ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.03.2026 Справа № 917/2212/25

Господарський суд Полтавської області у складі судді Мацко О.С., розглянувши у спрощеному позовному провадженні матеріали справи

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Ін Форс Груп», 03189, м. Київ, вул. Здановської Юлії, буд. 71Г, ,

до Приватного підприємства «С. В. Агро-Гарант», 39500, Полтавська обл., Полтавський р-н, м. Карлівка, вул. Симоненка, 28, ,

про стягнення 158 638,78 грн,

Представники сторін: не викликались.

Суть спору:

02.12.2025 року до Господарського суду Полтавської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Ін Форс Груп» до Приватного підприємства «С. В. Агро-Гарант» про cтягнення 158 638,78 грн, з яких 126 050,68 грн заборгованість за Договором поставки запасних частин № ІФГ-1430 ПЗ від 25.10.2023 р., 12 605,07 грн штраф, 1 025,15 грн інфляційні втрати, 18 957,88 грн проценти.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 08.12.2025 р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі; розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Також вказаною ухвалою витребувано від Головного управління ДПС у Полтавській області інформацію про включення Приватним підприємством «С. В. Агро-Гарант» до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість за Податковими накладними № 284 від 16.07.2025 та № 323 від 17.07.2025 та належним чином засвідчені копії Декларацій з податку на додану вартість з Додатком 1 (розшифровкою по контрагентах) та уточнюючі розрахунки до декларацій з ПДВ (за наявності), якими Приватне підприємство «С. В. Агро-Гарант» (ідентифікаційний код 44199061) включило до складу податкового кредиту суму податку на додану вартість за Податковими накладними № 284 від 16.07.2025 та № 323 від 17.07.2025 за період липень 2025 р. листопад 2025 р.

02.01.2026 року та 06.01.2026 року від Головного управління ДПС у Полтавській області до суду надійшли інформація та документи, витребувані ухвалою від 08.12.2025 р.

Ухвалою від 09.12.2025 р. залишено вказану позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Ін Форс Груп» без руху на підставі ч. 11 ст. 176 ГПК України.

17.12.2025 року з огляду на усунення позивачем недоліків позовної заяви розгляд справи продовжено.

Аргументи учасників справи:

Викладені в позовній заяві вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач не здійснив оплату за Договором поставки запасних частин № ІФГ-1430 ПЗ від 25.10.2023 р., чим порушив умови господарського зобов`язання, встановлені зазначеним договором та законом.

Відповідач у визначеному господарським процесуальним законодавством порядку на позов не відреагував, хоча був належним чином повідомлений про розгляд справи (довідки про доставку ухвал суду від 08.12.2025 р., 09.12.2025 р. та 17.12.2025 р. в електронний кабінет Приватного підприємства «С. В. Агро-Гарант» містяться в матеріалах справи).

Згідно із ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.

Водночас суд зауважує, що відповідно до пунктів 3 та 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Під час розгляду справи по суті суд дослідив усі письмові докази, що містяться в матеріалах справи та встановив, що їх достатньо для вирішення спору, у зв`язку з чим вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Виклад обставин справи, встановлених судом:

25.10.2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ін Форс Груп» та Приватним підприємством «С. В. Агро-Гарант» було укладено Договір поставки запасних частин № ІФГ-1430 ПЗ (а. с. 11-13).

Відповідно до п. 1.1 вказаного договору Постачальник (ТОВ «Ін Форс Груп») у порядку, строки та на умовах, визначених цим Договором і його невід`ємними додатками, зобов`язується продати Замовнику (ПП «С. В. Агро-Гарант») запчастини, а Замовник зобов`язується прийняти й оплатити їх.

Пунктом 9.1 Договору визначено, що він є укладеним з моменту його підписання Сторонами і діє до кінця року, в якому він був укладений. Якщо в наступних роках Сторони не укладуть новий договір, предметом якого буде поставка запчастин, а Постачальником буде здійснюватися поставка запчастин Замовнику, то цей Договір продовжуватиме діяти та регулювати умови поставки запчастин між Сторонами і в наступних роках аж до дати укладання ними нового договору на поставку запчастин.

