УХВАЛА

м. Київ

31.03.2026Справа № 910/3133/26
Суддя Господарського суду міста Києва Сташків Р.Б., розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ГЕНЕЗІС - УКРАЇНА ІНЖИНІРІНГ»

про забезпечення позову у справі №910/3133/26

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ГЕНЕЗІС - УКРАЇНА ІНЖИНІРІНГ»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «БІО ЮКРЕЙНІАН ПРОДАКТ СЕПЛАЕР»

про стягнення 4739036,55 грн

Без повідомлення (виклику) учасників процесу.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ГЕНЕЗІС - УКРАЇНА ІНЖИНІРІНГ" до Товариству з обмеженою відповідальністю "БІО ЮКРЕЙНІАН ПРОДАКТ СЕПЛАЕР" про стягнення 4739036,55 грн

30.03.2026 позивачем було подано заяву про забезпечення позову у якій заявник просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом:

Накласти арешт на грошові кошти, що належать Товариству з обмеженою відповідальністю «БІО ЮКРЕЙНІАН ПРОДАКТ СЕПЛАЕР» як в національній валюті (гривня), так і в іноземній валюті, що містяться на всіх відкритих рахунках у банківських або інших фінансово-кредитних установах, у тому числі інших держав, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення ухвали про забезпечення позову, крім рахунків із спеціальним режимом використання та рахунків (зокрема, кореспондентських), звернення стягнення на які заборонено законом, в межах ціни позову в сумі 4736868,10 грн.

Розглянувши заяву про забезпечення позову, суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до вимог ч.1 ст.136 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду (ч. 2 ст. 136 ГПК України).

Отже, заходи до забезпечення позову можуть вживатися лише за умов, визначених ст. 136 ГПК України, а саме:

- якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду;

- якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Положеннями пункту 4 частини 1 статті 137 Господарського процесуального кодексу України визначено, що позов забезпечується забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання.

Отже, забезпечення позову - це, по суті обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.

При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Необхідність звернення позивачем до суду із заявою про вжиття заходів забезпечення позову обґрунтована наступним.

24.05.2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ГЕНЕЗІС - УКРАЇНА ІНЖИНІРІНГ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «БІО ЮКРЕЙНІАН ПРОДАКТ СЕПЛАЕР» було укладено Договір купівлі-продажу із додатками, додатковими угодами та відповідними специфікаціями, відповідно до якого відповідач зобов`язався передати у власність позивача Товар у встановлений строк та відповідно до умов Договору, а позивач зобов`язався прийняти Товар та сплатити за нього на умовах Договору.

Специфікацію від 24.05.2024 до Договору було узгоджено поставку Товару (Автомобіль TOYOTA HILUX 2.393L, 2023 року випуску, VIN: НОМЕР_1 та Автомобіль TOYOTA HILUX 2.755L, 2022 року випуску, VIN: НОМЕР_2 ) на суму 2600160 грн, в тому числі ПДВ 433360 грн.

Додатковою угодою № 1 від 07.06.2024 та відповідною Специфікацією № 2 до неї від 07.06.2024 сторони узгодили поставку Товару на суму 129000 грн в тому числі ПДВ.

Додатковою угодою № 2 від 12.06.2024 та відповідною Специфікацією № 3 до неї від 12.05.2024 сторони узгодили поставку Товару на суму 200000 грн, в тому числі ПДВ.

Додатковою угодою № 3 від 15.07.2024 та відповідною Специфікацією № 4 до неї від 15.07.2024 сторони узгодили поставку Товару на суму 1000000 грн, в тому числі ПДВ.

Позивач здійснив передплату у сумі 4340386 грн, що відповідає узгодженим умовам щодо оплати товару за Договором та його додаткам.

Проте, станом на дату подання позову поставка товару не здійснена, а відповідні документи (акт приймання-передачі, видаткова накладна) не оформлені.

Позивач зазначає, що відповідно до пункту 3.1 Договору у разі невиконання поставки товару, передоплата сплачена Покупцем, підлягає поверненню позивачу.

Оскільки поставка товару за Договором відповідачем здійснена не була, у позивача виникло право вимагати повернення сплаченої передоплати відповідно до умов Договору.

31.03.2025 позивач направив відповідачу письмову претензію про повернення сплачених коштів.

