преторій-Буд» звернулось до Господарського суду Чернігівської області з позовом до Комунального підприємства «Паркування та ринок» Чернігівської міської ради про внесення змін до Інвестиційного договору № 01/20/0307-і від 01.06.2020, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Преторій - Буд» та КП «Паркування та ринок» Чернігівської міської ради шляхом викладення його в наступній редакції: « 12.1.2. Договір діє до 01 червня 2030 року з дати набрання чинності».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає те, що останній не зміг в повному обсязі виконати зобов`язання протягом дії договору внаслідок істотних змін обставин, які неможливо було передбачити під час укладання інвестиційного договору, а відтак наявні підстави для продовження строку дії договору з урахуванням положень ст. 652 ЦК України.

Одночасно з поданням позовної заяви позивачем подана заява про забезпечення позову шляхом заборони Комунальному підприємству «Паркування та ринок» Чернігівської міської ради передавати в користування третім особам земельну ділянку з кадастровим номером :01:004:0307 площею 0,3858 га м. Чернігів, пр-т Миру, 306 до розгляду позовної заяви ТОВ «Преторій - Буд» до КП «Паркування та ринок» Чернігівської міської ради.

В обґрунтування заяви ТОВ «Преторій - Буд» зазначає, що у зв`язку з тим, що Товариство відповідно до даного договору інвестувало кошти по даному договору і має намір завершити об`єкт інвестування, невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити виконання інвестиційного договору і зробити неможливим його виконання, оскільки дана земельна ділянка може бути передана у користування третім особам.

Частиною першою статті 140 ГПК України встановлено, що заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Розглянувши заяву про забезпечення позову, суд зазначає таке.

Згідно зі статтею 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Відповідно до статті 137 ГПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частин 5, 6 статті 140 Господарського процесуального кодексу України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 24.05.2023 у справі № 906/1162/22, від 29.06.2023 у справі № 925/1316/22, від 18.05.2023 у справі № 910/14989/22, від 24.06.2022 у справі № 904/8506/21.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає оцінку співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності прав чи законних інтересів, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він просить накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за немайновою позовною вимогою, судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. При цьому в таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду (постанова Верховного Суду від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18).

Обґрунтування необхідності забезпечення позову покладається саме на позивача та полягає в доказуванні обставин, з якими пов`язане вирішення питання про забезпечення позову. Забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення його законних вимог. Недоведення заявником дійсної необхідності забезпечення позову, а також недотримання у разі застосування конкретних заходів забезпечення зазначених критеріїв співрозмірності та збалансованості інтересів сторін є підставою для відмови у задоволенні заяви учасника справи про забезпечення позову (постанови КГС ВС від 14.11.2018 у справі № 910/8682/18, від 20.02.2019 у справі № 923/558/18, від 20.01.2025 у справі № 916/2907/24).

Особа, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність забезпечення позову, що полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 ГПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд зобов`язаний здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів і дослідити подані в обґрунтування заяви докази та встановити наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги.

За загальним правилом достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Водночас слід зазначити, що законом не визначається перелік відповідних доказів, які повинна надати особа до суду під час звернення із заявою про забезпечення позову, а тому суди в кожному конкретному випадку повинні оцінювати їх на предмет достатності, належності, допустимості та достовірності.

Предметом позову у цій справі є немайнові вимоги, зміст яких полягає у внесенні змін до Інвестиційного договору № 01/20/0307-і від 01.06.2020 в частині продовження строку його дії до 01.06.2030.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ТОВ «Преторій - БУД» не зміг в повному обсязі виконати зобов`язання протягом дії договору внаслідок істотних змін обставин, які неможливо було передбачити під час укладання інвестиційного договору, а відтак наявні підстави для продовження строку дії договору з урахуванням положень ст. 652 ЦК України.

Суд зазначає, що під час вирішення питання про забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 17.12.2018 у справі № 914/970/18, від 10.11.2020 у справі №910/1200/20.

Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову заявник посилається на те, що Товариство відповідно до інвестиційного договору інвестувало кошти по даному договору і має намір завершити об`єкт інвестування, невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити виконання інвестиційного договору і зробити неможливим його виконання, тому що земельна ділянка з кадастровим номером :01:004:0307 площею 0,3858 га у м. Чернігів, по пр-ту Миру, 306 може бути передана у користування третім особам.

