СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2026 року м. Харків Справа № 922/2315/16 (922/2311/25)

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Мартюхіна Н.О.,

за участю секретаря судового засідання Довгань А.О.,

за участю представників учасників справи:

прокуратури - Богатирьова О.К., на підставі службового посвідчення прокуратури України від 03.11.2025;

першого відповідача (в режимі відеоконференції) - Гордієнко А.Г. на підставі довіреності б/н від 28.01.2025;

другого відповідача - Репнін Є.Ю. (керівник) згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань;

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні першого відповідача (в режимі відеоконференції) - Комарова В.П. згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань;

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Державного підприємства «Дослідне господарство «Борки» Інституту овочівництва і баштанництва Національної академії аграрних наук України» (вх.№267Х/2) на рішення Господарського суду Харківської області від 29.01.2026 у справі №922/2315/16 (922/2311/25) ухвалене у приміщенні Господарського суду Харківської області суддею Устатим В.О. (повне рішення складено 04.02.2026)

за позовом керівника Чугуївської окружної прокуратури Харківської області, м. Чугуїв, Харківська області,

в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, м. Харків,

до відповідачів: 1. Державного підприємства «Дослідне господарство «Борки» Інституту овочівництва і баштанництва Національної академії аграрних наук України», Харківська область, Чугуївський район, с.Бірки,

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілл-Агро», Харківський район, Харківська область, смт. Буди,

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні першого відповідача: Фонду державного майна України, м. Київ,

про визнання договору недійсним та звільнення земельних ділянок в межах справи про банкрутство Державного підприємства «Дослідне господарство «Борки» Інституту овочівництва і баштанництва Національної академії аграрних наук України»,

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Харківської області надійшла позовна заява керівника Чугуївської окружної прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області до Державного підприємства «Дослідне господарство «Борки» Інституту овочівництва і баштанництва Національної академії аграрних наук України» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілл-Агро», в якій прокурор просив суд:

1. Прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі;

2. Визнати недійсним договір на посів, вирощування та збирання сільськогосподарської продукції від 17.11.2023 №1, укладений між Державним підприємством «Дослідне господарство «Борки» Інституту овочівництва і баштанництва НААН України» та ТОВ «Мілл-Агро»;

3. Зобов`язати ТОВ «Мілл-Агро» звільнити земельні ділянки площею 564,1892 га, а саме: із кадастровими номерами :01:000:0298 площею 32,0523 га, :01:000:0268 площею 19,4066 га, :01:000:0296 площею 41,7912 га, :01:000:0248 площею 84,7695 га, :01:000:0315 площею 168,4754 га, :01:000:0314 площею 32,5277 га, :01:000:0271 площею 16,2492 га, :01:000:0301 площею 69,1611 га, :01:000:0317 площею 237,0552 га, які є предметом договору на посів, вирощування та збирання сільськогосподарської продукції від 17.11.2023 №1 (згідно з додатком №1 до договору) з одночасним приведенням їх у первісний стан, який існував до порушення прав;

4. Залучити у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Фонд державного майна України;

5. Стягнути із відповідачів судовий збір за подання позовної заяви на користь Харківської обласної прокуратури;

Позовні вимоги обґрунтовані, крім іншого, тим, що спірний договір є удаваним правочином та містить ознаки договору оренди, що суперечить вимогам цивільного та земельного законодавства та відповідно до положень статей 203, 215, 235 Цивільного кодексу України є підставою для визнання його недійсним. Оскільки оспорюваний договір на посів, вирощування та збирання сільськогосподарської продукції від 17.11.2023 №1, укладений між Державним підприємством «Дослідне господарство «Борки» Інституту овочівництва і баштанництва НААН України», за яким здійснювалося користування земельною ділянкою підлягає визнанню недійсним, то земельна ділянка підлягає звільненню зі сторони ТОВ «Мілл-Агро» з одночасним приведенням їх у первісний стан, який існував до порушення прав.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 09.01.2026 у справі №922/2315/16 (922/2311/25) позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір на посів, вирощування та збирання сільськогосподарської продукції від 17.11.2023 №1, укладений між Державним підприємством «Дослідне господарство «Борки» Інституту овочівництва і баштанництва НААН України» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілл-Агро».

Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Мілл-Агро» звільнити земельні ділянки площею 564,1892 га, а саме із кадастровими номерами: :01:000:0298 площею 24,2321 га, :01:000:0268 площею 10,2506 га, :01:000:0296 площею 24,8815 га, :01:000:0248 площею 83,6931 га, :01:000:0315 площею 122,5362 га, :01:000:0314 площею 32,5277 га, :01:000:0271 площею 16,2492 га, :01:000:0301 площею 37,4309 га, :01:000:0317 площею 212,3879 га, які є предметом договору на посів, вирощування та збирання сільськогосподарської продукції від 17.11.2023 №1 з одночасним приведенням їх у первісний стан, який існував до порушення прав.

В решті вимог відмовлено.

