СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року м. Харків Справа № 922/4775/24

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Плахов О.В., суддя Жельне С.Ч., суддя Тихий П.В.,

за участю секретаря судового засідання Голозубової О.І.,

за участю:

прокурора - Хряка О.О. - на підставі службового посвідчення від 01.03.2023 №072721;

позивача - не з`явився;

1-го відповідача - не з`явився;

2-го відповідача - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Комунального підприємства "Управління Водопровідно-каналізаційного господарства", Черкаська область, м. Канів (вх.№418 Х/1) на рішення господарського суду Харківської області від 05.02.2026 у справі №922/4775/24 (суддя Шарко Л.В., ухвалене в м. Харків, дата складення повного тексту - 12.02.2026)

за позовом: керівника Смілянської окружної прокуратури, Черкаська область, м. Сміла в інтересах держави в особі Канівської міської ради Черкаської області, Черкаська область, м. Канів,

до 1-го відповідача: Комунального підприємства "Управління Водопровідно-каналізаційного господарства", Черкаська область, м.Канів,

до 2-го відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕК "Енолл", м.Харків,

про стягнення 417443,14грн.

ВСТАНОВИВ:

Керівник Смілянської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Канівської міської ради Черкаської області звернуся до господарського суду Харківської області з позовом до Комунального підприємства "Управління Водопровідно-каналізаційного господарства", Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕК "Енолл", в якому просив суд:

- визнати недійсною додаткову угоду № 2 від 07.10.2021 до договору про постачання електричної енергії споживачу від 30.12.2020 № 30/12/2020-01;

- визнати недійсною додаткову угоду № 3 від 28.10.2021 до договору про постачання електричної енергії споживачу від 30.12.2020 № 30/12/2020-01;

- визнати недійсною додаткову угоду № 4 від 22.11.2021 до договору про постачання електричної енергії споживачу від 30.12.2020 № 30/12/2020-01;

- визнати недійсною додаткову угоду № 6 від 14.01.2022 до договору про постачання електричної енергії споживачу від 30.12.2020 № 30/12/2020-01;

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕК "Енолл" на користь Канівської міської ради Черкаської області грошові кошти у розмірі 417443,14грн.

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилався на те, що додаткові угоди до договору № 30/12/2020-01 про постачання електричної енергії споживачу від 30.12.2020, а саме: № 2 від 07.10.2021, № 3 від 28.10.2021, № 4 від 22.11.2021 та № 6 від 14.01.2022 укладені всупереч вимогам п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі", ст. 632 ЦК України, а також суперечать інтересам держави в частині недотримання вимог щодо максимальної економії та ефективності витрачання публічних коштів, виділених на закупівлю електричної енергії.

У відзиві на позовну заяву поданому до господарського суду Харківської області 20.01.2025 1-ий відповідач - КП "Управління ВКГ" заперечував проти задоволенні позовних вимог, з огляду на їх необґрунтованість та безпідставність, посилаючись на те, що подальший продаж електроенергії за раніше погодженою в договорі ціною неминуче призвело б до збитків постачальника, оскільки електроенергія продавалася б споживачу за ціною, нижче економічно обґрунтованої ціни.

Відповідно до умов договору постачальник зобов`язаний повідомити споживача в порядку, встановленому законом, про будь-яке збільшення ціни і про право припинити дію договору без сплати будь-яких штрафних санкцій чи іншої фінансової компенсації постачальнику, якщо споживач не приймає нові умови.

Виходячи з цього, КП "Управління ВКГ" не мало беззаперечного права на отримання електричної енергії за ціною, визначеною на момент укладення договору і у разі непогодження споживачем з умовами щодо підвищення ціни за одиницю товару, договір мав бути розірваний достроково.

В цьому випадку підприємство мало розпочати процедуру відкритих торгів з публікацією англійською мовою, яка б тривала до двох місяців.

На період проведення тендеру КП "Управління ВКГ" маючи безперервний цикл споживання електроенергії мало б перейти на постачання електроенергії до постачальника "останньої надії". Ціна на електричну енергію, за якою здійснюється постачання електроенергії споживачам постачальником "останньої надії" є вищою за ціни звичайних електропостачальників. На думку відповідача, законодавцем не обмежено будь-якими строками (періодичністю) можливість внесення сторонами договору про закупівлю бензину, дизельного пального, газу та електричної енергії, змін до такого договору в частині збільшення ціни за одиницю товару.

При цьому, зберігається обмеження щодо можливості збільшення ціни за одиницю товару до 10 % пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку, за умови, що ця зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення до 10 % пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку за наявності умов, встановлених пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII (у разі коливання ціни такого товару на ринку; якщо така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю).

Відповідач також зазначав, що не погоджується з доводами прокурора про те, що підвищення ціни за додатковими угодами №2 від 07.10.2021, №3 від 28.10.2021, №4 від 22.11.2021 та №6 від 14.01.2022, суперечить ч. 3 ст. 632 ЦК України. Так, на думку прокурора, зміна ціни відбувались після виконання договору, проте, договір вважається виконаним в тому випадку, коли кожна зі сторін виконала свої зобов`язання в повному обсязі, а саме, постачальник поставив товарів, а споживач, у свою чергу, здійснив повну оплату за товар.

У спірних правовідносинах відповідно до пп.2, 3 Додатку №2 Комерційної пропозиції споживач сплачує за фактично спожиту електричну енергію відповідно до рахунку постачальника протягом 20 (двадцять) банківських днів від дня отримання рахунку. Термін надання рахунку за спожиту електричну енергію - до 5 числа місяця наступного за розрахунковим. Проте, фактичні розрахунки за спожиту електричну енергію КП "Управління ВКГ" здійснювало із значною затримкою, маючи в той період заборгованість. Отже, на момент укладення кожної додаткової угоди із застосуванням положень ч.3 ст. 631 ЦКУ, жодна з них виконана не була. Поставка товару постачальником споживачу без його фактичної сплати останнім, не вважається виконаним договором.

Окрім викладеного, на думку відповідача, твердження прокурора про те, всі прибутки, які отримано комунальними підприємствами від своєї діяльності є також власністю територіальної громади, тобто є бюджетними коштами (комунальним майном) є безпідставними, з огляду на те, що правовідносини, що виникли з договору постачання електричної енергії споживачу між КП "Управління ВКГ" та ТОВ "ЕК "Енолл" не зачіпали інтересів держави та територіальної громади, фінансування витрат на закупівлю електричної енергії здійснювалося за рахунок коштів від господарської діяльності підприємства/власних коштів, а з місцевого бюджету та інших бюджетів кошти на закупівлю не виділялися.

Також відповідач зазначав, що якщо прокурор здійснює моніторинг публічних закупівель на загальнодоступному порталі уповноваженого органу з публічних закупівель, то про наявні порушення, на його думку, прав держави при укладенні додаткових угод він повинен був дізнатися під час їх укладення, а саме додаткових угод №2 від 10.07.2021, №3 від 28.10.2021, №4 від 22.11.2021. Проте, прокурор звернувся до суду з відповідним позовом 30.12.2024, тобто з порушенням строку позовної давності.

Рішенням господарського суду Харківської області від 05.02.2026 у справі №922/4775/24 позовні вимоги задоволено повністю; визнано недійсною додаткову угоду № 2 від 07.10.2021 до договору про постачання електричної енергії споживачу від 30.12.2020 № 30/12/2020-01; визнано недійсною додаткову угоду № 3 від 28.10.2021 до договору про постачання електричної енергії споживачу від 30.12.2020 № 30/12/2020-01; визнано недійсною додаткову угоду № 4 від 22.11.2021 до договору про постачання електричної енергії споживачу від 30.12.2020 № 30/12/2020-01; визнано недійсною додаткову угоду № 6 від 14.01.2022 до договору про постачання електричної енергії споживачу від 30.12.2020 № 30/12/2020-01; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕК "Енолл" на користь Канівської міської ради Черкаської області грошові кошти у розмірі 417443,14грн.; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕК "Енолл" на користь Черкаської обласної прокуратури витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 9854,12грн.; стягнуто з Комунального підприємства "Управління Водопровідно-каналізаційного господарства" на користь Черкаської обласної прокуратури витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 4844,80грн.

Відповідні висновки місцевого господарського суду мотивовані тим, що збільшення ціни товару у додаткових угодах № 4, 6, 11 по відношенню до погодженої у договорі ціни здійснено з порушенням статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", а саме п. 2 ч. 5 ст. 41 цього Закону, та не відповідає принципам здійснення публічних закупівель, визначеним у ст. 5 цього Закону, що свідчить про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог прокурора в частині визнання недійсними додаткових угод №2 від 10.07.2021, №3 від 28.10.2021, №4 від 22.11.2021, № 6 від 14.01.2022 до договору про постачання електричної енергії споживачу від 30.12.2020 № 30/12/2020-01.

Крім того, господарський суд першої інстанції керуючись правовою позицією викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2024 у справі №922/2321/22, в якій Суд, за подібних обставин, вказав, що кошти одержані відповідачем безпідставно, оскільки підстава внаслідок визнання додаткових угод недійсними відпала, тому останній зобов`язаний їх повернути в силу статей 216, 1212 Цивільного кодексу України, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог прокурора в частині зобов`язання 2-го відповідача повернути до бюджету Канівської міської територіальної громади в особі Канівської міської ради Черкаської області безпідставно одержані ним грошові кошти в сумі 417443,14грн.