Доказів укладення сторонами нового договору про поставку запчастин до суду не надано.

Згідно з п. 4.4 Договору № ІФГ-1430 ПЗ від 25.10.2023 р. датою поставки (передачі) запчастин є дата, що вказана у видатковій накладній або в іншому документі про передачу Замовнику запчастин.

Позивач зазначає, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Ін Форс Груп» було поставлено Приватному підприємству «С. В. Агро-Гарант» запчастини на загальну суму 126 050,68 грн згідно з видатковими накладними № 3883 від 30.06.2025 р., № 3884 від 30.06.2025 р., № 4165 від 16.07.2025 р. та № 4213 від 17.07.2025 р. (а. с. 16-17).

Згідно з п.п. 5.3-5.4 Договору № ІФГ-1430 ПЗ від 25.10.2023 р. Замовник зобов`язується оплатити запчастини на умовах їх повної попередньої оплати, якщо Сторони не домовляться про інше. Якщо в рахунку не буде вказаний строк (гранична дата) переказу Замовником суми попередньої оплати, то Замовник зобов`язується переказати їх Виконавцю протягом 5 (п`яти) банківських днів від дня їх складання.

Позивач стверджує, що відповідач за отриманий товар не розрахувався, з огляду на що заявив до стягнення з Приватного підприємства «С. В. Агро-Гарант» 158 638,78 грн, з яких 126 050,68 грн заборгованість за Договором поставки запасних частин № ІФГ-1430 ПЗ від 25.10.2023 р., 12 605,07 грн штраф, 1 025,15 грн інфляційні втрати, 18 957,88 грн проценти.

Перелік доказів, якими позивач обґрунтовує наявність обставин, що є предметом доказування у даній справі: Договір поставки запасних частин № ІФГ-1430 ПЗ від 25.10.2023 р., видаткові накладні № 3883 від 30.06.2025 р., № 3884 від 30.06.2025 р., № 4165 від 16.07.2025 р. та № 4213 від 17.07.2025 р., рахунки на оплату № 5974 від 02.06.2025 р., № 5978 від 02.06.2025 р., № 7535 від 16.07.2025 р. та № 7586 від 17.07.2025 р., податкові накладні № 284 від 16.07.2025 р., № 323 від 17.07.2025 р., податкові декларації ПП «С. В. Агро-Гарант» з податку на додану вартість та ін.

Докази відповідача в спростування вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Ін Форс Груп» в матеріалах справи відсутні.

Оцінка аргументів учасників справи з посиланням на норми права, якими керувався суд:

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Статтею 629 Цивільного кодексу України, встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. У відповідності до вимог ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 Цивільного кодексу України).

Позивачем надано до суду належним чином засвідчені копії видаткових накладних № 3883 від 30.06.2025 р., № 3884 від 30.06.2025 р., № 4165 від 16.07.2025 р. та № 4213 від 17.07.2025 р. на загальну суму 126 050,68 грн. (а. с. 16-17). При цьому видаткові накладні № 3883 від 30.06.2025 р. та № 3884 від 30.06.2025 р. на суму 117 866,98 грн підписані сторонами та скріплені їхніми печатками, тож приймаються судом у якості належних доказів виконання позивачем умов Договору № ІФГ-1430 ПЗ від 25.10.2023 р. на вищевказану суму.

Натомість видаткові накладні № 4165 від 16.07.2025 р. на суму 5 783,70 грн (в т. ч. ПДВ 963,95 грн) та № 4213 від 17.07.2025 р. на суму 2 400,00 грн (в т. ч. ПДВ 400,00 грн) підписані лише представником позивача.

При цьому згідно з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.06.2022 р. у справі № 922/2115/19, у разі наявності дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені права доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.