Стягнуто з Державного підприємства «Дослідне господарство «Борки» Інституту овочівництва і баштанництва НААН України» на користь Харківської обласної прокуратури судовий збір у розмірі 2422,40 грн.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілл-Агро» на користь Харківської обласної прокуратури судовий збір у розмірі 2422,40 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, 11.02.2026 через підсистему Електронний суд до Східного апеляційного господарського суду від Державного підприємства «Дослідне господарство «Борки» Інституту овочівництва і баштанництва Національної академії аграрних наук України» надійшла апеляційна скарга, в якій скаржник просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 29.01.2026 у справі №922/2315/16 (922/2311/25) та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовної заяви керівника Чугуївської окружної прокуратури Харківської області в інтересах держави, в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що як вбачається із статуту Державного підприємства «Дослідне господарство «Борки» Інституту овочівництва і баштанництва Національної академії аграрних наук України» (скорочено ДП «ДГ «Борки» ІОБ НААН України»), норми якого діяли на час укладання договору, у підприємства відсутній обов`язок погоджувати такий оскаржуваний у даній справі договір з ГУ Держгеокадастру у Харківській області, Фондом державного майна України чи з іншим суб`єктами, оскільки ДП ДГ «Борки» є самостійним суб`єктом господарювання.

За своїм змістом між сторонами було укладено договір щодо взаємних зобов`язань сторін з посіву, вирощування та збирання сільськогосподарської діяльності, тобто договір, що містить в собі елементи різних договорів, що не суперечить ні діючому законодавству України, ні статуту ДП «ДГ «Борки» ІОБ НААН України».

Скаржник зазначає, що всупереч поясненням першого відповідача щодо посилання позивача не на чинну редакцію статуту ДП «ДГ «Борки» ІОБ НААН України» під час укладання спірного договору, суд першої інстанції на таке уваги не звернув і в своєму рішенні посилається на норми статуту, який не був чинний на момент виникнення спірних правовідносин.

Апелянт наполягає на тому, що судом першої інстанції:

- не досліджено доказів, що підтверджують процес контролю з боку ДП «ДГ «Борки» ІОБ НААН України вирощування сільськогосподарської продукції за договором;

- умов розрахунків між сторонами за договором;

- умов договору щодо процесу здійснення ДП ДГ «Борки» ІОБ НААН України наукового аналізу, контролю чи вивчення кількісних та якісних показників земель та урожайності за наслідками їх обробітку, вирощування та збирання сільськогосподарської продукції.

Крім того скаржник звертає увагу, що судом першої інстанції задоволено вимогу щодо звільнення ТОВ «Мілл-Агро» земельних ділянок та приведення їх у первісний стан без достатніх доказів того, що другий відповідач ці ділянки займав та займає, тобто відповідна позовна вимога є неналежною та свідчить про неефективний спосіб захисту в даній справі.

Апелянт наполягає, що місцевий господарський суд без належних на те підстав, без заяви позивача про уточнення позовних вимог чи зміну предмету позову тощо, вийшов за межі заявлених позовних вимог, змінивши загальну площу земельних ділянок, які належить звільнити другому відповідачу, без дослідження фактів та за відсутності доказів щодо їх заняття ТОВ «Мілл-Агро», чим порушив ч. 2. ст. 237 ГПК України.

Згідно з витягом протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями суду від 11.02.2026, для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Тарасова І.В.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 20.02.2026 року відкрито апеляційне провадження за скаргою Державного підприємства «Дослідне господарство «Борки» Інституту овочівництва і баштанництва Національної академії аграрних наук України» на рішення Господарського суду Харківської області від 29.01.2026 у справі №922/2315/16 (922/2311/25). Встановлено строк протягом якого учасники справи мають право подати до суду відзиви на апеляційну скаргу, а також встановлено строк протягом якого учасники справи мають право подати до суду клопотання, заяви, документи та докази в обґрунтування своєї позиції по справі. Справу призначено до розгляду в судове засідання і роз`яснено шляхи реалізації права учасників справи на участь у судовому засіданні, а також шляхи реалізації права учасників справи на подання документів до суду засобами електронного зв`язку. Витребувано з Господарського суду Харківської області матеріали справи №922/2315/16 (922/2311/25).

Вказана ухвала була направлена та доставлена зареєстрованим учасникам через підсистему Електронний суд до електронного кабінету користувача 20.02.2026.

27.02.2026 матеріали справи №922/2315/16 (922/2311/25) на вимогу надійшли до Східного апеляційного господарського суду.

Чугуївської окружної прокуратури Харківської області надала відзив на апеляційну скаргу (вх.№2809 від 09.03.2026), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об`єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв`язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Прокуратура зазначає, що до суду разом з позовною заявою було надано копію статуту 2023 року, підписаного першим заступником Голови ФДМ України із вихідним штрих кодом від 18.10.2023 №1861. Порівнюючи зміст вказаного статуту та положення спірного договору чітко вбачається, що у договорі передбачено умови з урахуванням положень нового статуту. Однак, у будь-якому разі вказане не впливає на суть правочину: фактичну передачу земель державної власності приватному підприємству для ведення господарської діяльності. Аналізуючи умови спірного договору можна встановити, що всі корисні властивості цінних земель державної власності виключно з метою отримання прибутку використовує суб`єкт підприємницької діяльності - ТОВ «Мілл-Агро». При цьому які агрономічні послуги надаються згідно зі спірним договором жодними доказами не підтверджені. Фактично, крім права користування земельною ділянкою першим відповідачем жодних інших послуг не надавалось та іншого внеску у взаємні зобов`язання учасників не вносились. Спірний договір містить усі істотні умови договору оренди землі, а саме: об`єкт оренди - п. 1.1 договору (земельні ділянки площею 562,1892 га), строк дії договору оренди - п. 7.1 договору (до 31.12.2026), вартість робіт - п.3.2 договору. Таким чином, договір на посів, вирощування та збирання сільськогосподарської продукції від 17.11.2023 належить до удаваних правочинів, оскільки за його змістом він виражає волю його сторін на укладання саме договору оренди землі.