Комунальне підприємство "Управління Водопровідно-каналізаційного господарства" з рішенням місцевого господарського суду не погодилось та звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення господарського суду Харківської області від 05.02.2026 у справі №922/4775/24 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю. Одночасно апелянт звернувся з клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження рішення господарського суду Харківської області від 05.02.2026 у справі №922/4775/24.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на те, що при ухваленні оскаржуваного рішення місцевим господарським судом не було надано належної правової оцінки всім обставинам справи, а також наданим відповідачем доводам та доказам, що призвело до передчасного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 05.03.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства "Управління Водопровідно-каналізаційного господарства" на рішення господарського суду Харківської області від 05.02.2026 у справі №922/4775/24; встановлено сторонам у справі строк для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі; встановлено сторонам у справі строк для подання заяв і клопотань - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали; призначено справу до розгляду на 18.03.2026 о 10:30год.

У судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду 18.03.2026 прокурор заперечив проти вимог апеляційної скарги Комунального підприємства "Управління Водопровідно-каналізаційного господарства", просив відмовити в її задоволенні, рішення господарського суду Харківської області від 05.02.2026 у справі №922/4775/24 залишити без змін.

Враховуючи, що прокурор з`явився в судове засідання та надав пояснення в обґрунтування своїх вимог та заперечень, а інші сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами, в даному судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи апелянта, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду зазначає наступне.

29.10.2020 на веб-сайті "Рrozorro" розміщено оголошення про проведення закупівлі за кодом (ДК 021:2015: 09310000-5 Електрична енергія) за процедурою відкритих торгів (номером ID закупівлі: UA-2020-10-29-003569-b), з очікуваною вартістю 7 326 648,74грн.ПДВ Замовником даної закупівлі було Комунальне підприємство "Управління водопровідно-каналізаційного господарства" (т.1 а.с.19).

Згідно з протоколом розкриття тендерних пропозицій від 10.12.2020 переможцем відкритих торгів визнано пропозицію від Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕК "Енолл". В подальшому прийнято рішення про намір укласти з ним договір про закупівлю, про що 10.12.2020 на веб-порталі електронної системи публічних закупівель "Рrozorro" розміщено відповідне повідомлення (т.1 а.с.20-23).

За наслідками відповідної процедури, 30.12.2020 між Комунальним підприємством "Управління водопровідно-каналізаційного господарства" надалі - споживач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЕК "Енолл" (надалі - постачальник) було укладено договір про постачання електричної енергії споживачу №30/12/2020-01 (надалі - договір т.1 а.с.25-29), відповідно до умов якого постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб об`єктів споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість виконаної (купованої) електричної енергії, згідно з умовами цього договору (пункт 2.1. договору).

Предметом договору є електрична енергія (021:2015:09310000-5 - Електрична енергія) з річним обсягом постачання 3239300 кВт*год. (пункти 2.2, 3.4 договору).

Відповідно до пункту 5.2. договору №30/12/2020-01, визначення ціни (тарифу) електричної енергії зазначається в Комерційній пропозиції, яка є додатком 2 до цього договору.

Відповідно до додатку 2 "Комерційна пропозиція" визначено ціну (тариф) електричної енергії. Так, вартість електричної енергії визначається шляхом множення обсягу поставленої споживачу електричної енергії за розрахунковий період на ціну за 1 кВт*год. Ціна за 1 кВт*год складає 1,740276 грн з ПДВ.

Дана ціна включає в себе складові витрати: закупівля електроенергії на ринку, тариф на послуги з передачі, вартість послуг постачальника пов`язаних з постачанням електричної енергії та ПДВ, яке нараховується відповідно до податкового законодавства України та враховують у склад ціни.

Згідно пунктом 14.1. договору №30/12/2020-01, договір набирає чинності з дати підписання сторонами і укладається на строк до 31.12.2021.

Відповідно до пункту 14.4. договору істотні умови цього договору не можуть змінюватись після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків:

14.5.1 Зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника;

14.5.2 Збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. (Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії).

Зміна ціни за одиницю товару (електричної енергії) допускається за умови надання стороною, яка пропонує зміни, документального підтвердження факту коливання ціни електричної енергії на ринку в торговій зоні ОЕС України, а саме документи про факт та динаміку зміни ціни товару на ринку електричної енергії станом на поточний період (перші 10 днів поточного місяця) порівняно з періодом (перші 10 днів місяця) укладення договору (місяця підписання останньої Додаткової угоди до договору про зміну ціни одиниці товару) через коливання ціни на електричну енергію на ринку.

Документальним підтвердженням факту коливання ціни електричної енергії на ринку або визначеному сегменті ринку може бути довідка, видана уповноваженою організацією, зокрема, але не виключно, ДП "Держзовнішінформ", Торгово-промисловою палатою, тощо. Висновки щодо коливання ціни повинні бути оприлюднені на веб-сайті ДП "Оператор ринку".

В подальшому між сторонами укладено ряд додаткових угод, якими внесено зміни до договору, які є невід`ємною частиною договору.

Так, згідно з додатковою угодою № 1 від 07.09.2021 (т.1 а.с.39) сторони, керуючись п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі" дійшли згоди з 01.08.2021 року внести зміни в частині фактично спожитого обсягу електричної енергії за період 01 січня - 31 липня 2021, який становить 1164140 кВт*год, прогнозованого обсягу електричної енергії за період з 01 серпня - 31 грудня 2021 року, який становить 1886680 кВт*год та загальної вартості договору, яка становить 5637274,88 грн.

Також, внесено зміни в п.1 Додатку 2 "Комерційна пропозиція" в частині визначення ціни (тарифу) електричної енергії за 1 кВт*год з 01 серпня - 31 грудня 2021 року в сумі 1,грн., тобто збільшено ціну електроенергії за договором на 9,99%.

Підставою укладення додаткової угоди став лист постачальника - ТОВ "ЕК "Енолл" за вих. № 16685/1 від 12.08.2021 з пропозицією розглянути питання про збільшення ціни електроенергії на 9,99%, у зв`язку із зростанням середньозважених цін електричної енергії "на добу наперед" у торговій зоні "ОЕС України" (т.1 а.с.37-38).

Обґрунтуванням зростання ціни для сторін стала цінова довідка Харківської торгово-промислової палати від 19.08.2021 №1969/21, де проаналізовано стан середньозважених цін на майданчику ринку "на добу наперед" (РНД) у торговій зоні ОЕС (об`єднаної енергетичної системи) України, які склались за 1 декаду грудня (01.12.-10.12) 2020 року та 1 декаду серпня (01.08-10.08) 2021 року та порівняння між вказаними періодами, та зазначено про відсоток коливання ціни на ринку між зазначеними періодами 37,10 % (т.1 а.с.40).

Згідно з додатковою угодою № 2 від 07.10.2021 (т.1 а.с.42-43) сторони, керуючись п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі" дійшли згоди з 01.09.2021 року внести зміни в частині фактично спожитого обсягу електричної енергії за період 01 січня - 31 липня 2021, який становить 1164140 кВт*год, фактично спожитого обсягу електричної енергії за період 01 серпня - 31 серпня 2021, який становить 151075 кВт*год, прогнозованого обсягу електричної енергії за період з 01 вересня - 31 грудня 2021 року, який становить 1665168,418 кВт*год та загальної вартості договору, яка становить 5637274,88грн.

Крім того, внесено зміни в п. 1 Додатку 2 "Комерційна пропозиція" в частині визначення ціни (тарифу) електричної енергії за 1 кВт*год з 01 вересня - 31 грудня 2021 року в сумі 1,995092 грн, тобто збільшено ціну електроенергії за договором на 4,23% від ціни визначеної в додатковій угоді до договору № 1.

Підставою укладення додаткової угоди став лист постачальника - ТОВ "ЕК "Енолл" за вих. № 17177/1 від 30.09.2021 з пропозицією розглянути питання про збільшення ціни електроенергії на 4,23%, у зв`язку із зростанням середньозважених цін електричної енергії "на добу наперед" у торговій зоні "ОЕС України" (т.1 а.с.41-42).

Обґрунтуванням зростання ціни для сторін стала цінова довідка Харківської торгово-промислової палати від 30.09.2021 №2396-3/21, де проаналізовано стан середньозважених цін на майданчику ринку "на добу наперед" (РНД) у торговій зоні ОЕС (об`єднаної енергетичної системи) України, які склались за 1 декаду серпня (01.08-10.08) 2021 року та за 1 декаду вересня (01.09-10.09) 2021 року та порівняння між вказаними періодами, та зазначено про відсоток коливання ціни на ринку між зазначеними періодами 4,23% (т.1 а.с.43-44).

Згідно з додатковою угодою № 3 від 28.10.2021 (т.1 а.с.46) сторони, керуючись п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі" дійшли згоди з 01 жовтня 2021 року внести зміни в частині фактично спожитого обсягу електричної енергії за період 01 січня - 31 липня 2021, який становить 1164140 кВт*год, фактично спожитого обсягу електричної енергії за період 01 серпня - 31 серпня 2021, який становить 151075 кВт*год., фактично спожитого обсягу електричної енергії за період 01 вересня - 30 вересня 2021, який становить 1640632 кВт*год, прогнозованого обсягу електричної енергії за період з 01 жовтня - 31 грудня 2021 року, який становить 1364247,918 кВт*год та загальної вартості договору, яка становить 5637274,88 грн.

Крім того, внесені зміни в п. 1 Додатку 2 "Комерційна пропозиція" в частині визначення ціни (тарифу) електричної енергії за 1 кВт*год з 01 жовтня - 31 грудня 2021 року в сумі 2,1944076 грн, тобто збільшено ціну електроенергії за договором на 9,99% від ціни визначеної в додатковій угоді до договору № 2.

Підставою укладення додаткової угоди став лист постачальника - ТОВ "ЕК "Енолл" за вих. № 17421/1 від 20.10.2021 з пропозицією розглянути питання про збільшення ціни електроенергії на 9,99%, у зв`язку із зростанням середньозважених цін електричної енергії "на добу наперед" у торговій зоні "ОЕС України" (т.1 а.с.44-45).

