ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01.04.2026 м. Івано-ФранківськСправа № 909/63/26

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Неверовської Л. М., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін справу

за позовом: Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Київській області, вул. Святослава Хороброго, буд. 11 а, м. Київ, 03151

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "ДИЗАЙН ПРОДЖЕКТ ГРУП", вул. Гетьмана Мазепи, буд. 144 Д, м. Івано-Франківськ, 76018

про стягнення безпідставно отриманих коштів в сумі 6633,80 грн,

встановив: Служба відновлення та розвитку інфраструктури у Київській області звернулася до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДИЗАЙН ПРОДЖЕКТ ГРУП" про стягнення безпідставно отриманих коштів в сумі 6633,80 грн.

Вирішення процесуальних питань під час розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 27.01.2026, прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі; відповідно до приписів ст. 252 ГПК України, суд ухвалив здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами; встановив відповідачу строк для подання відзиву на позов та запропонував сторонам у разі наявності заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження подати заяву з відповідним обґрунтуванням своїх заперечень.

10.03.2026 від Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Київській області до суду надійшло клопотання про залучення третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Державної аудиторської служби України.

Розглянувши клопотання позивача про залучення третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору суд зазначає.

Відповідно до ст. 50 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи. Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі. Про залучення третіх осіб до участі у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, на які права чи обов`язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог, мають процесуальні права та обов`язки, встановлені статтею 42 цього Кодексу. Вступ у справу третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, не тягне за собою розгляду справи спочатку.

У відповідності до ч. 2,3 ст. 252 ГПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Таким чином, враховуючи, що провадження у даній справі відкрито 27.01.2026, позивачем пропущено 30-денний строк для вчинення вказаної процесуальної дії - подання клопотання про залучення третьої особи.

У відповідності до 118 ГПК України, право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

За наведеного, у зв`язку з пропуском позивачем строку, клопотання про залучення третьої особи слід залишити без розгляду.

Позиція позивача.

Позовні вимоги мотивовані тим, що за результатами ревізії, проведеної Державною аудиторською службою України щодо окремих питань фінансово-господарської діяльності Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Київській області за період з 01 січня 2024 року по 30 червня 2025 року, встановлено, що при визначенні вартості послуг технічного нагляду згідно договору № 639-24ТН про надання послуг зі здійснення технічного нагляду від 05 вересня 2024 року: неправильно визначалась база розрахунку вартості послуг; до складу вартості будівельних робіт включались витрати, які не відносяться до будівельних робіт, а саме витрати з частин VIX форми КБ-2в (адміністративні витрати, прибуток, ризики, інші витрати).

Як вказує позивач, до актів, для розрахунку крім вартості будівельних робіт за сумою витрат за частинами I IV, частково було прийнято окремі витрати за частинами V IX акту форми КБ-2в. Витрати, які можуть бути враховані як база для нарахування вартості послуг з технічного нагляду відповідає вартості рядку «Разом вартість будівельних робіт (I+II+III+IV)» за формою КБ-2в.

Загальна вартість будівельних робіт за звітний період, яка прийнята до розрахунку в актах форми КБ-2в стоїть окремим рядком та не віднесена до жодної із частин Акту форми КБ-2в, а відображено у графі 9 Акту форми КБ-2в після частини IX та перед найменуванням витрат «Разом (I+II+III+IV+V+VI+VII+VIII+IХ)».

Позивач звертає увагу, що відповідно до додатку 36 Настанови № 281, до складу будівельних робіт належать виключно витрати, відображені у частинах IIV форми КБ-2в, а саме: прямі витрати; загальновиробничі витрати; кошти на тимчасові будівлі та споруди; кошти на виконання робіт у зимовий (літній) період.

Крім того, ТОВ «ДИЗАЙН ПРОДЖЕКТ ГРУП» є платниками єдиного податку (5%) за ставкою без податку на додану вартість (реєстраційний номер платника єдиного внеску: 5725).

Водночас до актів приймання виконаних робіт зі здійснення технічного нагляду двома надавачами послуг включено суми єдиного податку (5%), які нараховані на вартість послуг з технічного нагляду, та Службою оплачені у повному обсязі.

Таким чином, база для визначення вартості послуг технічного нагляду була завищена, що призвело до переплати позивачем, та за висновками ДАСУ, внаслідок неправомірного включення до бази розрахунку витрат, які не є будівельними роботами, відповідач безпідставно отримав кошти в сумі 6633,80 грн, а саме, по єдиному податку 5606,98 грн, а по включені витрат частин 5-9 на суму 1026,82 грн.