23.04.2025 позивач отримав від відповідача відповідь на претензію № 145 від 14.04.2025, у якій відповідач зазначив, що починаючи з червня 2024 року позивач нібито жодного разу не звертався щодо отримання товару, зокрема не направляв інформаційного листа про готовність прийняти товар із зазначенням адреси поставки та відповідальних осіб.

Позивач стверджує, що у відповідь на повторну претензію, направлену позивачем 23.04.2025, відповідач підтвердив наявність заборгованості та взяв на себе зобов`язання щодо повернення отриманих коштів. Однак фактично відповідач лише частково виконав свої зобов`язання щодо повернення коштів, сплативши 571400 грн, тоді як залишок заборгованості у сумі 3768986 грн станом на дату звернення до суду залишається непогашеним.

Позивач зауважує, що з аналізу відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб вбачається про системні та багаторазові зміни у структурі власності та управління відповідача протягом 2024- 2026 років, що проявлялись у неодноразовій зміні складу учасників із перерозподілом часток у статутному капіталі, зміні кінцевих бенефіціарних власників (їх додаванні та виключенні), зміні керівника товариства, а також зміні його місцезнаходження. Зокрема, лише протягом 2025- 2026 років відбувалося одночасне входження нових осіб до складу учасників, виключення попередніх бенефіціарних власників та перерозподіл часток у статутному капіталі, що свідчить про нестабільність корпоративної структури та відсутність сталого контролю над підприємством.

Разом з тим, після здійснення відповідних змін у складі учасників відповідача та завершення реєстраційних дій, грошові кошти позивачу так і не були повернуті, а взяті на себе усні зобов`язання залишилися невиконаними. Таким чином, навіть після зміни корпоративної структури відповідача та заявленого залучення інвесторів, відповідач не вжив реальних заходів для погашення заборгованості, що додатково підтверджує недобросовісність його поведінки. Сама зміна складу учасників та керівника товариства в умовах наявності значної непогашеної заборгованості перед позивачем створює обґрунтований ризик подальшого відчуження активів, зміни фінансового стану підприємства та зміни механізмів управління активами товариства, що може ускладнити або зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду.

Така інтенсивна зміна корпоративного контролю у поєднанні з наявністю значної заборгованості перед позивачем, на думку останнього, є типовою ознакою ризику виведення активів, ускладнення ідентифікації осіб, відповідальних за діяльність товариства, та унеможливлення ефективного виконання судового рішення.

Позивач вказує, що розмір зобов`язань відповідача суттєво перевищує обсяг його активів, а збиткова діяльність товариства протягом двох звітних періодів поспіль свідчить про наявність реального ризику погіршення платоспроможності відповідача, про що свідчить звіт з LIGA360.

Водночас, відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за відповідачем не зареєстровано жодного об`єкта нерухомого майна, що підтверджується інформаційною довідкою з реєстру

Таким чином, у відповідача відсутні ліквідні активи у вигляді нерухомого майна, за рахунок яких може бути забезпечене виконання майбутнього судового рішення.

Відсутність нерухомого майна, на думку позивача, істотно підвищує ризик неможливості реального виконання рішення суду, оскільки єдиними потенційними активами залишаються грошові кошти та рухоме майно, яке може бути швидко відчужене.

При цьому транспортні засоби, які були предметом Договору, не можуть розглядатися як надійне забезпечення виконання зобов`язань, оскільки їх вартість є стрімко знецінюваною у часі, такі транспортні засоби є рухомим майном, яке може бути безперешкодно відчужене третім особам у короткий строк, також відсутні гарантії того, що зазначені транспортні засоби фактично перебувають у власності відповідача на момент розгляду справи.

До заяви позивачем долучено звіт щодо відповідача, сформований за допомогою інформаційно-аналітичної системи LIGA360 станом на 30.03.2026, який містить узагальнену інформацію з офіційних державних реєстрів, фінансової звітності та інших відкритих джерел. Дані, наведені у зазначеному звіті, зокрема щодо ризик-факторів, змін у структурі власності, фінансових показників та наявності виконавчих проваджень, додатково підтверджують нестабільність діяльності відповідача та наявність ризиків невиконання судового рішення.

За таких обставин існує обґрунтована ймовірність того, що до моменту ухвалення рішення суду відповідач може вчинити дії щодо відчуження активів, зміни структури власності, перерозподілу майна, виведення коштів з рахунків, що може ускладнити виконання судового рішення у випадку задоволення позову.