Обґрунтуванням зростання ціни для сторін стала цінова довідка Харківської торгово-промислової палати від 13.10.2021 №2550/21, де проаналізовано стан середньозважених цін на майданчику ринку "на добу наперед" (РНД) у торговій зоні ОЕС (об`єднаної енергетичної системи) України, які склались за 1 декаду вересня (01.09-10.09) 2021 року та за 1 декаду жовтня (01.10-10.10) 2021 року та порівняння між вказаними періодами, та зазначено про відсоток коливання ціни на ринку між зазначеними періодами 15,84% (т.1 а.с.47).

Згідно з додатковою угодою № 4 від 22.11.2021 (т.1 а.с.49-50) сторони, керуючись п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі" дійшли згоди з 01.11.2021 року внести зміни в частині фактично спожитого обсягу електричної енергії за період 01 січня - 31 липня 2021, який становить 1164140 кВт*год., фактично спожитого обсягу електричної енергії за період 01 серпня - 31 серпня 2021, який становить 151075 кВт*год., фактично спожитого обсягу електричної енергії за період 01 вересня - 30 вересня 2021, який становить 1640632 кВт*год., фактично спожитого обсягу електричної енергії за період 01 жовтня - 31 жовтня 2021, який становить 167733 кВт*год, прогнозованого обсягу електричної енергії за період з 01 листопада - 31 грудня 2021 року, який становить 1087839,746 кВт*год та загальної вартості договору, яка становить 5637274,88 грн.

Крім того, внесені зміни в п. 1 Додатку 2 "Комерційна пропозиція" в частині визначення ціни (тарифу) електричної енергії за 1 кВт*год з 01 листопада - 31 грудня 2021 року в сумі 2,41362888 грн, тобто збільшено ціну електроенергії за договором на 9,89% від ціни визначеної в додатковій угоді до договору № 3.

Підставою укладення додаткової угоди став лист постачальника - ТОВ "ЕК "Енолл" за вих. № 17847/1 від 15.11.2021 з пропозицією розглянути питання про збільшення ціни електроенергії на 9,99%, у зв`язку із зростанням середньозважених цін електричної енергії "на добу наперед" у торговій зоні "ОЕС України" (т.1 а.с.48-49).

Обґрунтуванням зростання ціни для сторін стала цінова довідка Харківської торгово-промислової палати від 11.11.2021 №2866/21, де проаналізовано стан середньозважених цін на майданчику ринку "на добу наперед" (РНД) у торговій зоні ОЕС (об`єднаної енергетичної системи) України, які склались за 1 декаду жовтня (01.10-10.10) 2021 року та за 1 декаду листопада (01.11-10.11) 2021 року та порівняння між вказаними періодами, та зазначено про відсоток коливання ціни на ринку між зазначеними періодами + 31,42% (т.1 а.с.50-51).

Згідно з додатковою угодою № 5 від 22.11.2021 (т.1 а.с.51 на звороті) сторони, керуючись ч. 6 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі" дійшли згоди продовжити дію договору на строк, достатній для проведення процедури закупівлі на початку наступного року в обсязі, що не перевищує 20% суми, визначеної в договорів №30/12/2020-01 про постачання електричної енергії споживачу від 30.12.2020.

Орієнтовний розмір електроенергії, яка може бути поставлена за цією додатковою угодою складає 467120,272 кВт*год. Орієнтовна гранична вартість електроенергії, яка може бути поставлена складає 1127545,98грн. Інші умови договору, що не врегульовані даною додатковою угодою, залишаються без змін і сторони підтверджують по ним зобов`язання.

Відповідно до додаткової угоди № 6 від 14.01.2022 (т.1 а.с.53-54) керуючись п. 7 ч. 5 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі" дійшли згоди з 01.01.2022 року внести зміни в частині фактично спожитого обсягу електричної енергії за період 01 січня - 31 липня 2021, який становить 1164140 кВт*год, фактично спожитого обсягу електричної енергії за період 01 серпня - 31 серпня 2021, який становить 151075 кВт*год., фактично спожитого обсягу електричної енергії за період 01 вересня - 30 вересня 2021, який становить 1640632 кВт*год, фактично спожитого обсягу електричної енергії за період 01 жовтня - 31 жовтня 2021, який становить 167733 кВт*год, фактично спожитого обсягу електричної енергії за період 01 листопада - 30 листопада 2021 року, який становить 172757 кВт*год, фактично спожитого обсягу електричної енергії за період 01 грудня - 31 грудня 2021, який становить 161887 кВт*год., прогнозованого обсягу електричної енергії за період з 01 січня - 31 січня 2022 року, який становить 1189729,262 кВт*год та загальної вартості договору, яка становить 6764729,86 грн.

Крім того, внесені зміни в п. 1 Додатку 2 "Комерційна пропозиція" в частині визначення ціни (тарифу) електричної енергії за 1 кВт*год з 01 січня - 31 січня 2022 року в сумі 2,47568088 грн, тобто збільшити ціну електроенергії за договором на 2,57% від ціни визначеної в додатковій угоді до договору № 4.

Звертаючись до суду з відповідним позовом прокурор зазначав, що внаслідок укладення додаткових угод №1 від 07.09.2021, №2 від 07.10.2021, №3 від 28.10.2021, №4 від 22.11.2021, №6 від 14.01.2022, ціну за 1 кВт*год електричної енергії збільшено з 1,740276 грн до 2,47568088 грн, тобто на 0,73540488 грн (на 36,769% від первинної ціни).

Відповідно до Звіту про виконання договору про закупівлю UA-2022-11-04-007457-a, сума оплати за договором склала 4656748,83 грн, кількість поставленого товару (електроенергії) - 2320478 кВт*год (т.1 а.с.59-60).

Відповідно до додаткової угоди №1 від 07.09.2021, за даними ДП "Оператор ринку", середньозважена ціна електричної енергії на РДН в "ОЕС" за період 01-10 грудня 2020 року склала 1551,46 грн./МВт*год. (1,55146 грн./кВт*год. без ПДВ): https://www.oree.com.Ua/index.php/web/l16 .

За даними ДП "Оператор ринку", середньозважена ціна електричної енергії на РДН в "ОЕС" за період 01-10 серпня 2021 року склала 2127,10 грн./МВт*год. (2,1271 грн./кВт*год. без ПДВ): https://www.oree.com.ua/index.php/web/222.

Відповідно до цінової довідки № 1969/21 від 19.08.2021 року Харківської торгово-промислової палати, середньозважена ціна купівлі-продажу електричної енергії на ринку "на добу наперед" у торговій зоні "ОЕС" (Об`єднаної енергетичної системи) України за період 01-10 грудня 2021 року складала 1551,46 грн./МВт*год. за період 01-10 серпня 2021 року 2127,10 грн./МВт*год., що призвело до коливання середньої ціни купівлі-продажу електроенергії на ринку "на добу наперед" у бік зростання за 1 декаду серпня порівняно з 1- ою декадою грудня 2021 року на 37,10 %.

Період коливання ціни на електроенергію застосований 01-10 грудня 2021 (перші 10 днів місяця укладення договору) в порівнянні з 01-10 серпня 2021 року (перші 10 днів поточного місяця), що передбачили сторони при укладенні п. 14.5.2 договору.

Прокурор вказував, що коливання ціни на ринку дійсно відбулось та постачальником надане документальне підтвердження зазначеного коливання, а відтак необхідність застосування положення п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону і збільшення ціни електроенергії в порівнянні з ціною визнаною у договорі на 9,99% було обґрунтованим.

Отже, додаткова угода № 1 до договору укладена в межах норм, передбачених законом, так як, ціна за одиницю товару збільшена в межах допустимих 10 %.

Разом з цим, додатковою угодою № 2 сторонами було передбачено збільшення ціни (загальне збільшення становить 14,22%) від ціни договору, з урахуванням додаткової угоди №1.

Додатковою угодою №3 передбачено збільшення ціни (загальне збільшення становить 24,21%) від ціни договору, з урахуванням додаткової угоди № 1.

Додатковою угодою №4 передбачено збільшення ціни (загальне збільшення становить 34,19%) від ціни договору, з урахуванням додаткової угоди № 1.

Додатковою угодою №6 передбачено збільшення ціни (загальне збільшення становить 36,76%) від ціни договору, з урахуванням додаткової угоди № 1.