У зв`язку з цим позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти у сумі 6633,80 грн на підставі ст. 1212 ЦК України.

Позиція відповідача.

Позовні вимоги заперечує з підстав, наведених у відзиві на позов, запереченнях Зазначає, що позов подано за відсутності передбачених законом підстав для застосування інституту безпідставного збагачення, за умов існування між сторонами чинних договірних зобов`язань, належного виконання відповідачем договору № 639-24ТН від 05.09.2024, прийняття позивачем результатів наданих послуг без застережень та здійснення оплати таких послуг у добровільному порядку.

Позивач покладає в основу заявлених вимог висновки Державної аудиторської служби України (ДАСУ), викладені у відповідному акті ревізії та Вимозі про усунення порушень. Фактично саме зазначений документ є єдиним джерелом формування розрахунку так званої «переплати». У даній справі позивач не надав суду самостійного детального розрахунку, не обґрунтував методологію визначення «переплати», не підтвердив її первинними документами та не ініціював проведення судової експертизи.

У відзиві також, зазначає, що витрати відповідача на професійну правничу допомогу становлять 3500 грн.

Обставини справи, дослідження доказів.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності всі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги чинного законодавства, суд встановив наступне.

05 вересня 2024 року між Службою відновлення та розвитку інфраструктури у Київській області (як замовником) та ТОВ «ДИЗАЙН ПРОДЖЕКТ ГРУП» (як виконавцем) укладено договір № 639-24ТН про надання послуг зі здійснення технічного нагляду (далі договір). Також, між сторонами укладено додаткові угоди №1 від 27.12.2024, №2 від 15.04.2025, №3 від 31.12.2025.

Відповідно до п. 1.1 договору замовник доручає, а виконавець зобов`язується здійснювати технічний нагляд (надалі «роботи») за виконанням будівельних робіт на будівництві об`єкта: Капітальний ремонт багатоквартирного житлового будинку по вул. Паркова, 1 в смт Бородянка Бучанського району Київської області» (ДК 021:2015 - 71520000-9 Послуги з нагляду за виконанням будівельних робіт) (далі по тексту «об`єкт»).

Згідно п. 1.2. договору, роботи із здійснення технічного нагляду за будівництвом об`єкта виконуються у відповідності з Порядком здійснення технічного нагляду під час будівництва об`єктів архітектури, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 липня 2007 року № 903 «Про авторський та технічний нагляд під час будівництва об`єкта архітектури» та з врахуванням умов цього договору.

Відповідно до п. 1.4 договору, вартість робіт, що доручаються виконавцю, визначається цим договором згідно Кошторисних норм України «Настанова з визначення вартості будівництва», затверджених наказом Міністерства розвитку громад та територій України № 281 від 01.11.2021 «Про затвердження кошторисних норм України у будівництві».

Згідно п. 3.1. договору, загальна вартість робіт з технічного нагляду становить: 534000,00 грн (П`ятсот тридцять чотири тисячі гривень 00 копійок), без ПДВ.

Вартість робіт може бути змінена відповідно до фактичних розрахунків відповідно до п. 5.1 договору.

Згідно п. 5.1 договору приймання і передача робіт з технічного нагляду за цим договором оформлюються актом виконаних робіт (надалі - акт) згідно додатку № 43 Кошторисних норм України «Настанова з визначення вартості будівництва», затверджених наказом Міністерства розвитку громад та територій України № 281 від 01.11.2021 «Про затвердження кошторисних норм України у будівництві».

Згідно матеріалів справи, договірні зобов`язання сторонами виконано відповідачем надано послуги обумовлені договором згідно підписаних актів приймання наданих послуг зі здійснення технічного нагляду (додаток №43) від 17.04.2025 на 34749,09 грн, від 25.04.2025 на 35932,75 грн, від 17.04.2025 на 43112,77 грн, а відповідачем здійснено оплату за надані послуги. Зазначені обставини сторонами справи не заперечуються.

Як вбачається з матеріалів справи, Державною аудиторською службою України у період з 30.07.2025 по 21.10.2025 проведено планову ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності позивача за період з 01.01.2024 по 30.07.2025, за результатами якої складено акт від 28.10.2025 №001700-21/60.