Суд зауважує, що забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи позивача, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судового рішення у випадку задоволення позову.

Предметом заявленого позову є вимоги про стягнення грошових коштів.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 17.12.2018 у справі № 914/970/18.

Суд враховує, що одним із завдань господарського судочинства у відповідності до вимог статті 2 Господарського процесуального кодексу України є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів юридичних осіб.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав та основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Забезпечення позову за правовою природою є засобом запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи.

Основним завданням процесуальних норм, які регламентують вжиття судом заходів забезпечення позову, є досягнення балансу між правом позивача на захист свого порушеного права та правом відповідача заперечувати проти адресованих йому вимог у будь-який дозволений законом спосіб. Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) 119961 ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02).

Ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.

Заходи щодо забезпечення позову мають застосовуватися відповідно до їх мети, з урахуванням безпосереднього зв`язку між предметом позову та заявою про забезпечення позову.

Отже, з урахуванням характеру правовідносин, що склалися між сторонами, у тому числі майнового характеру спору, суттєвого розміру позовних вимог, існує дійсна ймовірність того, що невжиття обраних позивачем заходів до забезпечення позову у вигляді накладення арешту на грошові кошти відповідача, останній матиме можливість зменшувати кількість грошових коштів на рахунках перераховуючи їх пов`язаним особам, що утруднить або зробить неможливим виконання судового рішення у разі задоволення позову внаслідок відсутності коштів відповідача на рахунках.

Оскільки виконання в майбутньому судового рішення у справі за позовом про стягнення коштів у разі задоволення позовних вимог безпосередньо залежить від тієї обставини, чи матиме відповідач необхідну суму грошових коштів, то застосування обраного позивачем заходу забезпечення позову безпосередньо пов`язане із предметом позову.

Судом враховано, що заходи забезпечення позову є тимчасовими, на період вирішення спору.

За висновками суду, визначені заявником заходи забезпечення позову гарантуватимуть виконання рішення суду відповідачем, у випадку задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищенаведене, оскільки, суд дійшов до висновку, що обрані позивачем засоби забезпечення позову є співмірними і відповідають критеріям розумності, обґрунтованості та адекватності, забезпечують збалансованість інтересів учасників спірних правовідносин, запобігають порушенням у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних інтересів учасників процесу, відповідають інституту забезпечення позову в господарському процесі, суд дійшов висновку про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

За таких обставин, суд задовольняє заяву позивача про забезпечення позову.

Згідно із приписами ч. 6 ст. 140 ГПК України про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

Керуючись ст. 136, 137, 138, 140, 232, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "ГЕНЕЗІС - УКРАЇНА ІНЖИНІРІНГ" про забезпечення позову задовольнити.

З метою забезпечення позову у справі №910/3133/26 до набрання рішенням законної сили у справі накласти арешт на грошові кошти, що належать Товариству з обмеженою відповідальністю «БІО ЮКРЕЙНІАН ПРОДАКТ СЕПЛАЕР» (м. Київ, вул. Дорошенка Дмитра, буд. 18, оф.403; ідентифікаційний код 40006191) як в національній валюті (гривня), так і в іноземній валюті, що містяться на всіх відкритих рахунках у банківських або інших фінансово-кредитних установах, у тому числі інших держав, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення ухвали про забезпечення позову, крім рахунків із спеціальним режимом використання та рахунків (зокрема, кореспондентських), звернення стягнення на які заборонено законом, в межах ціни позову в сумі 4736868 (чотири мільйона сімсот тридцять шість тисяч вісімсот шістдесят вісім) грн 10 коп.

Стягувач: Товариство з обмеженою відповідальністю «ГЕНЕЗІС - УКРАЇНА ІНЖИНІРІНГ» (м. Дніпро, вул. Воскресенська, 36; ідентифікаційний код 35985812).

Боржник: Товариство з обмеженою відповідальністю «БІО ЮКРЕЙНІАН ПРОДАКТ СЕПЛАЕР» (м. Київ, вул. Дорошенка Дмитра, буд. 18, оф.403; ідентифікаційний код 40006191).

Дана ухвала є виконавчим документом, підлягає негайному виконанню з дня її підписання незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження та може бути пред`явлена до виконання протягом трьох років із наступного дня після набрання нею законної сили.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена в порядку та строк, встановлені статтями 254-257 ГПК України.

Ухвалу підписано 31.03.2026.

Суддя Р.Б. Сташків