ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.03.2026м. ДніпроСправа № 904/7025/25

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Іванової Т.В.

за участю секретаря судового засідання Давидової Є.О.

та представників:

від позивача: Маньчин О.О. (в режимі відеоконференції)

від відповідача: Колодочка Г.В. (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження справу

за позовом Акціонерного товариства "Запорізький завод феросплавів" (69035, Запорізька область, місто Запоріжжя, вулиця Діагональна, будинок 11; ідентифікаційний код 00186542)

до відповідача Акціонерного товариства "Покровський гірничо-збагачувальний комбінат" (53300, Дніпропетровська область, місто Покров, вулиця Центральна, будинок 11; ідентифікаційний код 00190928)

про стягнення заборгованості за договором №У59 від 06.02.2024 про надання поворотної фінансової допомоги у загальному розмірі 72 351 919,18 грн

ВСТАНОВИВ:

І. Суть спору

1. Стислий виклад позиції позивача

Позивач зазначає, що між сторонами укладено договір поворотної фінансової допомоги № У59 від 06.02.2024, на виконання якого ним було передано відповідачу грошові кошти у розмірі 75 000 000,00 грн.

В подальшому 31.03.2025 позивач пред`явив відповідачу вимогу про повернення фінансової допомоги, однак останній зобов`язання виконав частково, повернувши лише 3700000,00 грн, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 71 300 000,00 грн.

З огляду на прострочення відповідачем виконання вказаного грошового зобов`язання позивач просить суд стягнути з нього суму основного боргу, а також 3% річних та інфляційні втрати.

2. Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач проти задоволення позову заперечує, посилаючись на те, що невиконання зобов`язань зумовлене об`єктивними обставинами, зокрема складним фінансовим становищем підприємства, спричиненим військовою агресією, зростанням витрат, відсутністю попиту на продукцію, порушенням логістики та зупинкою господарської діяльності.

Також відповідач зазначає, що ним повідомлялося позивача про неможливість виконання зобов`язання у визначений строк та пропонувалося змінити умови договору шляхом відстрочення повернення фінансової допомоги до припинення воєнного стану, однак відповідна додаткова угода сторонами укладена не була.

Відповідач фактично не заперечує наявність заборгованості, однак вважає її стягнення у заявленому обсязі передчасним з огляду на наявні обставини, що ускладнюють виконання зобов`язання.

ІІ. Процесуальні дії у справі. Заяви, клопотання

11.12.2025 до господарського суду надійшов позов Акціонерного товариства "Запорізький завод феросплавів" до Акціонерного товариства "Покровський гірничо-збагачувальний комбінат" про стягнення заборгованості за договором №У59 від 06.02.2024 про надання поворотної фінансової допомоги у загальному розмірі 72 351 919,18 грн, відповідно до якого позивач просить суд:

- стягнути з Акціонерного товариства "Покровський гірничо-збагачувальний комбінат" на користь Акціонерного товариства "Запорізький завод феросплавів" 72 351 919,18 грн, з яких суму грошових коштів неповернутої фінансової допомоги у розмірі 71 300 000 грн, суму 3% річних у розмірі 410 219,18 грн, суму інфляційних витрат у розмірі 641 700,00 грн;

- стягнути з Акціонерного товариства "Покровський гірничо-збагачувальний комбінат" на користь Акціонерного товариства "Запорізький завод феросплавів" судовий збір по справі у розмірі 847 840,00 грн.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.12.2025 справу №904/7025/25 передано на розгляд судді Івановій Т.В.

15.12.2025 ухвалою господарського суду позовну заяву Акціонерного товариства "Запорізький завод феросплавів" до Акціонерного товариства "Покровський гірничо-збагачувальний комбінат" про стягнення заборгованості за договором №У59 від 06.02.2024 про надання поворотної фінансової допомоги у загальному розмірі 72 351 919,18 грн залишено без руху.

18.12.2025 до господарського суду від представника позивача надійшла заява (вх. суду №55789/25 від 18.12.2025) про усунення недоліків позовної заяви.

23.12.2025 ухвалою господарського суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 22.01.2026 о 11:30 год.

07.01.2026 до суду від представника відповідача за допомогою системи "Електронний суд" надійшов відзив (вх. суду №685/26 від 07.01.2026) на позовну заяву.

16.01.2026 до господарського суду від представника позивача за допомогою системи "Електронний суд" надійшла відповідь (вх. суду №2131/26 від 16.01.2026) на відзив на позовну заяву.

22.01.2026 у підготовче засідання з`явився повноважний представник позивача. Представник відповідача у вказане підготовче засідання не з`явився. Про дату, час та місце судового засідання сторони повідомлялися належним чином відповідно до вимог статей 120, 242 Господарського процесуального кодексу України.

22.01.2026 ухвалою господарського суду відкладено підготовче засідання у справі на 10.02.2026 о 12:00 год.

10.02.2026 у підготовче засідання з`явились повноважні представники позивача та відповідача.

У вказаному підготовчому засіданні обговорені питання, що стосуються виконання завдань підготовчого засідання, передбачених статтею 182 Господарського процесуального кодексу України.

10.02.2026 ухвалою господарського суду закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті в засіданні на 26.02.2026 о 10:20 год.

У зв`язку із перебуванням судді Іванової Т.В. у період з 23.02.2026 по 27.02.2026 на щорічному обов`язковому навчанні, організованому для суддів, призначене на 26.02.2026 о 10:20 год. судове засідання не відбулося.

02.03.2026 ухвалою господарського суду призначено судове засідання по справі в межах розумного строку на 18.03.2026 о 14:30 год.

18.03.2026 у судове засідання в режимі відеоконференції з`явились повноважні представники позивача та відповідача.