Другий відповідач також надав відзив на апеляційну скаргу (вх.№3127 від 18.03.2026), в якому погоджується з доводами та вимогами скарги, вважає їх ґрунтовними і суттєвими у зв`язку з чим просить рішення Господарського суду Харківської області від 29.01.2026 по справі №922/2315/16 (922/2311/25) скасувати.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.03.2026 року, у зв`язку із перебуванням у відпустці судді Тарасової І.В., для розгляду справи №922/2315/16 (922/2311/25) сформовано новий склад суду, а саме: головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Мартюхіна Н.О.

У судовому засіданні 26.03.2026 представник першого відповідача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги і наполягав на її задоволенні. Представник другого відповідача підтримав позиції скаржника. Представник прокуратури проти позиції апелянта заперечував з підстав викладених у відзиві. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні першого відповідача письмового відзиву не надав, однак усно оголосив позицію у справі, яка полягає у тому, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, про причини неявки суд не сповістив.

Суд в ухвалі від 20.02.2026 визнав, що участь сторін у судовому засіданні не є обов`язковою, а також доводив до відома учасників апеляційного провадження, що нез`явлення їх представників в судове засідання не є перешкодою розгляду апеляційної скарги по суті.

У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзивах на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні представників учасників справи, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи: об`єкт нерухомого майна земельна ділянка, площею 16,2492 га, кадастровий номер :01:000:0271, форма власності державна, власник земельної ділянки - Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, передана в постійне користування Державному підприємству «Дослідне господарство «Борки» Інституту овочівництва і баштанництва Національної академії аграрних наук України». Право постійного користування вказаною земельною ділянкою підтверджується державним актом серія та номер: ХР-12-00-000201 від 07.07.1994. Цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Об`єкт нерухомого майна земельна ділянка, площею 237,0552 га, кадастровий номер :01:000:0317, форма власності державна; власник земельної ділянки - Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, передана в постійне користування Державному підприємству «Дослідне господарство «Борки» Інституту овочівництва і баштанництва Національної академії аграрних наук України. Право постійного користування вказаною земельною ділянкою підтверджується державним актом серія та номер: ХР-12-00-000201 від 01.07.1994. Цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Об`єкт нерухомого майна земельна ділянка, площею 84,7695 га, кадастровий номер :01:000:0248, форма власності державна, власник земельної ділянки - Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, передана в постійне користування Державному підприємству «Дослідне господарство «Борки» Інституту овочівництва і баштанництва Національної академії аграрних наук України». Право постійного користування вказаною земельною ділянкою підтверджується державним актом серія та номер: ХР-12-00-000201 від 01.07.1994. Цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Об`єкт нерухомого майна земельна ділянка, площею 168,4754 га, кадастровий номер :01:000:0315, форма власності державна, власник земельної ділянки - Головне управління Держгеокадастру у Харківській області та передана в постійне користування Державному підприємству «Дослідне господарство «Борки» Інституту овочівництва і баштанництва Національної академії аграрних наук України». Право постійного користування вказаною земельною ділянкою підтверджується державним актом серія та номер: ХР-12-00-000201 від 01.07.1994. Цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Об`єкт нерухомого майна земельна ділянка, площею 19,4066 га, кадастровий номер :01:000:0268, форма власності державна; власник земельної ділянки Головне управління Держгеокадастру у Харківській області та передана в постійне користування Державному підприємству «Дослідне господарство «Борки» Інституту овочівництва і баштанництва Національної академії аграрних наук України». Право постійного користування вказаною земельною ділянкою підтверджується державним актом серія та номер: ХР-12-00-000201 від 01.07.1994. Цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Об`єкт нерухомого майна земельна ділянка, площею 41,7912 га, кадастровий номер :01:000:0296, форма власності державна; власник земельної ділянки Головне управління Держгеокадастру у Харківській області та передана в постійне користування Державному підприємству «Дослідне господарство «Борки» Інституту овочівництва і баштанництва Національної академії аграрних наук України». Право постійного користування вказаною земельною ділянкою підтверджується державним актом серія та номер: ХР-12-00-000201 від 01.07.1994. Цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Об`єкт нерухомого майна земельна ділянка, площею 32,5277 га, кадастровий номер :01:000:0314, форма власності державна; власник земельної ділянки Головне управління Держгеокадастру у Харківській області та передана в постійне користування Державному підприємству «Дослідне господарство «Борки» Інституту овочівництва і баштанництва Національної академії аграрних наук України». Право постійного користування вказаною земельною ділянкою підтверджується державним актом серія та номер: ХР-12-00-000201 від 01.07.1994. Цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Об`єкт нерухомого майна земельна ділянка, площею 69,1611 га, кадастровий номер :01:000:0301, форма власності державна; власник земельної ділянки Головне управління Держгеокадастру у Харківській області та передана в постійне користування Державному підприємству «Дослідне господарство «Борки» Інституту овочівництва і баштанництва Національної академії аграрних наук України». Право постійного користування вказаною земельною ділянкою підтверджується державним актом серія та номер: ХР-12-00-000201 від 01.07.1994. Цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Об`єкт нерухомого майна земельна ділянка, площею 32,0523 га, кадастровий номер :01:000:0298, форма власності державна; власник земельної ділянки Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, передана в постійне користування «Державному підприємству «Дослідне господарство «Борки» Інституту овочівництва і баштанництва Національної академії аграрних наук України». Право постійного користування вказаною земельною ділянкою підтверджується державним актом серія та номер: ХР-12-00-000201 від 01.07.1994. Цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