Крім того, у постанові від 06.11.2025 р. у справі № 911/3091/23 Верховний Суд зауважив про те, що для з`ясування правової природи як господарської операції (спірної поставки), так і договору (укладенням якого опосередковувалося виконання цієї операції) необхідно вичерпно дослідити фактичні права та обов`язки сторін у процесі виконання операції, фактичний результат, до якого прагнули учасники такої операції, та оцінити зміни майнового стану, які відбулися у сторін в результаті операції. Зважаючи на принцип превалювання сутності над формою, судам слід врахувати, що фактичне здійснення господарської операції повинно підтверджуватися, в тому числі, і реальним джерелом походження товару (його виробництва, попередньої купівлі тощо) в обсязі, зазначеному у первинному документі.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, судам у розгляді справи належить досліджувати, окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару (як-то: обставини здійснення перевезення товару, поставленого за спірною видатковою накладною, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця). Суд касаційної інстанції звернув увагу на те, що у разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.

Частинами першою та другою статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан та результати діяльності підприємства. Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, створені автоматично в електронній формі програмним забезпеченням інформаційно-комунікаційної системи, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови наявності накладеного електронного підпису чи печатки з дотриманням вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо (частини перша, друга статті 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» в редакції, чинній у період здійснення поставок товару).

За приписами частин третьої, восьмої статті 19 Господарського кодексу України (чинний на момент виникнення і існування спірних правовідносин), обов`язком суб`єктів господарювання є ведення бухгалтерського обліку та подання фінансової звітності згідно із законодавством, що забезпечує здійснення державою контролю і нагляду за господарською діяльністю суб`єктів господарювання, а також за додержанням ними податкової дисципліни.

Відповідно до пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України (в редакції, чинній у період спірних правовідносин) на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з використанням кваліфікованого електронного підпису або удосконаленого електронного підпису, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису, уповноваженої платником особи відповідно до вимог Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Згідно з пунктом 201.7 статті 201 ПК України податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою (пунктом 201.10 статті 201 цього Кодексу).

Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, тобто спричиняють правові наслідки.

Підставою для виникнення у платника права на податковий кредит з податку на додану вартість є факт реального здійснення операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей з метою їх використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, а також оформлення відповідних операцій належним чином складеними первинними документами, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст.

Встановлюючи правило щодо обов`язкового підтвердження сум податкового кредиту, врахованих платником ПДВ при визначенні податкових зобов`язань, законодавець, безумовно, передбачає, що ці документи є достовірними, тобто операції, які вони підтверджують, дійсно мали місце.

Такий висновок сформовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29.06.2021 зі справи № 910/23097/17.

Судом встановлено, що позивачем на підставі видаткових накладних № 4165 від 16.07.2025 р. та № 4213 від 17.07.2025 р. було складено та зареєстровано податкові накладні № 284 від 16.07.2025 р. та № 323 від 17.07.2025 р. (а. с. 18-21).

У Постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.06.2022 р. по справі № 922/2115/19 зазначено, що податкова накладна (в залежності від фактичних обставин певної справи) може бути допустимим доказом, на підставі якого суд встановлює факт постачання товару покупцю та його прийняття ним, якщо сторона, яка заперечує факт поставки вчинила юридично значимі дії: зареєструвала податкову накладну; сформувала податковий кредит за вказаною господарською операцією з контрагентом тощо, оскільки підставою для виникнення у платника права на податковий кредит є факт лише реального (фактичного) здійснення господарських операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей та послуг з метою їх використання у власній господарській діяльності.