Згідно з актами Комунального підприємства "Управління водопровідно-каналізаційного господарства", на підставі додаткових угод № 2, 3, 4, 6 договору фактично отримано електричної енергії (згідно з актами приймання -передачі):

- від 31.01.2021 за січень 2021 - 179795 кВт/год за ціною 1,740276грн. Ціна визначена в договорі, всього з ПДВ на суму 312892,92грн.(т.1 а.с.61) ;

- від 28.02.2021 за лютий 2021 - 192897 кВт/год за ціною 1,740276грн. Ціна визначена в договорі, всього з ПДВ на суму 335694,02грн. (т.1 а.с.61 на звороті);

- від 31.03.2021 за березень 2021 - 169513 кВт/год за ціною 1,740276грн. Ціна визначена в договорі, всього з ПДВ на суму 294999,41грн. (т.1 а.с.62);

- від 30.04.2021 за квітень 2021 - 159273 кВт/год за ціною 1,740276грн. Ціна визначена в договорі, всього з ПДВ на суму 277178,98грн. (т.1 а.с.62 на звороті);

- від 31.05.2021 за травень 2021 - 150653 кВт/год за ціною 1,740276грн. Ціна визначена в договорі, всього з ПДВ на суму 262177,80грн. (т.1 а.с.63);

- від 30.06.2021 на червень 2021 - 154600 кВт/год за ціною 1,740276грн. Ціна визначена в договорі, всього з ПДВ на суму 269046,67грн. (т.1 а.с.63 на звороті);

- від 31.07.2021 за липень 2021 - 157409 кВт/год за ціною 1,740276грн. Ціна визначена в договорі, всього з ПДВ на суму 273935,10грн. (т.1 а.с.64);

- від 31.08.2021 за серпень 2021 - 151075 кВт/год за ціною 1,9141296грн. Ціна визначена в додатковій угоді № 1, всього з ПДВ на суму 289177,13грн. (т.1 а.с.64 на звороті);

- від 07.10.2021 за вересень 2021 - 164632 кВт/год за ціною 1,9950972грн. Ціна визначена в додатковій угоді № 2, всього з ПДВ на суму 328456,85грн. (т.1 а.с.65);

- від 31.10.2021 за жовтень 2021 - 167733 кВт/год за ціною 2,1944076грн. Ціна визначена в додатковій угоді № 3, всього з ПДВ на суму 368074,57грн. (т.1 а.с.65 на звороті);

- від 30.11.2021 за листопад 2021 - 172757 кВт/год за ціною 2,41362888грн. Ціна визначена в додатковій угоді № 4, всього з ПДВ на суму 416971,28грн. (т.1 а.с.66 на звороті);

- від 31.12.2021 за грудень 2021 - 161887 кВт/год за ціною 2,41362888грн. Ціна визначена в додатковій угоді № 4. всього з ПДВ на суму 390735,14грн. (т.1 а.с.66);

- від 31.01.2022 за січень 2022 - 183 503 кВт/год за ціною 2,47568088грн. Ціна визначена в додатковій угоді № 6, всього з ПДВ на суму 454294,87грн. (т.1 а.с.67)

- від 28.02.2022 за лютий 2022 - 154751 кВт/год за ціною 2,47568088грн. Ціна визначена в додатковій угоді № 6, всього з ПДВ на суму 383114,09грн. (т.1 а.с.67 на звороті).

Всього 2320478 кВт/год на суму 4656748,83грн.

Так, за ціною 1,740276 грн, передбаченою умовами основного договору про постачання електричної енергії у період з січня по липень 2021 року було поставлено 1164140 кВт/год., а всього на загальну суму 2025924,90 грн.

За ціною 1,9141296 грн, передбаченою додатковою угодою № 1 в серпні 2021 року поставлено 151075 кВт/год на суму 289177,13грн.

Отже, КП "Управління ВКГ" в період з січня по серпень 2021 сплатило ТОВ "ЕК "Енолл" грошові кошти за поставлену електроенергію в кількості 1315215 кВт/год у розмірі 2315102,03грн. з ПДВ. Вказана сума прокурором не оскаржується, оскільки у вказаний період ціна за одиницю товару змінювалась обґрунтовано один раз в межах норми, передбаченої Законом України "Про публічні закупівлі".

За інші обсяги поставленої електроенергії в кількості 1005263 кВт/год (2320478 кВт/год (від всього поставленої електроенергії) - 1315215 кВт/год (поставлену неоскаржену кількість), комунальне підприємство сплатило з урахуванням спірних додаткових угод коштів на загальну суму 2341646,80грн., хоча повинно було сплатити кошти згідно з останньою визначеною ціною, передбаченою в додатковій угоді № 1 у розмірі 1924203,66 грн. з ПДВ:

Рфакт = 1,9141296 *1005263 кВт/год = 1924203,66 грн ПДВ.

КП "Канівське ВКГ" в період з вересня 2021 року по лютий 2022 року необхідно було сплатити: 2341646,80грн. з ПДВ - 1924203,66грн. з ПДВ = 417443,14грн. з ПДВ.

Таким чином, грошові кошти в сумі 417443,14грн. є такими, що були безпідставно одержані відповідачем, підстава їх набуття відпала, а тому Товариство з обмеженою відповідальністю "ЕК "Енолл" зобов`язано їх повернути Канівській міській раді Черкаської області, що відповідає приписам статей 216, 1212 ЦК України.

Вказані обставини і стали підставою для звернення 30.12.2024 керівника Смілянської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Канівської міської ради Черкаської області до господарського суду Харківської області з позовом до Комунального підприємства "Управління Водопровідно-каналізаційного господарства", Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕК "Енолл", в якому просив суд:

- визнати недійсною додаткову угоду № 2 від 07.10.2021 до договору про постачання електричної енергії споживачу від 30.12.2020 № 30/12/2020-01;

- визнати недійсною додаткову угоду № 3 від 28.10.2021 до договору про постачання електричної енергії споживачу від 30.12.2020 № 30/12/2020-01;

- визнати недійсною додаткову угоду № 4 від 22.11.2021 до договору про постачання електричної енергії споживачу від 30.12.2020 № 30/12/2020-01;

- визнати недійсною додаткову угоду № 6 від 14.01.2022 до договору про постачання електричної енергії споживачу від 30.12.2020 № 30/12/2020-01;

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕК "Енолл" на користь Канівської міської ради Черкаської області грошові кошти у розмірі 417443,14грн. (т.1 а.с.1-122).

Рішенням господарського суду Харківської області від 05.02.2026 у даній справі позовні вимоги задоволено повністю, з підстав викладених вище (т.2 а.с.55-78).

Досліджуючи питання наявності підстав представництва органами прокуратури інтересів держави, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 Госпдарського процесуального кодексу України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи законний інтерес. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Позовом у процесуальному сенсі є вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі.

Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючі ознаки позову) являються предмет і підстава.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача.

Підставами заявленого позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача.

Позивач звертаючись до суду з позовом самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача про яке ним зазначається в позовній заяві здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.09.2019р. у справі № 924/831/17).

Відповідно до частини першої статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частина друга статті 4 Господарського процесуального кодексу України).

До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (частина третя статті 4 Господарського процесуального кодексу України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні (господарські) правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у господарських, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах.

У судовому процесі, зокрема в господарському, держава приймає участь у справі як сторона через відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. Тобто, під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган. Подібний за змістом висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019р. у справі №587/430/16-ц та від 27.02.2019р. у справі №761/3884/18.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто, імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу. Як зазначив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01 квітня 2008 року №4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом, яким є Закон України "Про прокуратуру".

В частині 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Тлумачення частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дозволяє зробити висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: (а) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; (б) у разі відсутності такого органу.

Таким чином, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор, у зв`язку із чим у законодавстві встановлено, що, щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

При цьому, під час здійснення представництва інтересів держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом звертатися до суду з позовом (заявою, поданням).

Згідно з частинами 3, 4, 5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

В Рішенні Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі №3-рп/99Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття інтереси держави висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте, держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, визначене Конституційним Судом України поняття "інтереси держав"и має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст.23 Закону України "Про прокуратуру".

Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №806/1000/17, інтереси держави охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація інтересів держави, особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Правовідносини, пов`язані з використанням бюджетних коштів, становлять суспільний інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) додаткових угод до договору, на підставі якого ці кошти витрачаються, такому суспільному інтересу не відповідає.

Порушення законодавства про публічні закупівлі при укладенні додаткових угод унеможливлює раціональне та ефективне використання бюджетних коштів і порушує інтереси держави.

Разом з цим, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Проте, з метою захисту інтересів держави прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежним чином.

Так, у постанові Верховного Суду від 16.04.2019 у справі №910/3486/18 суд дійшов висновку, що представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється у разі, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює відповідний орган. При цьому прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів.

Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 31.12.2021 у справі №906/506/18, від 11.04.2019 у справі №904/583/18, від 13.02.2019 у справі №914/225/18, від 21.05.2019 у справі №921/31/18.

Розглядаючи питання обґрунтування прокурором підстав представництва інтересів держави у суді, Великою палатою Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 наголошено, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. При цьому, бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло і з власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 903/129/18, сам факт не звернення до суду уповноваженим органом з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави, територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

З матеріалів справи вбачається, що прокурор, обґрунтовуючи звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі Канівської міської ради, зазначав, що укладення Комунальним підприємством "Управління Водопровідно-каналізаційного господарства" оспорюваних додаткових каскадних угод до договору публічної закупівлі з порушенням вимог Закону України "Про публічні закупівлі" призвело до нераціонального та неефективного використання бюджетних коштів, а також порушило економічні (майнові) інтереси держави у бюджетній сфері, оскільки заподіяло прямої шкоди майновим інтересам держави у вигляді переплати бюджетних коштів.

Суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту інтересів держави, у даному випадку є Канівська міська рада, яка є засновником та власником майна КП "Управління водопровідно-каналізаційного господарства". При цьому, вказаним суб`єктом не вжито будь-яких заходів, у тому числі й у судовому порядку щодо відновлення порушених інтересів держави.

Смілянською окружною прокуратурою листом від 21.02.2024 № 52/2-1142 вих. 24 було детально проінформовано Канівську міську раду про фактичні обставини та суть порушень, допущених під час укладення додаткових угод до договору, надавши уповноваженому органу достатньо часу для вжиття органом місцевого самоврядування заходів на усунення виявлених прокурором порушень, в тому числі шляхом звернення до суду з позовом (т.1 а.с.85).

Однак, Канівською міською радою не було вжито жодних заходів щодо усунення виявлених прокурором порушень.

Зі змісту листа від 26.02.2024 № 01-01-35/465 вбачається, що Канівською міською радою висловлено позицію про відсутність, на її думку, порушень при здійсненні даної закупівлі, тому наміри щодо вжиття заходів до усунення порушень шляхом ініціювання питання визнання додаткових угод до договору про закупівлю електричної енергії недійсними відсутні (т.1 а.с.86).