В матеріалах справи міститься державний акт серія та номер: ХР-12-00-000201 від 01.07.1994 на право постійного користування землею разом із планом зовнішніх меж земельних ділянок .

Відповідно до п. 1.1 статуту Державного підприємства «Дослідне господарство «Борки» Інституту овочівництва та баштанництва НААН України» (далі - статут) - Державне підприємство «Дослідне господарство «Борки» Інституту овочівництва і баштанництва Національної академії аграрних наук України» (перший відповідач у справі) є державним унітарним підприємством, що діє як державне комерційне підприємство, засноване на державній власності та належить до сфери управління Фонду державного майна України (далі - суб`єкт управління підприємства).

Підприємство створене відповідно до законодавства України та у своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, наказами суб`єкта управління підприємства, іншими нормативно-правовими актами та цим статутом (п.1.2).

У пункті 3.1. статуту передбачено, що метою діяльності підприємства є одержання прибутку на основі здійснення, господарської і комерційної діяльності у галузі сільського господарства, а також іншої господарської діяльності. Проведення будь-яких видів виробничо-комерційної діяльності не заборонених чинним законодавством України.

Пунктом 3.2. статуту передбачено, що основним видом діяльності підприємства є розведення свійської птиці.

Пунктом 3.3. статуту передбачено, що предметом діяльності підприємства є, крім іншого, вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур; вирощування овочів і баштанних культур коренеплодів і бульбоплодів та інше.

Пунктом 7.1. статуту передбачено, що майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання.

Відповідно до п. 7.10. статуту підприємство має право в установленому законодавством порядку здавати в оренду об`єкти, що належать до основних фондів підприємства, за погодженням суб`єкта управління підприємства (ФДМУ).

Згідно п. 7.13. статуту передбачено, що підприємство здійснює володіння, користування землею та іншими природними ресурсами відповідно до мети своєї діяльності згідно із законодавством.

Слід відзначити, що відповідні положення статуту є ідентичними як у редакції до 12.12.2023 так і після. Отже, посилання на те, що суд керувався невірною редакцією статуту не впливає на суть розгляду спірних правовідносин.

17.11.2023 року між ДП «ДГ «Борки» (сторона 1) та ТОВ «Мілл-Агро» (сторона 2) укладено договір на посів, вирощування та збирання сільськогосподарської продукції №1 (далі - договір).

За умовами п.1.1. договору його предметом є взаємні зобов`язання сторін щодо організації, виконання робіт та послуг, а також матеріально технічного і фінансового забезпечення виконання комплексу сільськогосподарських робіт із посіву, вирощування та збирання сільськогосподарської продукції рослинництва високої якості на землях сільськогосподарського призначення загальною площею 564,1892 га, які на праві постійного користування належать стороні 1.

У відповідності до п. 1.2 договору найменування сільськогосподарських культур та строки збирання сільськогосподарської продукції рослинництва визначається виробничою програмою на відповідний рік (додаток №1).

Пунктом 1.3 договору визначено, що під час виконання договору витрати сторони 2 (сировина, матеріали, техніка) залишаються у власності сторони 2. Отримані за рахунок витрат сторони 2 посіви на полях, а також зібрана сільськогосподарська продукція залишаються у власності сторони 2.

Пунктом 1.4 договору визначено, що комплекс конкретних технологічних операцій, вчинення яких покладається на кожну сторону, визначається виробничою програмою та технологічною картою на відповідний рік.

Метою договору відповідно до п.2.1 є прагнення сторін, на основі впровадження сільськогосподарських розробок, застосування сучасної техніки та технології вирощування та захист рослин, отримання продукції рослинництва, яка б відповідала вимогам діючих державних стандартів, підтримання сільськогосподарського виробництва на площі сільськогосподарських угідь та отримання врожаю, а також належне виконання обов`язку сторонами, зокрема впровадження сільськогосподарських розробок, отримання продукції рослинництва, підтримання сільськогосподарського виробництва; виконання статутних цілей, зберігання та підтримання в належному стані майна (активів) сторони 1 (ДП «ДГ «Борки» ІОБ НААН України»), забезпечення виконання інших обов`язків, передбачених діючим законодавством України.