Щодо заборони відповідачу вчиняти дії з передачі третім особам земельної ділянки з кадастровим номером :01:004:0307 суд зазначає, що наведені заявником обґрунтування необхідності вжиття обраних ним заходів забезпечення позову є безпідставними, адже ні матеріали позовної заяви, ні матеріали заяви про забезпечення позову не містять жодних доказів вчинення відповідачем будь-яких дій, які б свідчили про його намір передати цю земельну ділянку третім особам.

Отже, суд відхиляє доводи позивача, оскільки останні є виключно суб`єктивною думкою позивача, не містять належного правового обґрунтування та не підтвердженні жодними доказами.

Крім того, суд звертає увагу на таке.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна земельна ділянка з кадастровим номером :01:004:0307 належить на праві власності територіальній громаді міста Чернігова в особі Чернігівської міської ради.

11.07.2017 проведена державна реєстрація іншого речового права: права постійного користування земельною ділянкою; правокористувач комунальне підприємство «Паркування та ринок» Чернігівської міської ради.

Відповідно до ст. 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Згідно із частиною 1 статті 95 ЗК України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право: а) самостійно господарювати на землі; б) власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; в) використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, ліси, водні об`єкти, а також інші корисні властивості землі; г) на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; ґ) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.

З наведених приписів законодавства вбачається, що КП «Паркування та Ринок» Чернігівської міської ради, як постійний користувач земельної ділянки, наділений правомочностями володіння та користування такою земельною ділянкою.

Право землекористування як суб`єктивне право полягає у праві (правомочність) особи на експлуатацію корисних властивостей земельної ділянки у складі права власності на неї; у правовому титулі, що дає особі суб`єктивне право використовувати (чужу) земельну ділянку.

Основними принципами права землекористування є: його похідний характер від права власності на землю; раціональне використання ділянок за основним цільовим призначенням із здійсненням їх ефективної охорони та дотриманням вимог щодо пріоритету екологічної безпеки тощо.

Право постійного землекористування може виникати стосовно будь-яких земельних ділянок державної та комунальної власності. Воно не включає правомочності розпорядження земельною ділянкою або правом на неї. Постійний землекористувач отримує права володіння та користування земельною ділянкою, тобто можливість виключного і відокремленого від інших осіб землекористування.

З урахуванням наведеного суд зазначає, що наявна у постійного землекористувача правомочність користування земельною ділянкою є обмеженою порівняно з правомочністю власника цієї земельної ділянки, який наділений не лише правом володіння та користування, а й правом на розпорядження землею, у тому числі шляхом її передачі в користування як з оформленням відповідного речового права (права оренди або права постійного користування), так і шляхом надання земельної ділянки у користування на підставі зобов`язального правочину, за яким право тимчасового користування земельною ділянкою не підлягає державній реєстрації.

Водночас постійний землекористувач такими правами не наділений, оскільки право постійного землекористування передбачає використання земельної ділянки за її цільовим призначенням безпосередньо та виключно землекористувачем без можливості передання такого права третім особам, у тому числі на підставі правочинів, за якими речові права на земельну ділянку іншій особі не передаються.

З огляду на викладене, суд зазначає, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача.

Як убачається з вище наведеного, до правомочностей відповідача в силу закону не належить право розпорядження земельною ділянкою, яка знаходиться у нього в постійному користуванні, зокрема вчинення дій щодо передачі земельної ділянки третім особам.

Отже, вимога Товариства з обмеженою відповідальністю «Преторій - Буд» про заборону Комунальному підприємству «Паркування та ринок» Чернігівської міської ради передавати в користування третім особам земельну ділянку з кадастровим номером :01:004:0307 площею 0,3858 га у м. Чернігів, по пр-ту Миру, 306 до розгляду позовної заяви ТОВ «Преторій - Буд» до КП «Паркування та ринок» Чернігівської міської ради є безпідставною, враховуючи що заявником не доведено обґрунтованої ймовірності вчинення Відповідачем відповідних дій з передачі земельної ділянки третім особам, та, як наслідок, що невжиття заявлених заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, і які є предметом даного спору.

Враховуючи наведене, за висновком суду заява про забезпечення позову задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 136, 138, 139, 140, 234, 235, 255 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні заяви від 27.03.2026 Товариства з обмеженою відповідальністю «Преторій - Буд» про забезпечення позову.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання 30.03.2026.

Відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду протягом десяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повідомити учасників справи про можливість одержання інформації по справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/.

Суддя Т.О.Кузьменко