Прокурор зазначав, що з місцевого бюджету вибула значна сума коштів, а орган уповноважений на захист інтересів держави не вжив будь-яких заходів спрямованих на визнання недійсними спірних додаткових угод та повернення надмірно сплачених коштів, інтереси держави протягом більш як 3 років залишалися незахищеними, що є виключним випадком та наділяє прокурора здійснити їх захист у межах повноважень, наданих п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".

Після ініціювання прокурором судового процесу Канівська міська рада, як уповноважений на захист інтересів держави орган, не зайняв активної позиції, що свідчить про подальшу його бездіяльність та необхідність у даному випадку захисту інтересів держави прокурором як єдино можливим способом захисту порушених державних інтересів.

Тобто підставою реалізації прокурором представницьких функцій стала усвідомлена пасивна поведінка позивача щодо захисту інтересів держави, який є розпорядником бюджетних коштів та зобов`язаний ефективно і раціонально використовувати бюджетні кошти, в тому числі реагувати на порушення вимог законодавства, що впливають на інтереси територіальної громади.

Таким чином прокурором дотримані вимоги статті 23 Закону України "Про прокуратуру" та обґрунтовано наявність підстав для здійснення представництва інтересів держави.

Перевіривши матеріали справи, правильність їх юридичної оцінки та застосування місцевим господарським судом норм законодавства, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Правові та економічні засади закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад визначає Закон України "Про публічні закупівлі" № 922-VIII (редакція, чинна станом на час укладення договору про закупівлю та оспорюваних додаткових угод до нього).

Метою вказаного закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.

Відповідно до частини четвертої статті 3 України "Про публічні закупівлі" відносини, пов`язані зі сферою публічних закупівель, регулюються виключно цим Законом і не можуть регулюватися іншими законами, крім випадків, встановлених цим Законом.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 цього Закону договір про закупівлю визначається як господарський договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі / спрощеної закупівлі та передбачає платне надання послуг, виконання робіт або придбання товару.

Договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом (частина 1 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі").

Згідно з частиною першою статті 628, статтею 629 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

За частиною другою статті 189 Господарського кодексу України ціна є істотною умовою господарського договору.

Згідно з частиною першою статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 652 Цивільного кодексу України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 653 Цивільного кодексу України у разі зміни договору зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частинами першою, другою статті 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки.

Відповідно до частини четвертої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.

Як вірно зазначено місцевим господарським судом, у спірних правовідносинах договір про закупівлю та оспорювані додаткові угоди до нього були укладені в період дії положень норм частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII в двох редакціях: 1) Закону № 114-ІХ (договір про закупівлю) та 2) Закону № 1530-ІХ (додаткові угоди до договору).

Тож, під час оцінки вказаних правовідносин слід застосовувати законодавство, чинне на момент їх виникнення.

Згідно з пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" (в редакції Закону № 114-ІХ, чинній на момент укладення договору про закупівлю) істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадку збільшення ціни за одиницю товару до 10 % пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії.

24.01.2024 Великою Палатою Верховного Суду ухвалено постанову у справі №922/2321/22, в якій вирішувалось питання про те, чи дозволяють норми пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII (у редакції Закону № 114-ІХ) збільшувати ціну товару більш ніж на 10 % від початково встановленої ціни в договорі про закупівлю, в якій Суд дійшов висновків про те, що з системного тлумачення норм ЦК України, ГК України та Закону України "Про публічні закупівлі" вбачається, що ціна товару є істотною умовою договору про закупівлю. Зміна ціни товару в договорі про закупівлю після виконання продавцем зобов`язання з передачі такого товару у власність покупця не допускається.

Зміна ціни товару в бік збільшення до передачі його у власність покупця за договором про закупівлю можлива у випадку збільшення ціни такого товару на ринку, якщо сторони договору про таку умову домовились. Якщо сторони договору про таку умову не домовлялись, то зміна ціни товару в бік збільшення у випадку зростання ціни такого товару на ринку можлива, лише якщо це призвело до істотної зміни обставин, в порядку статті 652 ЦК України, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

У будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору.

Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення за наявності умов, встановлених у статті 652 ЦК України та пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", проте загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.

Такий правовий висновок неодноразово також був викладений у постановах Верховного Суду від 11.04.2024 у справі № 922/433/22, від 01.10.2024 у справі №918/779/23, від 06.02.2025 у справі № 910/5182/24, від 18.02.2025 у справі №925/889/23 де інтерпретовано та застосовано положення пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII як імперативну норму, яка визначає верхню межу дозволеного відсоткового збільшення ціни за одиницю товару - не більше 10 % від ціни товару, погодженої сторонами в договорі про закупівлю.

Отже, згідно з положеннями пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII (у редакції Закону № 114-ІХ) зміна ціни в договорі закупівлі допускається за таких умов: збільшення ціни за одиницю товару до 10 %; збільшення ціни має бути пропорційне збільшенню ціни цього товару на ринку в разі коливання його ціни на ринку; така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю; така зміна може відбуватися не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю; обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії.

До того ж застосована законодавцем при формулюванні цієї норми конструкція "не частіше ніж один раз на 90 днів" фактично надає можливість вносити зміни до ціни товару неодноразово, але лише в межах дозволеного відсоткового збільшення ціни за одиницю товару - не більше 10 %.

Законом № 1530-ІХ внесено зміни до Закону № 922-VIII (у редакції Закону № 114-ІХ) та викладено пункт 2 частини п`ятої статті 41 цього Закону в такій редакції: "Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків: збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю/внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії".

Внесеними Законом № 1530-IX змінами у першому реченні пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII слова "підписання договору про закупівлю" замінені словами "підписання договору про закупівлю/внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару", а друге речення після слів "дизельного пального" доповнено словом "природного". Ці зміни полягали, зокрема, у корегуванні обмеження щодо мінімального 90-денного строку змін до ціни за одиницю товару після підписання договору про закупівлю. Водночас, порогове значення у 10 % залишилося незмінним і застосовується й надалі.

Так, на відміну від норм пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII у редакції Закону № 114-ІХ, який урегульовував можливість збільшення ціни за одиницю товару не частіше ніж один раз на 90 днів лише з моменту підписання договору про закупівлю, положеннями цього пункту в редакції Закону № 1530-IX визначено, що строк зміни умов договору може відраховуватись як з моменту підписання договору, так і з моменту внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару. Тобто редакцією цієї норми законодавець передбачив лише можливість внесення зміни до ціни договору неодноразово: вперше - один раз у перші 90 днів з дня підписання договору; другий і подальші рази - один раз на 90 днів, які починаються з моменту останньої зміни ціни.

Додатково на підтвердження зазначеного свідчить зміст пояснювальної записки до проєкту Закону № 1530-IX (див. https://itd.rada.gov.ua/billinfo/Bills/pubFile/634356), згідно з якою метою його прийняття було завершити реформу органу оскарження у сфері публічних закупівель, що відповідно дозволяє стверджувати, що подібні зміни вочевидь не були спрямовані на те, щоб дозволити учасникам публічних закупівель (виконавцям) після підписання договору збільшувати ціну за одиницю товару більше ніж на 10 % від ціни товару, погодженої сторонами в договорі про закупівлю.

Іншими словами, зміни та доповнення до пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону №922-VIII, внесені Законом № 1530-IX, стосуються лише встановлення альтернативного варіанта визначення моменту початку обчислення строку для зміни ціни за одиницю товару - 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю або 90 днів з моменту внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару.

Проте пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII як в редакції, викладеній Законом №114-ІХ, так і в редакції, викладеній Законом № 1530-ХІ передбачено, що такі обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовуються у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії.

Водночас, положення пункту 2 частини 5 статті 41 Закону № 922-VIII в редакції Закону № 1530-ХІ не містять змін щодо максимально можливого збільшення розміру ціни за одиницю товару, погодженої сторонами договору закупівлі, визначеної попередньою редакцією цієї норми на рівні не більше 10 %. У будь-якому випадку загальний розмір збільшення ціни не може перевищувати 10 % ціни, встановленої в договорі закупівлі.

Філологічне тлумачення пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII свідчить, що зміна істотних умов договору про закупівлю після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі допускається лише у випадках, прямо передбачених цією нормою. Одним із цих випадків є збільшення ціни товару, але за умови, що таке збільшення не може перевищувати нормативно визначеного відсоткового значення суми, встановленої в договорі про закупівлю, яке у пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII унормовано на рівні не більше 10 %.

До того ж визначене законодавцем відсоткове значення обмеження суми є граничним (пороговим) і відповідний ліміт зміни ціни слід враховувати при кожному внесенні змін до договору про закупівлю, а не застосовувати щоразу до кожного окремого випадку внесення змін. Іншими словами, це означає, що сукупне значення збільшення ціни при послідовних змінах до договору (у разі коливання ціни товару на ринку) не може перевищувати нормативно закріпленого 10 % значення для зміни ціни, визначеної в договорі про закупівлю.

Отже, норми пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII визначають правила внесення змін до договору про закупівлю без проведення нової процедури закупівлі, зокрема, надаючи можливість внесення цих змін у разі збільшення ціни товару, однак за умови, що сукупне значення збільшення ціни при послідовних змінах до договору не повинне перевищувати нормативно визначеного граничного (порогового) відсоткового значення суми, визначеної в договорі про закупівлю, а не застосовуватися щоразу до кожного окремого випадку внесення змін. Такі послідовні зміни не повинні спрямовуватися на ухиляння від виконання положень цієї норми Закону № 922-VIII.