Згідно з п. 3.2 договору за виконання робіт з розробки технологічних карт вирощування сільськогосподарських культур та агрономічних послуг у вигляді виконання нагляду, технологічно-виробничого супроводу, іншої консультативної допомоги при вирощуванні сільськогосподарських культур згідно виробничої програми на відповідний рік, та виконання інших обов`язків сторін відповідно до умов даного договору, сторона 2 щомісячно сплачує гарантований обов`язковий авансовий платіж стороні 1, який входить до складу витрат сторони 2 в розмірах і строках, визначених сторонами згідно умов договору та додатку №2, а також додатковий платіж, відповідно до п. 3.4 даного договору.

У п. 3.3 договору сторонами домовлено, що сума гарантованого обов`язкового авансового платежу з розробки технологічних карт, надання агрономічних послуг за відповідний рік, та виконання інших обов`язків сторін відповідно до умов даного договору складає 873284,00 грн, який сплачується стороною 2 на користь сторони 1, в строки визначені в додатку №2.

У п. 3.4 договору сторонами домовлено, що розмір додаткового платежу розраховується в залежності від досягнутого рівня врожайності по кожній окремій культурі, згідно виробничої програми на поточний рік дії договору. Сума (розмір) перевищення врожайності, яка отримана понад рівень середньої врожайності по району за останні три роки, згідно офіційних даних органів статистики, відповідно до фактичного рівня врожайності зібраного у поточному році дії договору, підлягає сплаті стороною 2 на користь сторони 1. Продукція або її вартість, що отримана стороною 1, в якості додаткового платежу сторони 2 , згідно умов даного договору, є власністю сторони 1.

Відповідно до пункту 4.2.1 договору сторона 1 зобов`язана виконати розробку і апробацію технологічних карт вирощування сільськогосподарських культур на земельних ділянках загальною площею 564,1892 га та надати агрономічні послуги у тому числі у вигляді виконання нагляду, технологічно-виробничого супроводу, іншої консультативної допомоги при вирощуванні сільськогосподарських культур згідно виробничої програми (додаток №1).

Згідно з п. 4.2.2. договору сторона 1 зобов`язана забезпечити зберігання паливно-мастильних матеріалів, добрив, насіння, врожаю та сільськогосподарської техніки згідно додатково укладених договорів.

Відповідно п. 4.4.1. договору сторона 2 зобов`язана впровадити умови технологічних карт, виконати в оптимальні періоди з високою якістю роботи і операції, передбачені картами, виконати інші роботи, направлені на виконання умов договору, в т.ч. по обробці ґрунту, посіву, обробці та збиранню сільськогосподарських культур. Сторона 2 проводить усі вказані роботи за рахунок власних матеріальних засобів, в т.ч. посівний матеріал і добрива, техніка та знаряддя, фінансові ресурси.

Строк дії договору - до 31.12.2026 але в будь-якому випадку до повного виконання своїх зобов`язань сторонами (п. 7.1 договору).

До позовної заяви прокурором долучена карта землекористування до договору на посів, вирощування та збирання сільськогосподарської продукції №1 від 17.11.2023.

03.12.2024 між ДП «ДГ «Борки» та ТОВ «Мілл-Агро» укладено додаткову угоду №1 до договору на посів, вирощування та збирання сільськогосподарської продукції №1 від 17.11.2023.

18.12.2024 між ДП «ДГ «Борки» та ТОВ «Мілл-Агро» укладено додаткову угоду №2 до договору на посів, вирощування та збирання сільськогосподарської продукції №1 від 17.11.2023, якою сторони дійшли згоди внести зміни до розділу 3.3. договору та викласти його в такій редакції: « 3.3. Сторонами домовлено, що сума гарантованого обов`язкового авансового платежу з розробки технологічних карт, надання агрономічних послуг за відповідний рік, та виконання інших обов`язків сторін відповідно до умов даного договору складає 1073284,00 грн, який сплачується стороною 2 на користь сторони 1, в строки визначені в додатку №2».

17.03.2025 між ДП «ДГ «Борки» та ТОВ «Мілл-Агро» укладено додаткову угоду №3 до договору на посів, вирощування та збирання сільськогосподарської продукції №1 від 17.11.2023.

ДП «ДГ «Борки» та ТОВ «Мілл-Агро» додатками №1 до договору на посів, вирощування та збирання сільськогосподарської продукції №1 від 17.11.2023 погодили виробничу програму по вирощуванню сільськогосподарських культур на 2024 рік , 2025 рік, а також додатками №2 графіки щомісячних авансових платежів на 2024 рік , 2025 рік.

Суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення встановив, що у контексті змісту позовних вимог, доведеним є наявність підстав для представництва прокурором інтересів держави у даній справі.

Колегія суддів враховує, що жодним учасником справи не наведено будь-яких заперечень щодо представництва прокурором інтересів держави у даній справі, а останнім належним чином доведено правомірність ініціювання відповідного судового процесу.

Щодо суті позовних вимог колегія суддів зазначає таке.