На виконання ухвали суду від 08.12.2025 р. Головне управління ДПС у Полтавській області листом № 21799/5/16-31-04-04-05 від 31.12.2025 р. (вх. № 112 від 06.01.2026) повідомлено, що Приватним підприємством «С. В. Агро-Гарант» податкові накладні № 284 від 16.07.2025 р. на суму 5 783,70 грн, в т. ч. податок на додану вартість 963,95 грн, та № 323 від 17.07.2025 р. на суму 2 400,00 грн, в т. ч. податок на додану вартість 400,00 грн, складені Товариством з обмеженою відповідальністю «Ін Форс Груп», було віднесено до податкового кредиту декларації з податку на додану вартість за липень 2025 року.

Судом встановлено, що суми за податковим кредитом повністю відповідають вартості поставлених товарів згідно з видатковими накладними № 4165 від 16.07.2025 р. та № 4213 від 17.07.2025 р.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 р. у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 р. у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 р. у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 р. у справі № 917/2101/17 та аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 р. у справі № 129/1033/13-ц.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні від 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до частини четвертої статті 11 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У даному випадку суд дійшов висновку, що матеріалами справи підтверджується належне виконання позивачем зобов`язання щодо поставки товарів за Договором поставки запасних частин № ІФГ-1430 ПЗ від 25.10.2023 р. на загальну суму 126 050,68 грн. Відповідач в порушення прийнятих на себе зобов`язань заборгованість у зазначеному розмірі не сплатив.

Враховуючи викладене, з огляду на встановлені законом принципи змагальності сторін, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та вірогідності доказів, згідно з яким наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 126 050,68 грн заборгованості за Договором поставки запасних частин № ІФГ-1430 ПЗ від 25.10.2023 р. підтверджені документально та нормами матеріального права, не спростовані відповідачем, а тому в цій частині підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 610, ст. 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Одним із видів забезпечення виконання зобов`язань відповідно ст. 546, ст. 549 Цивільного кодексу України та ст. 199 Господарського кодексу України (чинний на момент виникнення і існування спірних правовідносин) є неустойка (штраф, пеня), розмір якої визначається відповідно до умов договору, що не суперечать чинному законодавству України. Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Пунктом 4 ст. 231 Господарського кодексу України визначено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (п. 6 ст. 231 Господарського кодексу України).

Пунктом 8.1.3 Договору поставки запасних частин № ІФГ-1430 ПЗ від 25.10.2023 р. визначено, що за прострочення виконання грошових зобов`язань за цим Договором понад 20 (двадцять) календарних днів Замовник сплачує Постачальнику штраф у розмірі 10 (десяти) % від суми грошового зобов`язання, простроченої понад 20 (двадцять) календарних днів.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача 12 605,07 грн штрафу (а. с. 2), суд прийшов до висновку, що зазначені вимоги відповідають вимогам чинного законодавства, а тому підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому у пункті 8.2.3 договору № 030524-1 від 03.05.2024 р. сторонами було узгоджено, що в разі прострочення виконання грошових зобов`язань за цим Договором Замовник замість трьох процентів річних, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, зобов`язується сплатити Постачальнику тридцять шість процентів річних від простроченої суми за весь час її прострочення.

З посиланням на вказані нормативні положення, позивачем приведено розрахунок інфляційних втрат в розмірі 1 025,15 грн та відсотків річних в розмірі 18 957,88 грн (розрахунок в матеріалах справи, а. с. 2-3).

Здійснивши перевірку вказаного розрахунку, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат є правомірними та підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 ГПК України).

Крім того, згідно зі ст. 161 ГПК України при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.

Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Також у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010 р. № 4241/03 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відповідно до ч. 23 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України» за заявою № 63566/00 суд нагадує, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

У даному випадку, дослідивши та оцінивши докази, наявні у матеріалах справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Ін Форс Груп» у даній справі в повному обсязі.