Інший підхід до розуміння положень пункту 2 частини 5 статті 41 Закону № 922-VIII, який передбачає щоразу з кожним внесення змін можливість збільшення ціни договору до 10 %, тобто можливість необмеженого збільшення ціни (понад 10 % ціни договору закупівлі) при незмінному загальному розмірі суми закупівлі, може призвести до нівелювання мети законодавчого регулювання процедур закупівлі, адже відкриває шлях до маніпулювання учасниками загальною вартістю пропозицій, внаслідок чого відкривається можливість під час процедури усунути конкурентів, запропонувавши найнижчу ціну, та після укладення договору підвищити ціну до рівня економічно обґрунтованої.

Укладення додаткових угод до договору про закупівлю щодо зміни ціни на товар із урахуванням подібного підходу спотворюватиме результати торгів та зводитиме нанівець економію, яку було отримано під час підписання договору, та, як наслідок, робитиме результат закупівлі невизначеним й зумовлюватиме неефективне використання бюджетних коштів, що є прямим порушенням принципів процедури закупівлі, визначених преамбулою та статтею 5 Закону № 922-VIII.

Окрім того, збільшення ціни може призвести до того, що кількість товарів настільки зменшиться, що виконання договору закупівлі в такому обсязі не відповідатиме господарській меті укладення замовником договору закупівлі.

До того ж застосування підходу, який передбачає можливість збільшувати ціну за одиницю товару більше ніж на 10 % пропорційно збільшенню ціни товару на ринку, у разі коливання ціни цього товару, спотворюватиме принцип добросовісної конкуренції серед учасників.

В контексті спірних правовідносин судова колегія також враховує правову позицію викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2025 у справі №920/19/24, в якій Суд вказав, що зміна тлумачення припису пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII та запровадження протилежного підходу щодо можливості неодноразового збільшення ціни товару на 10 % при кожному внесенні змін до договору про закупівлю більше нагадує власне зміну цієї норми та, як наслідок, порушуватиме принцип правової визначеності.

З`ясовуючи законодавчу еволюцію пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на нормативне закріплення подібної можливості у постанові КМУ №1178, у підпункті 2 пункту 19 (в редакції постанови КМУ № 1067) якої, з-поміж іншого, визначено, що обмеження щодо збільшення ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 % застосовується щодо кожного окремого випадку збільшення ціни за одиницю товару (без обмеження кількості змін), а змінена ціна за одиницю товару не повинна перевищувати 50% ціни за одиницю товару, що передбачена в початковому договорі про закупівлю.

Тобто положеннями постанови КМУ № 1178 (в редакції постанови КМУ від 01 вересня 2025 року № 1067), на відміну від норм пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII, чітко визначені як можливість застосування 10-відсоткового обмеження щодо збільшення ціни щодо кожного окремого випадку збільшення (без обмеження кількості змін), а не в цілому до усіх внесених змін, так і граничне значення на рівні 50%, на яке може бути змінена передбачена в початковому договорі про закупівлю ціна за одиницю товару, що вкотре додатково підтверджує, що приписи частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII не передбачають можливість збільшення ціни за одиницю товару на 10 % під час кожного внесення змін до договору про закупівлю."

Враховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду у вищенаведеній постанові зазначила, що зміна умов договору про закупівлю щодо збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10 % не допускається, в тому числі, у випадку закупівлі бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії. Внесені зміни Законом № 1530-ІХ до пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII не стосуються встановленої первісною редакцією цього Закону заборони збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10 %, в тому числі і при здійсненні закупівлі бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії.

Виняток з обмежень, викладений в останньому реченні пункту 2 частини 5 статті 41 Закону № 922-VIII, повинен тлумачитися суто буквально, а тому він стосується лише строків зміни ціни за одиницю товару у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії (дотримання умови про зміну лише раз на 90 днів в цьому випадку не діє) і не визначає верхньої межі збільшення (зміни) ціни за одиницю товару.

Згідно з частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

В силу приписів статті 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів.

Підстави недійсності правочину встановлені статтею 215 Цивільного кодексу України.

За умовами частин першої, третьої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Цивільний кодекс України імперативно не визнає оспорюваний правочин недійсним, а лише допускає можливість визнання його таким у судовому порядку, при цьому визнання такого правочину недійсним відбувається судом, по-перше, за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, а по-друге, якщо в результаті судового розгляду такого звернення буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі невідповідність волі та волевиявлення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №905/1227/17).

При розгляді даної справи господарським судом першої інстанції встановлено, що за результатами проведення оголошеної Комунальним підприємством "Управління водопровідно-каналізаційного господарства" процедури закупівлі за кодом (ДК 021:2015: 09310000-5 Електрична енергія) переможцем було визнано ТОВ "ЕК "Енол" з остаточною пропозицією 5637276,05грн., тобто, з ціновою пропозицією - 1,740276 грн за 1 кВт*год.

За наслідками відповідної процедури, 30.12.2020 між Комунальним підприємством "Управління водопровідно-каналізаційного господарства" надалі - споживач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЕК "Енолл" (надалі - постачальник) було укладено договір про постачання електричної енергії споживачу №30/12/2020-01 (надалі - договір т.1 а.с.25-29)

Додатковими угодами №1 від 07.09.2021 (т.1 а.с.39), №2 від 07.10.2021 (т.1 а.с.42-43), №3 від 28.10.2021 (т.1 а.с.46), №4 від 22.11.2021 (т.1 а.с.49-50), №6 від 14.01.2022 (т.1 а.с.53-54), ціну за 1 кВт*год електричної енергії сторонами було збільшено з 1,740276 грн до 2,47568088 грн, тобто на 0,73540488 грн. (на 36,769% від первинної ціни).

Судова колегія враховує, що кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження. Документ про зміну ціни повинен містити належне підтвердження викладених у ньому даних, проведених досліджень коливання ринку, джерел інформації тощо (відповідна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13.10.2020 у справі № 912/1580/18, від 02.12.2020 у справі №913/368/19, від 11.05.2023 у справі № 910/17520/21).

Тобто сам факт збільшення ціни товару на ринку не обов`язково тягне підвищення ціни на аналогічний товар, який є предметом договору.

При зверненні до замовника з пропозиціями підвищити ціну постачальник має обґрунтувати, чому таке підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по ціні, запропонованій замовнику на тендері, навести причини, через які виконання укладеного договору стало для постачальника вочевидь невигідним. Крім того, постачальник також має довести, що підвищення ціни є непрогнозованим (його неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції).

Як коливання ціни необхідно розуміти зміну за певний період часу ціни товару на ринку чи то в сторону зменшення, чи в сторону збільшення. І таке коливання має відбуватись саме в період укладання договору і до внесення відповідних змін до нього.

Водночас, на підтвердження факту коливання ціни на товар, у документі, який видає компетентна організація, має бути зазначена діюча ринкова ціна на товар і її порівняння з ринковою ціною станом на дату, з якої почали змінюватися ціни на ринку, - як у бік збільшення, так і у бік зменшення (тобто наявність коливання).

Необхідність зазначення такої інформації зумовлюється також тим, що у випадку коливання цін зміни до договору про закупівлю вносяться з урахуванням показників коливання цін, що стали підставою для здійснення попередніх змін до договору. Кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження.

Необхідність укладення додаткових угод до договору обґрунтовано 2-им відповідачем - ТОВ "ЕК "Енолл" - зростанням середньозважених цін електричної енергії на майданчику ринку "на добу наперед" (РНД) у торговій зоні ОЕС (об`єднаної енергетичної системи) України.

На підтвердження факту підвищення цін судом встановлено, що за даними ДП "Оператор ринку", середньозважена ціна електричної енергії на РДН в "ОЕС" за період 01-10 грудня 2020 року склала 1551,46 грн./МВт*год. (1,55146грн./кВт*год. без ПДВ) https://www.oree.com.Ua/index.php/web/l 16.

За даними ДП "Оператор ринку", середньозважена ціна електричної енергії на РДН в "ОЕС" за період 01-10 серпня 2021 року склала 2127,10 грн./МВт*год. (2,1271 грн./кВт*год. без ПДВ): https://www.oree.com.ua/index.php/web/222.

Відповідно до цінової Харківської торгово-промислової палати від 19.08.2021 №1969/21, середньозважена ціна купівлі-продажу електричної енергії на ринку "на добу наперед" у торговій зоні "ОЕС" (Об`єднаної енергетичної системи) України за період 01-10 грудня 2021 року складала 1551,46 грн./МВт*год. за період 01-10 серпня 2021 року 2127,10 грн./МВт*год., що призвело до коливання середньої ціни купівлі-продажу електроенергії на ринку "на добу наперед" у бік зростання за 1 декаду серпня порівняно з 1- ою декадою грудня 2021 року на 37,10 % (т.1 а.с.40).

Період коливання ціни на електроенергію застосований 01-10 грудня 2021 (перші 10 днів місяця укладення договору) в порівнянні з 01-10 серпня 2021 року (перші 10 днів поточного місяця), що передбачено сторонами при укладенні договору (пункт 14.5.2).

З огляду на те, що коливання ціни на ринку дійсно відбулось і постачальником було надано документальне підтвердження зазначеного коливання, колегія суддів вважає, що необхідність застосування положення п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону і збільшення ціни електроенергії в порівнянні з ціною визнаною у договорі на 9,99% було обґрунтованим.

Отже, додаткова угода №1 до договору укладена в межах норм, передбачених законом, так як, ціна за одиницю товару збільшена в межах допустимих 10 %.

Разом з цим, додатковою угодою №2 від 07.10.2021 (т.1 а.с.42-43) передбачено збільшення ціни (загальне збільшення становить 14,22%) від ціни договору, з урахуванням додаткової угоди №1.

Додатковою угодою №3 від 28.10.2021 (т.1 а.с.46) передбачено збільшення ціни (загальне збільшення становить 24,21%) від ціни договору, з урахуванням додаткової угоди № 1.