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені у ст. 203 Цивільного кодексу України, відповідно до якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх і непрацездатних дітей.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України). Правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону визначені параграфом 2 глави 16 Цивільного кодексу України.

Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 16.04.2019 року у справі №916/1171/18, від 14.11.2018 року у справі №910/8682/18, від 30.08.2018 року у справі №904/8978/17, від 04.03.2019 року у справі №5015/6070/11, від 10.09.2019 року у справі №917/317/19, від 09.07.2019 року у справі №903/849/17.

Відповідно до ст. 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Оскільки воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які ним передбачені, вирішенню підлягають питання правової природи оспорюваного правочину (правочинів) та характер спірних правовідносин сторін. У постанові від 23.01.2019р. у справі №522/14890/16-ц Верховний Суд зазначив, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визначити, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним.

В свою чергу, за удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. У такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, удаваний правочин своєю формою прикриває реальний правочин. Правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на його зміст. Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 11.03.2020 у справі №923/658/19.

При цьому, зміст оспорюваного договору та його правова природа не залежать від його назви. Оскільки воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які ним передбачені, вирішенню підлягають питання правової природи оспорюваного правочину та характер спірних правовідносин сторін.

Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду землі» та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 1 Закону України «Про оренду землі» визначено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції погодився з твердженням прокурора про те, що зі змісту оспорюваного договору вбачається, що до спірного правочину слід застосовувати правила, передбачені для договору оренди земельної ділянки, оскільки перший відповідач фактично передав за плату земельні ділянки на певний строк в користування другому відповідачу. Таким чином, оспорюваний договір є прихованим договором оренди землі, а його зміст не відповідає вимогам законодавства, що є підставою для визнання його недійсним.

Так, у підтвердження вказаних висновків свідчить наступне.

«Квазі-орендний» договір (або прихована оренда) - це спосіб передати державне або комунальне майно в користування без проведення аукціону заздалегідь визначеній особі за плату, визначену на розсуд сторін угоди.

Аналізуючи умови спірного договору, можна достеменно встановити, що він містить усі істотні умови договору оренди землі, а саме: об`єкт оренди - п. 1.1 договору (земельні ділянки площею 562,1892 га), строк дії договору оренди - п. 7.1 договору (до 31.12.2026), вартість робіт (обробіток, вирощування, збирання врожаю) - п.3.2 договору.

При цьому усі корисні властивості цінних земель державної власності, як і отримання прибутку від цих властивостей використовує суб`єкт підприємницької діяльності - ТОВ «Мілл-Агро», який за умовами договору вирощує збирає та реалізує, то що отримано в результаті використання земельної ділянки. Які агрономічні послуги надаються згідно зі спірним договором з боку першого відповідача, доказами не підтверджено. Фактично, ДП «ДГ «Борки» окрім права користування земельною ділянкою, інших послуг не надавалось та іншого внеску у взаємні зобов`язання учасників не вносились.

Очевидним є те, що у даній ситуації значно більші прибутки від дій спірного договору отримує сторона 2 (ТОВ «Мілл-Агро»), що за усіма об`єктивними, істотними та конкретними ознаками вказує на укладений 17.11.2023 договір оренди землі та вказана угода є удаваним правочином.

Постановою №905/20/23 від 15.11.2024 Верховний Суд виснував, що правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст, а тому при оцінці відповідності волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків.

Оспорюваний договір за змістом фактичних відносин в комплексі може вважатися договором оренди земельної ділянки, оскільки за його змістом він виражає волю його сторін на укладання саме договору оренди землі, а неналежне оформлення договору та відносин оренди у цьому випадку є тим способом, завдяки якому досягається прихована мета передачі в користування земельних ділянок.

Метою оскаржуваного договору є обробіток земельних ділянок, переданих Державним підприємством приватному товариству суб`єкту підприємницької діяльності. Про спільне збирання врожаю та його реалізацію у договорі нічого не вказано. У своїй сукупності умови договори вказують на те, що ТОВ «Мілл-Агро» отримало врожай, а ДП «ДГ «Борки» ІОБ НААН України отримали дохід у вигляді плати за виконання певних робіт, а саме за надання земельної ділянки у користування.

Апелянтом не доведено, що ним здійснювався науковий аналіз, контролю чи вивчення кількісних та якісних показників земель та урожайності за наслідками їх обробітку, вирощування та збирання сільськогосподарської продукції, хоча договір спрямований на наукові дослідження, впровадження сільськогосподарських розробок, застосування сучасної техніки та технологій захисту рослин, отримання продукції рослинництва, яка б відповідала вимогам діючих державних стандартів.

Оскільки між відповідачами виникли відносини з передачі в оплатне користування земельних ділянок державної власності, метою яких є отримання товариствами прибутку від врожаю сільськогосподарських культур, які там вирощуються, а умови оспорюваного правочину свідчить про те, що між відповідачами фактично укладено договір оренди земельної ділянки, то до нього слід застосовувати правила, передбачені для договору оренди земельної ділянки.