За результатами ревізії, проведеної Державною аудиторською службою України щодо окремих питань фінансово-господарської діяльності Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Київській області за період з 01 січня 2024 року по 30 червня 2025 року, встановлено, що при визначенні вартості послуг технічного нагляду: неправильно визначалась база розрахунку вартості послуг; до складу вартості будівельних робіт включались витрати, які не відносяться до будівельних робіт, а саме витрати з частин VIX форми КБ-2в (адміністративні витрати, прибуток, ризики, інші витрати).

Позивачем направлено лист відповідачу від 24.12.2025 №3211/09 211 085/02-07 про необхідність повернення коштів. Однак, відповідач надмірно сплачених коштів не повернув.

Норми права та мотиви, якими суд керувався при прийнятті рішення. Висновок суду.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині третій статті 203 Цивільного кодексу України закріплено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (статті 626 Цивільного кодексу України).

Статтею 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України встановлено обов`язковість договору для виконання сторонами.

Відповідно до вимог статті 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

За змістом статті 632 Цивільного кодексу України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

За приписами статей 525-526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або невизначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як встановлено судом, згідно п 3.1. договору, загальна вартість робіт з технічного нагляду становить: 534000,00 грн, без ПДВ. Вартість робіт може бути змінена відповідно до фактичних розрахунків відповідно до п. 5.1 договору.

Між сторонами на виконання умов договору підписані акти приймання наданих послуг зі здійснення технічного нагляду (додаток №43) від 17.04.2025 на 34749,09 грн, від 25.04.2025 на 35932,75 грн, від 17.04.2025 на 43112,77 грн.

Отже, сума вартості послуг із технічного нагляду за договором була погоджена його сторонами, послуги, надані відповідачем, прийняті замовником (позивачем) без заперечень чи зауважень та оплачені.

При цьому, матеріали справи не містять доказів недійсності чи розірвання сторонами договорів або зміни їх умов у частині вартості, тощо.

Жодних доказів того, що загальна вартість наданих послуг перевищує договірну ціну, погоджену сторонами в зазначеному договорі, позивачем до суду не надано.

Суд зауважує, що для констатації факту завищення вартості наданих послуг контролюючий орган мав встановити, що вартість загальної суми наданих виконавцем послуг перевищує договірну ціну, визначену сторонами в укладеному між ними договорі. Саме у випадку встановлення завищеної вартості послуг, яка відмінна від погодженої сторонами договору, можливо стверджувати про порушення зобов`язання у розумінні статті 610 Цивільного кодексу України та його неналежне виконання всупереч вимогам статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Щодо посилань позивача на акт Державної аудиторської служби України від 28.10.2025 №001700-21/60, суд зазначає наступне.

Правові та організаційні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні визначає Закон України від 26 січня 1993 року № 2939-XII Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні (далі - Закон № 2939-XII).

Згідно зі ст. 1 Закону № 2939-XII, здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Президентом України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю (далі - орган державного фінансового контролю).

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону № 2939-XII, державний фінансовий контроль забезпечується органом державного фінансового контролю через проведення державного фінансового аудиту, перевірки державних закупівель та інспектування.

Згідно з Положенням про Державну аудиторську службу України, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 № 43 (далі - Положення), Держаудитслужба є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України та який забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.

Держаудитслужба здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку міжрегіональні територіальні органи (п. 7 Положення).

Пунктом 6 Положення передбачено, що Держаудитслужба має право в установленому порядку, зокрема: пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства (пп. 16 п. 6 Положення); порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених з порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства (пп. 20 п. 6 Положення); у разі виявлення збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір в установленому законодавством порядку (пп. 23 п. 6 Положення).

Держаудитслужба відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, а саме: вимагає від керівників та інших осіб підприємств, установ та організацій, що контролюються, усунення виявлених порушень законодавства; здійснює контроль за виконанням таких вимог; звертається до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів (пп. 9 п. 4 Положення).

Згадані норми узгоджуються з положеннями ст. 10 Закону № 2939-ХІІ, якою визначено права органу державного фінансового контролю. Зокрема, в п. 7 цієї статті передбачено право цього органу пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Статтею 10 Закону № 2939-ХІІ встановлено право органу державного фінансового контролю звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів (п. 10), а також при виявленні збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір у встановленому законодавством порядку (п. 13).

Згідно з ч. 3 ст. 15 Закону № 2939-XII, законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю є обов`язковими для виконання службовими особами об`єктів, що контролюються.