Додатковою угодою №4 від 22.11.2021 (т.1 а.с.49-50) передбачено збільшення ціни (загальне збільшення становить 34,19%) від ціни договору, з урахуванням додаткової угоди № 1.

Додатковою угодою №6 від 14.01.2022 (т.1 а.с.53-54) передбачено збільшення ціни (загальне збільшення становить 36,76%) від ціни договору, з урахуванням додаткової угоди № 1.

На підтвердження факту підвищення цін 2-им відповідачем - ТОВ "ЕК "Енолл" було надано наступні документи:

- цінова довідка Харківської торгово-промислової палати від 13.10.2021 №2550/21, де проаналізовано стан середньозважених цін на майданчику ринку "на добу наперед" (РНД) у торговій зоні ОЕС (об`єднаної енергетичної системи) України, які склались за 1 декаду вересня (01.09-10.09) 2021 року та за 1 декаду жовтня (01.10-10.10) 2021 року та порівняння між вказаними періодами, та зазначено про відсоток коливання ціни на ринку між зазначеними періодами 15,84% (т.1 а.с.47);

- цінова довідка Харківської торгово-промислової палати від 11.11.2021 №2866/21, де проаналізовано стан середньозважених цін на майданчику ринку "на добу наперед" (РНД) у торговій зоні ОЕС (об`єднаної енергетичної системи) України, які склались за 1 декаду жовтня (01.10-10.10) 2021 року та за 1 декаду листопада (01.11-10.11) 2021 року та порівняння між вказаними періодами, та зазначено про відсоток коливання ціни на ринку між зазначеними періодами + 31,42% (т.1 а.с.50-51).

Судова колегія зазначає, що спеціальним законодавством у сфері публічних закупівель не визначено певний орган чи особу, яку законодавець наділив би повноваженнями надавати інформацію на підтвердження коливання ціни товару на ринку.

Під час визначення щодо доказів на підтвердження коливання ціни товару на ринку слід виходити як з аналізу норм чинного законодавства щодо повноважень та функцій суб`єктів надання такої інформації (наприклад, до цих суб`єктів можна віднести, Державну службу статистики України, на яку постановою КМУ від 10.09.2014 № 442 "Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади" покладено функцію з контролю за цінами в частині здійснення моніторингу динаміки цін (тарифів) на споживчому ринку; державне підприємство "Державний інформаційно-аналітичний центр моніторингу зовнішніх товарних ринків", яке на замовлення суб`єкта господарювання виконує цінові / товарні експертизи, зокрема, щодо відповідності ціни договору наявній кон`юнктурі певного ринку товарів; ТПП України, яка у межах власних повноважень надає послуги щодо цінової інформації, тощо), так і положень щодо доказів, які закріплені у главі 5 розділу І ГПК України.

Таким чином, з-поміж іншого, довідки, експертні висновки ТПП України, тощо можуть використовуватися для підтвердження коливання ціни товару на ринку. Втім судам у порядку статті 86 ГПК України слід їх досліджувати та оцінювати за критеріями належності, допустимості, достовірності, вірогідності з точку зору саме факту коливання ціни на товар (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.09.2023 у справі № 926/3244/22).

Колегія суддів зауважує, що для обґрунтування підвищення ціни ТОВ "ЕК "Енолл" на власний розсуд обирались періоди для порівняння середніх цін на електричну енергію, дослідження яких не відображало їх динаміку, а також не могло бути належним обґрунтуванням для висновків про коливання цін у бік збільшення.

Крім того, у наданих ТОВ "ЕК "Енолл" документах не міститься доказів на підтвердження пропорційного зростання ціни на товар на ринку з урахуванням періоду дії попередньої додаткової угоди.

Водночас наведені документи не містять відомостей щодо динаміки ціни на електричну енергію, пропорційності їх зростання, у них відсутній аналіз вартості ціни електричної енергії на конкретну дату у порівнянні з попередніми періодами чи будь-які інші дані, які б підтверджували коливання ціни електричної енергії на ринку, у зв`язку із чим не містять належного обґрунтування для зміни істотних умов договору на підставі пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі".

Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного суду від 21.11.2025 у справі №920/19/24.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Положеннями частини 1 статті 651 Цивільного кодексу України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно з частинами 2 та 3 статті 632 Цивільного кодексу України, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

Закон України "Про публічні закупівлі" встановлює імперативну норму, згідно з якою зміна істотних умов договору про закупівлю може здійснюватися виключно у випадках, визначених частиною 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", зокрема, за пунктом 2 частини 5 наведеної норми - у випадку збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю / внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару.

Абзацом 2 частини 3 статті 6 Цивільного кодексу України визначено, що сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

У пунктах 205-207 постанови Великої Палати Верховного суду від 21.11.2025 у справі №920/19/24 викладено правову позицію, що зміна умов договору про закупівлю щодо збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10 % не допускається, в тому числі і у випадку закупівлі бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії.

Зміни та доповнення до пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII, внесені Законом № 1530-IX, стосуються лише встановлення альтернативного варіанту визначення моменту початку обчислення строку для зміни ціни за одиницю товару - 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю або 90 днів з моменту внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару та не скасовують встановлену первісною редакцією цього Закону заборону збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10 %, в тому числі і при здійсненні закупівлі бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії.

Виняток з обмежень, викладений в останньому реченні пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII,повинен тлумачитися суто буквально, а тому він стосується лише строків зміни ціни за одиницю товару у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії (дотримання умови про зміну лише раз на 90 днів в цьому випадку не діє) і не визначає верхньої межі збільшення (зміни) ціни за одиницю товару.

Проте, як встановлено судом вище, з аналізу додаткових угод слідує, що ціна за укладеним між сторонами договором у відсотковому значенні збільшилась на 36,769% від первинної ціни.

Крім того, ключовим у даному випадку є те, що 2-ий відповідач - "ЕК "Енолл" (постачальник) при зверненні до замовника з пропозиціями підвищити ціну не обґрунтував, чому таке підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по ціні, запропонованій замовнику на тендері, не навів причини, через які виконання укладеного договору стало для постачальника вочевидь невигідним, не довів, що підвищення ціни є непрогнозованим (його неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції).

Більше того, постачальник не надав належних доказів на підтвердження коливання цін на предмет закупівлі, адже надані висновки цінового моніторингу не можуть бути достатньою підставою для збільшення ціни, оскільки не містять відомостей щодо динаміки ціни на предмет закупівлі, а також в них відсутній аналіз вартості товару на конкретну дату укладання додаткових угод у порівнянні з попередніми періодами від дати укладання попередньої додаткової угоди, у зв`язку з чим не містить належного обґрунтування для зміни істотних умов договору на підставі п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі", відповідно вказана інформація не може підтверджувати коливання ціни на товар.

За наведених обставин, колегія суддів колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що збільшення ціни товару у додаткових угодах № 2, 3, 4, 6 по відношенню до погодженої у договорі ціни здійснено з порушенням ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі", а саме п. 2 ч. 5 ст. 41 цього Закону, та не відповідає принципам здійснення публічних закупівель, визначеним у ст. 5 цього Закону, що свідчить про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог прокурора в частині визнання недійсними додаткових угод №2 від 10.07.2021, №3 від 28.10.2021, №4 від 22.11.2021, № 6 від 14.01.2022 до договору про постачання електричної енергії споживачу від 30.12.2020 № 30/12/2020-01.

Щодо стягнення з 2-го відповідача безпідставно набутих коштів у розмірі 417443,14грн. судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до вимог статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає в користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За приписами частини 1 статті 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно з пунктом 1 частини 3 статті 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 24.01.2024 у справі №922/2321/22, за подібних обставин, дійшла висновку, що кошти одержані відповідачем безпідставно, оскільки підстава внаслідок визнання додаткових угод недійсними відпала, тому останній зобов`язаний їх повернути в силу статей 216, 1212 Цивільного кодексу України .

Оскільки спірні додаткові угоди підлягають визнанню недійсними, підстава для оплати товару за ціною встановленою у додаткових угодах фактично відпала, а тому постачальник має повернути грошові кошти, як безпідставно набуте майно.

Тобто, за поставлений товар постачальних отримав грошові кошти у більшій сумі ніж то передбачено умовами договору, тому ця різниця має бути повернута.

Судова колегія також враховує, що розпорядженням Кабінету Міністрів №728-р від 12.06.2020 "Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Черкаської області" відповідно до абзацу першого пункту 71 розділу V Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про місцеве самоврядування в Україні визначено адміністративні центри та затверджено території територіальних громад Черкаської області, в тому числі Канівську територіальну громаду.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про те, що відповідно до приписів статей 216, 1212 Цивільного кодексу України, 2-ий відповідач - ТОВ "ЕК "Енол" зобов`язаний повернути до бюджету Канівської міської територіальної громади в особі Канівської міської ради Черкаської області безпідставно одержані ним грошові кошти в сумі 417443,14грн.

Щодо доводів апелянта про відсутність правових підстав для повернення суми надмірно сплачених коштів до бюджету Канівської міської територіальної громади в особі Канівської міської ради Черкаської області, з огляду на те, що Комунальним підприємством "Управління Водопровідно-каналізаційного господарства" здійснювалось фінансування закупівлі не за бюджетні кошти, а за кошти господарської діяльності товариства, судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до статті 142 Конституції України, частини 3 статті 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 5 Бюджетного кодексу України бюджетна система України складається з державного бюджету та місцевих бюджетів. Місцевими бюджетами є бюджет Автономної Республіки Крим, обласні, районні бюджети та бюджети місцевого самоврядування.

Частиною 5 статті 64 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що видатки місцевого бюджету здійснюються із загального та спеціального фондів місцевого бюджету відповідно до вимог Бюджетного кодексу України та закону про Державний бюджет України.