Відповідно до ст. 95 Земельного кодексу України, землекористувачі мають право: а) самостійно господарювати на землі; б) власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; в) використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, ліси, водні об`єкти, а також інші корисні властивості землі; г) на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; ґ) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди. Тому, саме комунальне підприємство, як землекористувач на титулі права постійного користування, наділене передбаченими ст. 95 Земельного кодексу України правами щодо земельних ділянок, належних йому на праві постійного користування.

Крім того, відповідно до ст. 6 Закону України «Про оренду землі», орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Згідно з ч. 1 ст. 78 Земельного кодексу України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Частиною 1 ст. 92 Земельного кодексу України визначено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про оренду землі», орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи. Орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, є сільські, селищні, міські ради в межах повноважень, визначених законом.

Положенням ч.2 ст.16 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення про передачу в оренду відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону. Відповідно до ст. 122 Земельного кодексу України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Згідно вимог ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів.

Користувачу не надано право розпоряджатись наданими йому у користування землями шляхом їх передачі у фактичну оренду, оскільки таким правом наділений лише власник землі або уповноважена ним особа, яким наразі перший відповідач не являється.

Згідно з Положенням про Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, затвердженим наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17.11.2016 Головне управління здійснює розпорядження землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених Земельним кодексом України, на території Харківської області.

Отже, розпорядження спірними земельними ділянками належить до компетенції Головного управління Держгеокадастру у Харківській області.

Державний акт на право постійного користування не є тим документом, який надає право користувачеві земельної ділянки надавати третім особам земельну ділянку, тобто, розпоряджатися нею, в тому числі шляхом надання в оренду чи в спільну діяльність, оскільки цим правом наділений відповідний орган, уповноважений державою на здійснення даних функцій, а такий орган згоди на передачу в оренду спірної земельної ділянки не надавав та відповідне рішення не приймав.

З огляду на вищевикладене, відповідно ст. ст. 95, 96 Земельного кодексу України земельна ділянка, яка перебуває у користуванні ДП «ДГ «Борки» ІОБ НААН України», не може бути передана у користування третім особам. Вказане дає підстави вважати, що спірний договір за яким земельні ділянки фактично були передані в оренду, суперечить вимогам цивільного та земельного законодавства, та відповідно до положень статей 203, 215, 235 Цивільного кодексу України, є підставою для визнання його недійсним.

Беручи до уваги вищевказані положення законодавства, встановлені судом обставини, зміст доводів учасників процесу та наявних доказів, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що оспорюваний договір укладено всупереч приписів закону, у зв`язку з чим, позовна вимога про визнання недійсним договору на посів, вирощування та збирання сільськогосподарської продукції від 17.11.2023 №1, укладеного між Державним підприємством «Дослідне господарство «Борки» Інституту овочівництва і баштанництва НААН України» та ТОВ «Мілл-Агро» обґрунтовано задоволена.

Щодо позовних вимог про зобов`язання ТОВ «Мілл-Агро» звільнити земельні ділянки площею 564,1892 га, а саме: із кадастровими номерами :01:000:0298 площею 32,0523 га, :01:000:0268 площею 19,4066 га, :01:000:0296 площею 41,7912 га, :01:000:0248 площею 84,7695 га, :01:000:0315 площею 168,4754 га, :01:000:0314 площею 32,5277 га, :01:000:0271 площею 16,2492 га, :01:000:0301 площею 69,1611 га, :01:000:0317 площею 237,0552 га, з одночасним приведенням їх у первісний стан, який існував до порушення прав слід вказати наступне.

Предметом договору на посів, вирощування та збирання сільськогосподарської продукції від 17.11.2023 №1 земельні ділянки площею 564,1892 га. Натомість, прокурор фактично просив суд звільнити земельні ділянки загальною площею 701,4882 га.

Так, відповідно до карти землекористування до договору на посів, вирощування та збирання сільськогосподарської продукції від 17.11.2023 №1, укладеним між Державним підприємством «Дослідне господарство «Борки» Інституту овочівництва і баштанництва НААН України» та ТОВ «Мілл-Агро», останньому були надані земельні ділянки загальною площею 564,1892 га, а саме із кадастровими номерами: :01:000:0298 площею 24,2321 га, :01:000:0268 площею 10,2506 га, :01:000:0296 площею 24,8815 га, :01:000:0248 площею 83,6931 га, :01:000:0315 площею 122,5362 га, :01:000:0314 площею 32,5277 га, :01:000:0271 площею 16,2492 га, :01:000:0301 площею 37,4309 га, :01:000:0317 площею 212,3879 га.

Розбіжність у площі земель обумовлена тим, що сторони передбачили часткове використання окремих земельних ділянок із конкретними кадастровими номерами та конкретною площею згідно із даних ДЗК та Державного реєстру прав на речові права. Прокурором зазначено площу ділянок за кадастровим номером.

Таким чином обґрунтованим є задоволення позовної вимоги частково, а саме про зобов`язання Товариство з обмеженою відповідальністю «Мілл-Агро» звільнити земельні ділянки площею 564,1892 га із кадастровими номерами: :01:000:0298 площею 24,2321 га, :01:000:0268 площею 10,2506 га, :01:000:0296 площею 24,8815 га, :01:000:0248 площею 83,6931 га, :01:000:0315 площею 122,5362 га, :01:000:0314 площею 32,5277 га, :01:000:0271 площею 16,2492 га, :01:000:0301 площею 37,4309 га, :01:000:0317 площею 212,3879 га, які є предметом договору на посів, вирощування та збирання сільськогосподарської продукції від 17.11.2023 №1 з одночасним приведенням їх у первісний стан, який існував до порушення прав.