У позовній заяві ТОВ «Ін Форс Груп» просить зазначити в рішенні про нарахування відсотків до моменту виконання рішення відповідно до ч. 10 ст. 238 ГПК України за такою формулою: (СОБ х СП х КДП) : КДР = сума процентів,

де:

СОБ сума несплаченого основного боргу, простроченого Приватним підприємством «С. В. Агро-Гарант» (місцезнаходження: вул. Симоненка, буд. 28, місто Карлівка, Полтавський р-н, Полтавська обл., 39500; ідентифікаційний код 44199061);

СП ставка (розмір) процентів: 36%;

КДП кількість днів прострочення сплати Приватним підприємством «С. В. Агро-Гарант» (місцезнаходження: вул. Симоненка, буд. 28, місто Карлівка, Полтавський р-н, Полтавська обл., 39500; ідентифікаційний код 44199061) суми основного боргу за період: з 02.12.2025 і до моменту виконання цього рішення в частині сплати основного боргу;

КДР кількість днів у році, у якому нараховуються проценти;

та стягнути отриману суму процентів із Приватного підприємства «С. В. Агро-Гарант» (місцезнаходження: вул. Симоненка, буд. 28, місто Карлівка, Полтавський р-н, Полтавська обл., 39500; ідентифікаційний код 44199061) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ін Форс Груп» (місцезнаходження: вулиця Здановської Юлії, 71г, місто Київ, 03189; ідентифікаційний код 43516421).

Відповідно до положень частини 10 статті 238 Господарського процесуального кодексу України, суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.

Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VI цього Кодексу.

З правового аналізу вказаної норми процесуального права вбачається, що при застосуванні положень частини 10 статті 238 Господарського процесуального кодексу України правила розрахунку остаточної суми відсотків встановлюються судом, з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що наведена позивачем формула нарахування відсотків відповідає вимогам чинного законодавства України, а тому клопотання ТОВ «Ін Форс Груп» про зазначення в рішенні про нарахування відсотків до моменту виконання рішення за вказаною формулою є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходив із наступного.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на викладене, судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача в сумі 2 422,40 грн.

Керуючись ст. 129, 231, 232, 233, 237, 238, 252 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Приватного підприємства «С. В. Агро-Гарант» (39500, Полтавська обл., Полтавський р-н, м. Карлівка, вул. Симоненка, 28, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ін Форс Груп» (03189, м. Київ, вул. Здановської Юлії, буд. 71Г, ) 126 050,68 грн заборгованість за Договором поставки запасних частин № ІФГ-1430 ПЗ від 25.10.2023 р., 12 605,07 грн штраф, 1 025,15 грн інфляційні втрати, 18 957,88 грн проценти, 2 422,40 грн судового збору.

3. Органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення, здійснити нарахування процентів за такою формулою:

(СОБ х СП х КДП) : КДР : 100 = сума процентів,

де:

СОБ сума несплаченого основного боргу, простроченого Приватним підприємством «С. В. Агро-Гарант» (місцезнаходження: вул. Симоненка, буд. 28, місто Карлівка, Полтавський р-н, Полтавська обл., 39500; ідентифікаційний код 44199061);

СП ставка (розмір) процентів: 36%;

КДП кількість днів прострочення сплати Приватним підприємством «С. В. Агро-Гарант» (місцезнаходження: вул. Симоненка, буд. 28, місто Карлівка, Полтавський р-н, Полтавська обл., 39500; ідентифікаційний код 44199061) суми основного боргу за період: з 02.12.2025 і до моменту виконання цього рішення в частині сплати основного боргу;

КДР кількість днів у році, у якому нараховуються проценти;

та стягнути отриману суму процентів із Приватного підприємства «С. В. Агро-Гарант» (місцезнаходження: вул. Симоненка, буд. 28, місто Карлівка, Полтавський р-н, Полтавська обл., 39500; ідентифікаційний код 44199061) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ін Форс Груп» (місцезнаходження: вулиця Здановської Юлії, 71г, місто Київ, 03189; ідентифікаційний код 43516421).

4. Видати наказ з набранням чинності цим рішенням.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається в порядку і строки, встановлені ст.ст.256,257 ГПК України.

Повне рішення складено 25.03.2026 р.

Суддя О.С. Мацко