Отже, контролюючий орган здійснює державний фінансовий контроль за використанням коштів державного та місцевих бюджетів і в разі виявлення порушень законодавства має право пред`являти обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначити їх розмір у встановленому законодавством порядку та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що контролюючий орган проводить державний фінансовий контроль щодо підконтрольних установ. Його вимоги, передбачені ст. 10 Закону № 2939-XII, можуть бути адресовані виключно підконтрольним установам, а звернення до суду в інтересах держави можливе лише у випадку незабезпечення такими установами вимог щодо усунення порушень законодавства з питань збереження і використання активів, виявлених під час здійснення державного фінансового контролю.

Таким чином, Держаудитслужба, зобов`язана здійснювати державний контроль фінансово-господарської діяльності позивача та в разі виявлення порушень чинного законодавства та при виявленні збитків, має право визначити розмір цих збитків у встановленому законодавством порядку і пред`явити об`єкту контролю (позивачу) вимоги щодо усунення встановлених правопорушень. Такі вимоги, в силу вимог ч. 3 ст. 15 Закону № 2939-XII, є обов`язковими для виконання службовими особами об`єктів, що контролюються.

Разом з цим, акт перевірки (аудиту) - це документ про результати проведеної перевірки (аудиту), який є носієм дій з фінансового контролю та інформації про виявлені недоліки, виявлені контролюючим органом порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб`єктами господарювання, документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу (Вимога щодо усунення встановлених правопорушень). Акти ревізії та документальних перевірок не мають обов`язкового характеру та не можуть оспорюватися в суді. Встановлені під час проведення контрольних заходів підрозділами аудиту факти підлягають доказуванню стороною та оцінці судом на загальних підставах за правилами, встановленими чинним ГПК України (подібні висновки, викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.12.2022 у справі № 922/2810/21, від 07.12.2021 у справі № 922/3816/19, від від 21.05.2018 у справі № 922/2310/17, від 13.02.2018 у справі № 910/12793/17).

Судом також прийнято до уваги правові висновки вказані в постанові Верховного Суду від 20.06.2019 у справі №916/1906/18, в якій зазначено, що виявлені контролюючим органом порушення не впливають на умови укладеного між сторонами договору і не можуть їх змінювати, оскільки за своїми правовими наслідками акт ревізії у даному випадку фіксує порушення фінансової дисципліни учасника правовідносин, фінансово-господарська діяльність якого перевірялась.

За висновком, викладеним у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.02.2020 у справі № 910/17984/16, акт ревізії Державної фінансової інспекції України не є беззаперечною підставою для задоволення позовних вимог про стягнення збитків, оскільки виявлені таким органом порушення не можуть впливати на умови укладених між сторонами договорів і не можуть їх змінювати. Акт ревізії не може змінювати, припиняти договірні правовідносини сторін, зобов`язання, визначені укладеними договорами та які підтверджені відповідним актами здачі-приймання наданих послуг. Акт ревізії Державної фінансової інспекції України є документом, складеним з приводу наявності або відсутності відповідних порушень, та містить лише думку органу, який його склав. Викладені в ній висновки не мають заздалегідь обумовленої сили, тобто акт ревізії не є підставою для стягнення з відповідача коштів, одержаних відповідно до умов договору. Акт ревізії не є рішенням суб`єкта владних повноважень, не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов`язків для осіб, робота (діяльність) яких перевірялася.

У пунктах 59-62 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2022 у справі № 910/11273/20 вказано, що однакове застосування закону забезпечує його загальнообов`язковість, поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

З матеріалів справи вбачається, що в складеному акті Держаудитслужби від 28.10.2025 фінансово-господарської діяльності Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Київській області зафіксовано відповідну інформацію про виявлені контролюючим органом порушення.

Водночас стала правова позиція у судовій практиці підтверджує, що акт ревізії не породжує обов`язкових юридичних наслідків для відповідача у цій справі, а обставини, викладені в акті підлягають доведенню на рівні з іншими обставинами, якими обґрунтовані вимоги та заперечення учасників справи.

Тому посилання позивача на Акт ревізії Держаудитслужби від 28.10.2025 фінансово-господарської діяльності Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Київській області в якості доказу на підтвердження безпідставного отримання відповідачем коштів за надання послуг за договором про надання робіт здійснення технічного нагляду № 639-24 НТ від 05.09.2024 є безпідставним.