В решті вимоги правомірно відмовлено з огляду на її не підтвердження та суперечність предмету оскаржуваного договору і відомостям карти землекористування до договору.

Щодо тверджень апелянта про ненадання оцінки судом першої інстанції обставина дійсного використання та передання другому відповідачу земельних ділянок у користування та належності способу захисту, обраного позивачем, колегія суддів зазначає наступне.

У частині першій та другій статті 5 Господарського процесуального кодексу України визначено, що, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Окрім цього, якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною; правові наслідки виконання двостороннього недійсного правочину охоплюють собою двосторонню реституцію; законом можуть бути встановлені особливі умови застосування наслідків, визначених у статті 216 Цивільного кодексу України, або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Надаючи оцінку обраному прокурором способу захисту, суд апеляційної інстанції звертається до висновків Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладених у постанові від 15.11.2024 у справі №905/20/23 в подібних правовідносинах:

«До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Окрім цього, якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною; правові наслідки виконання двостороннього недійсного правочину охоплюють собою двосторонню реституцію; законом можуть бути встановлені особливі умови застосування наслідків, визначених у ст. 216 Цивільного кодексу України, або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Отже, наслідками недійсності правочину є поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція), тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином, яке може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за правочином, залишається у його сторони.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1 ст. 216 Цивільного кодексу України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Метою проведення реституції є відновлення між сторонами такого собі status quo у фактичному та правовому становищі, що існував до вчинення правочину, шляхом, так би мовити, абсолютного знищення юридичного значення будь-яких дій, що вчинялися суб`єктами - учасниками недійсного правочину.

Реституція - це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий.

Реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Тлумачення змісту частини першої статті 216 Цивільного кодексу України свідчить, що недійсний правочин не створює для сторін тих прав і обов`язків, які він мав створювати, а породжує лише передбачені законом наслідки, пов`язані з його недійсністю. Такі юридичні наслідки під час виконання сторонами недійсного правочину поєднуються з реституційними, які полягають у поверненні в натурі кожною стороною одна одній одержаного ними на виконання цього правочину.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Об`єднана Палата зазначає, що суди попередніх інстанцій у спірних правовідносинах дійшли передчасного висновку, що вимога прокурора про звільнення земельної ділянки є неналежним та неефективним способом захисту, оскільки в цьому випадку вимога прокурора про звільнення земельної ділянки є належним та ефективним способом захисту».

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06. 2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі №910/3907/18, від 09.02.2021 у справі №381/622/17.

Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (стаття 12 ЦК України).

За приписами цивільного законодавства визнання правочину недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушення є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Ефективність і правильність обрання способу захисту має оцінюватись судом виходячи із особливості конкретних обставин справи та підстав заявленого позову.

Зміст оспорюваного у даній справі договору чітко передбачає господарювання приватного підприємства на землях державної власності (обробіток, вирощування, збирання с/г продукції, тобто повний цикл), що говорить про фактичне передання ділянок без формального підписання акту-приймання передачі земельних ділянок.

Прокурором надано достатні докази фактичного користування землями державної власності приватним підприємством ТОВ «Мілл-Агро», зокрема надано протокол огляду земельних ділянок, на яких вирощуються с/г культури, вид яких повністю співпадає з описами, зазначеними у додатках до спірного договору. При цьому, з огляду на положення чинного законодавства, обставини справи та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, який закріплений у статті 14 ГПК України прокурор, як особа яка користується в даній справі правами позивача, вірно обрав спосіб захисту порушеного права.

Визначення такого способу захисту порушеного права (інтересу) як зобов`язання звільнити земельні ділянки, які є предметом оскаржуваного договору, що наразі визнаний недійсним з одночасним приведенням їх у первісний стан, який існував до порушення прав є належним і відповідає значній судовій практиці.

Згідно ст. 129 Конституції України, до основних засад судочинства відносяться, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 цього ж кодексу визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів зазначає, що апелянтом по даній справі всупереч приписів ст. 73, 74, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України не доведено факту, а також не надано належних, допустимих доказів у розрізі доктрини вірогідності на підтвердження своєї позиції по справі.

Статтею 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв`язку з чим апеляційна скарга Державного підприємства «Дослідне господарство «Борки» Інституту овочівництва і баштанництва Національної академії аграрних наук України» не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення Господарського суду Харківської області від 29.01.2026 у справі №922/2315/16 (922/2311/25) має бути залишене без змін.

Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені заявником апеляційної скарги, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 76-79, 126, 129, 240, 269, 270, п.1, ч.1 ст.275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Дослідне господарство «Борки» Інституту овочівництва і баштанництва Національної академії аграрних наук України» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 29.01.2026 у справі №922/2315/16 (922/2311/25) залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено 06.04.2026.

Головуючий суддя В.В. Лакіза

Суддя Я.О. Білоусова

Суддя Н.О. Мартюхіна