За приписами пункту 6 частини 1 статті 7 Бюджетного кодексу України бюджетна система України ґрунтується на таких принципах: ефективності та результативності - при складанні та виконанні бюджетів усі учасники бюджетного процесу мають прагнути досягнення цілей, запланованих на основі національної системи цінностей і завдань інноваційного розвитку економіки, шляхом забезпечення якісного надання публічних послуг при залученні мінімального обсягу бюджетних коштів та досягнення максимального результату при використанні визначеного бюджетом обсягу коштів.

Згідно з положеннями статті 22 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів, що уповноважені на отримання бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобов`язань та здійснення видатків бюджету, зобов`язані ефективно та раціонально використовувати бюджетні кошти, чим сприяти недопущенню порушень інтересів держави у бюджетній сфері.

Відповідно до статті 26 Бюджетного кодексу України контроль за дотриманням бюджетного законодавства спрямований на забезпечення ефективного і результативного управління бюджетними коштами та здійснюється на всіх стадіях бюджетного процесу його учасниками відповідно до цього Кодексу та іншого законодавства, а також забезпечує, зокрема, досягнення економії бюджетних коштів, їх цільового використання, ефективності і результативності в діяльності розпорядників бюджетних коштів шляхом прийняття обґрунтованих управлінських рішень (пункт 3 частини 1 статті 26).

Тобто, Канівська міська рада Черкаської області і є органом, який наділений повноваженнями щодо розпорядження коштами місцевого бюджету, а також наділена повноваженнями звертатися до суду. Правомірне та раціональне використання бюджетних коштів беззаперечно становить інтерес територіальної громади в особі Канівська міська рада.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" відносини органів місцевого самоврядування з підприємствами, установами та організаціями, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, будуються на засадах їх підпорядкованості, підзвітності та підконтрольності органам місцевого самоврядування.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідно до Статуту Комунального підприємства "Управління Водопровідно-каналізаційного господарства" (нова редакція надалі - Статут т.1 а.с.78-83), затвердженого рішенням Канівської міської ради Черкаської області від 28.01.2021 № 4-29, КП "Управління водопровідно-каналізаційного господарства" є комунальним унітарним комерційним підприємством міста Канева, створене на підставі рішення Канівської міської ради від 12.08.2002 №3-16 (пункти 1.1, 1.2 Статуту).

Засновником підприємства та власником його майна є територіальна громада в особі Канівської міської ради (пункт 1.4. Статуту).

Підприємство підпорядковане, підзвітне та підконтрольне Канівській міській раді (пункт 1.5 Статуту).

Підприємство користується закріпленим за ним комунальним майном на праві господарського віддання (пункт 1.6 Статуту).

Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, розмір статутного (складеного) капіталу (пайового фонду) КП "Управління водопровідно-каналізаційного господарства" становить 28143947,79 грн; розмір частки засновника 28143947,79 грн.

Таким чином, Канівській міській раді належить частка у статутному капіталі КП "Управління ВКГ" в розмірі 100 відсотків.

Згідно з пунктом 4.5. Статуту, для здійснення господарської діяльності підприємство наділено статутним капіталом у розмірі 26521180,44 коп.

Оскільки власником майна 1-го відповідача - КП "Управління ВКГ" є територіальна громада м. Канева в особі Канівської міської ради, то органом уповноваженим здійснювати функції захисту інтересів територіальної громади у зазначених правовідносинах, є саме Канівська міська рада Черкаської області.

В контексті спірних правовідносин, колегія суддів враховує, що відповідно до статті 327 Цивільного кодексу України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

За змістом частини 3 статті 8 Господарського кодексу України господарська компетенція органів державної влади та органів місцевого самоврядування реалізується від імені відповідної державної чи комунальної установи.

Частиною 7 статті 78 Господарського кодексу України визначено, що органами управління комунального унітарного підприємства є, зокрема, керівник підприємства, який призначається (обирається) органом, до сфери управління якого належить підприємство, або наглядовою радою цього підприємства (у разі її утворення) і є підзвітним органу, який його призначив (обрав).

Отже, комунальні підприємства створені органом місцевого самоврядування на основі комунального майна та здійснюють свою діяльність від імені територіальної громади, а тому всі прибутки, які отримано комунальними підприємствами від своєї діяльності є також власністю територіальної громади, тобто є бюджетними коштами (комунальним майном) (правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14.03.2018 у справі №815/1216/16, від 13.08.2024 у справі №918/4/24, від 13.08.2024 у справі №918/15/24).

Таким чином, Комунальне підприємство "Управління Водопровідно-каналізаційного господарства" здійснюючи оплату за договором про постачання електричної енергії споживачу від 30.12.2020 № 30/12/2020-01 розпоряджалось не власними коштами, а бюджетними коштами територіальної громади, отже відповідно і стягнення надміру сплачених коштів має відбуватись до бюджету Канівської міської територіальної громади в особі Канівської міської ради Черкаської області.

Крім того, судова колегія наголошує, що Закон України "Про публічні закупівлі" визначає правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад.

Тобто, навіть самим фактом включення комунальних та державних підприємств до замовників, та необхідністю здійснення ними закупівель в визначеному порядку законодавець визначив, що їх кошти не є приватними, або такими, якими підприємство може розпоряджатися на власний розсуд.

Отже, безпідставно збережені кошти, які переплачено на підставі додаткових угод, укладених з порушенням вимог закону, є коштами територіальної громади, тобто коштами місцевого бюджету та їх неефективне витрачання порушує права мешканців громади і саме Канівська міська рада Черкаської області, як представник територіальної громади та засновник Комунального підприємства "Управління Водопровідно-каналізаційного господарства" є уповноваженим органом на забезпечення раціонального використання майна та інших ресурсів, що перебувають у комунальній власності, а тому кошти сплачені на виконання недійсних правочинів підлягають стягненню саме до місцевого бюджету Канівської міської територіальної громади, тобто на користь позивача.

Щодо заяви 1-го відповідача - Комунального підприємства "Управління Водопровідно-каналізаційного господарства" про застосування наслідків спливу позовної давності викладеної у відзиві на позовну заяву (т.1 а.с.140-147), судова колегія зазначає наступне.

Строк, у межах якого пред`являється позов як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу) Цивільним кодексом України визначено як позовну давність (стаття 256 Цивільного кодексу України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України), перебіг якої, відповідно до частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Стаття 263 Цивільного кодексу України унормовує, що перебіг позовної давності зупиняється: 1) якщо пред`явленню позову перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія (непереборна сила); 2) у разі відстрочення виконання зобов`язання (мораторій) на підставах, встановлених законом; 3) у разі зупинення дії закону або іншого нормативно-правового акта, який регулює відповідні відносини; 4) якщо позивач або відповідач перебуває у складі Збройних Сил України або в інших створених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан. У разі виникнення обставин, встановлених частиною першою цієї статті, перебіг позовної давності зупиняється на весь час існування цих обставин. Від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення.

Європейський Суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №22083/93 та № 22095/93 у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства; пункт 57 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі ВАТ Нафтова компанія Юкос проти Росії).

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20.12.2007 у справі Фінікарідов проти Кіпру).

Відповідно до частин 3, 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS CoV-2" від 11.03.2020 № 211 з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 на всій території України з 12.03.2020 було встановлено карантин, який неодноразово продовжувався.

В свою чергу, 17.03.2020 був прийнятий Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19)" № 530-ІХ (Закон № 530). Даним законом були внесені зміни, у тому числі, і до ст. 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні". Відповідно до наведених змін карантин було визнано форс-мажорною обставиною (обставиною непереборної сили). Розділом II Прикінцеві положення Закону №530 було визначено, що цей закон набирає чинності з дня його опублікування. З вищенаведеного слідує, що з 17.03.2020 карантин на законодавчому рівні було визнано обставиною непереборної сили та, відповідно, з даного моменту має застосовуватися правило п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України щодо зупинення строків позовної давності.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020, розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктами 12-14 такого змісту: "12. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.".

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 №651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" карантин відмінений на всій території України з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року.

Крім того, 24.02.2022 Указом Президента України № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" введено в Україні воєнний стан із 05 год 30 хв 24.02.2022, який діє до тепер.

Законом України від 15.03.2022 "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19 такого змісту: "19. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії."

Законом України "Про внесення зміни до розділу Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності", пункт 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України, яким продовжувались строки позовної давності в тому числі і за статтями 257-259 ЦК України, виключений. Вказаний закон набрав чинності 04.09.2025.

Як вірно зазначено місцевим господарським судом, перелічені законодавчі акти не містять в собі жодного виключення з кола осіб на яких розповсюджується їх дія.

З огляду на викладене, доводи 1-го відповідача про те, що прокурором пропущено строк позовної давності не заслуговують на увагу, оскільки прокурор звернувся до суду з позовом 30.12.2024, тобто в межах позовної давності.

Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі статтями 76, 77, 78 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 276 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вказані обставини, здійснивши перевірку та оцінку всіх належних доказів, наявних у матеріалах справи, судова колегія вважає, що рішення господарського суду Харківської області від 05.02.2026 у справі №922/4775/24 прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, правильним вирішенням справи, у зв`язку з чим апеляційна скарга Комунального підприємства "Управління Водопровідно-каналізаційного господарства" не підлягає задоволенню.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 254, 269, 270, 273, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Управління Водопровідно-каналізаційного господарства" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 05.02.2026 у справі №922/4775/24 залишити без змін.

Повна постанова складена 30.03.2026.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення. Порядок і строки оскарження постанови передбачені статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя О.В. Плахов

Суддя С.Ч. Жельне

Суддя П.В. Тихий