Тобто, акт ревізії від 28.10.2025, за відсутності інших належних та допустимих доказів, які б підтверджували встановлені цим актом порушення, не може бути достовірним та обґрунтованим підтвердженням завищення виконавцем вартості наданих послуг за договором.

В матеріалах справи відсутні будь-які обґрунтовані зауваження та заперечення щодо якості та кількості наданих послуг при підписанні позивачем актів наданих послуг.

Водночас, факт виконання умов договору про надання робіт здійснення технічного нагляду № 639-24 НТ від 05.09.2024 та здійснення відповідних розрахунків між замовником та виконавцем у розмірі, який узгоджено умовами договору, сторонами підтверджено та не оспорюється. При цьому, замовник зобов`язаний був перевірити відомості, що зазначені в актах приймання наданих послуг.

Суду не надано доказів неналежного надання послуг, завищення вартості наданих послуг.

Щодо посилань позивача на положення статті 1212 ЦК України, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України, на яку покликається позивач, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Однак, суд зазначає, що відповідач набув майно (грошові кошти) на правовій підставі - на підставі умов договору № 639-24 НТ від 05.09.2024, така підстава не відпала, договір не визнано недійсним, послуги надані без зауважень сторін одна до одної під час прийняття послуг за вказаним правочином, у зв`язку із цим кошти набуті відповідачем правомірним шляхом і підстави для їх повернення позивачу відсутні.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку існування між сторонами договірних правовідносин, покликання на висновки перевірки Держаудитслужби, як на підставу для задоволення позовних вимог, є недостатніми. Виявлені контролюючим органом порушення не впливають на умови укладеного між сторонами договору та не змінюють правомірність виконання такого договору за умови надання належних доказів, у даному випадку актів приймання послуг.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно частин 1, 3 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 77 ГПК України).

Згідно статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Судові витрати.

Склад та порядок розподілу судових витрат визначено Главою 8 Розділу I ГПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору слід залишити за позивачем.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1, 4 ч. 3 ст. 123 ГПК України).

Згідно з ч. 2 ст. 126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).

На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу відповідач подав договір про надання правової допомоги № 2026/0302-1Д від 03.02.2026, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "ДИЗАЙН ПРОДЖЕКТ ГРУП" та адвокатом Скляровою Ольгою Юріївною, в якому сторони погодили предмет договору, права та обов`язки сторін, гонорар, строк дії договору ті інші умови.

Обсяг фактично наданих послуг на стадії підготовки відзиву підтверджується підписаним сторонами актом наданих послуг від 10.02.2026 на суму 3500 грн.

Отже, відповідно до вимог ч. 2, 3 ст. 126 ГПК України відповідач подав відповідні докази, які підтверджують обсяг наданих послуг і виконаних робіт та їх вартість.

Як передбачено ч. 4 ст. 126 ГПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 ГПК України). Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 ГПК України).

З огляду на принцип змагальності сторін, який закріплений в ст. 13 ГПК України, та положень ч. 4, 5 ст. 126 ГПК України встановлення співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд здійснює тільки за клопотанням іншої сторони, що виключає ініціативу суду у вирішенні цього питання.

Позивач будь-яких заперечень щодо співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката не подав.

Згідно вимог ч. 8 ст. 129 ГПК розмір судових втрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до ст. 73 ГПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 74 ГПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

На підставі поданих представником позивача доказів суд встановив, що витрати на оплату послуг адвоката позивача в сумі 3500 грн є співмірними із складністю справи та виконаних адвокатами робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання надання послуг, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Зважаючи на підтвердження розміру витрат на оплату правничої допомоги відповідними документами, заявлені до стягнення судові витрати на професійну правничу допомогу підлягають відшкодуванню відповідачу в заявленому обсязі - в розмірі 3500 грн.

Керуючись ст. ст. 74, 76-80, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

у задоволенні позову Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Київській області до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДИЗАЙН ПРОДЖЕКТ ГРУП" про стягнення безпідставно отриманих коштів в сумі 6633,80 грн відмовити.

Стягнути зі Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Київській області, вул.Святослава Хороброго, буд. 11 а, м. Київ, 03151 (ідентифікаційний код 26345736) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ДИЗАЙН ПРОДЖЕКТ ГРУП, вул.Гетьмана Мазепи, буд. 144 Д, м. Івано-Франківськ, 76018 (ідентифікаційний код 44911107) 3500 (три тисячі п`ятсот) грн витрат на професійну правову допомогу.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Західного апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення підписано 01.04.2026.

Суддя Неверовська Л. М.