18.03.2026 ухвалою суду повідомлено учасників справи, що ухвалення та проголошення судового рішення у справі призначено на 27.03.2026 о 15:00 год.

27.03.2026 у судове засідання в режимі відеоконференції з`явились повноважні представники позивача та відповідача.

27.03.2026 у судовому засіданні за наслідками розгляду справи оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

ІІІ. Фактичні обставини справи

Спір у даній справі виник у зв`язку з неповерненням відповідачем поворотної фінансової допомоги, наданої позивачем за договором № У59 від 06.02.2024.

Позивач зазначає, що передав відповідачу 75 000 000,00 грн, з яких повернуто лише 3700000,00 грн, у зв`язку з чим у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість у розмірі 71 300 000,00 грн. З огляду на невиконання відповідачем грошового зобов`язання у встановлений договором строк позивачем також нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних та інфляційні втрати.

Відповідач факт отримання коштів та наявність заборгованості не заперечує, однак посилається на неможливість своєчасного виконання зобов`язання у зв`язку зі складним фінансовим становищем підприємства в умовах воєнного стану та звернувся до суду із заявою про відстрочення виконання рішення.

Перелік обставин, які є предметом доказування у справі:

(1) Факт укладення між сторонами договору та його умови.

(2) Факт належного виконання позивачем своїх договірних зобов`язань.

(3) Факт неналежного виконання відповідачем договірних зобов`язань.

(4) Правомірність нарахування 3% річних та інфляційних втрат.

1. Укладення між сторонами договору та його умови.

Як вбачається з матеріалів справи, 06.02.2024 між Акціонерним товариством "Запорізький завод феросплавів", як стороною-1, та Акціонерним товариством "Покровський гірничо-збагачувальний комбінат", як стороною-2, укладено договір №У59 про надання поворотної фінансової допомоги (далі - договір, а.с. 8 том 1), відповідно до умов пункту 1.1. якого в порядку та на умовах, визначених цим договором сторона-1 надає стороні-2 поворотну фінансову допомогу, а останній зобов`язується повернути фінансову допомогу у визначений договором термін.

За договором не передбачається нарахування та сплата відсотків або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування коштами, що надаються за цим договором. Фінансова допомога є поворотною (пункт 1.2. договору).

Пунктом 2.1. договору визначено, що розмір поворотної фінансової допомоги за цим договором становить 75 000 000,00 грн.

Згідно із пунктом 4.1. договору сторона-1 передає поворотну фінансову допомогу стороні-2 не пізніше 10 березня 2024 року.

Умовами пункту 4.2. договору, зокрема, визначено, що поворотна фінансова допомога передається в безготівковій формі платіжним дорученням шляхом перерахування відповідних грошових коштів на розрахунковий рахунок Акціонерного товариства "Покровський гірничо-збагачувальний комбінат".

Поворотна фінансова допомога вважається переданою в момент зарахування грошових коштів на розрахунковий рахунок сторони-2.

Згідно із пунктом 4.4. договору, в редакції додаткової угоди №1 від 09.09.2024 (а.с. 9, том 1), вбачається, що строк повернення поворотної фінансової допомоги протягом шести місяців з дати вимоги сторони-1.

Усі спори, що пов`язані із цим договором, його укладанням або такі, що виникають в процесі його виконання, вирішуються шляхом переговорів між представниками сторін. Якщо спір неможливо вирішити шляхом переговорів, він вирішується в судовому порядку за встановленою підвідомчістю та підсудністю такого спору у порядку, визначеному чинним законодавством (пункт 5.1. договору).

У випадку порушення зобов`язань, що виникли з цього договору, винна сторона несе відповідальність, визначену чинним цим договором та чинним законодавством України (пункт 5.2. договору).

Сторона не несе відповідальності за порушення договору, якщо воно сталося не з її вини (пункт 5.3. договору).

За умовами пункту 5.4. договору сторона-2 несе відповідальність перед стороною-1 лише в межах перерахованих стороною-1 коштів, сума яких зазначена в пункті 2.1. цього договору.

Договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до 10.09.2024, а в частині виконання зобов`язання та здійснення розрахунків до повного виконання. Закінчення строку цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору (пункти 6.1.-6.2. договору).

Судом встановлено, що у вказаному договорі сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов, встановлених законом для даного виду договорів, отже, з урахуванням презумпції правомірності правочину, такий договір є правомірним, укладеним та таким, що породжує у сторін права та обов`язки щодо його виконання.

У матеріалах справи відсутні та сторонами не надані докази визнання недійсним даного договору чи визнання його неукладеним в певній частині. Також відсутні докази про розірвання такого договору.

2. Виконання позивачем своїх договірних зобов`язань.

На виконання умов договору №У59 від 06.02.2024 про надання поворотної фінансової допомоги, позивачем на підставі платіжної інструкції №402361 від 07.02.2024 (а.с. 10, том 1) перераховано відповідачу поворотну фінансову допомогу у розмірі 75 000 000,00 грн.

3. Неналежне виконання відповідачем договірних зобов`язань.

Відповідно до матеріалів справи відповідач здійснив часткове повернення наданої позивачем фінансової допомоги на суму у загальному розмірі 3 700 000,00 грн, що не заперечується позивачем та підтверджується наступними платіжними дорученнями:

- №1496 від 21.06.2024 на суму 2 500 000,00 грн (а.с. 18, том 1);

- №64040 від 07.05.2025 на суму 100 000,00 грн (а.с. 11, том 1);

- №63634 від 10.04.2025 на суму 100 000,00 грн (а.с. 12, том 1);

- №64087 від 12.05.2025 на суму 100 000,00 грн (а.с. 13, том 1);

- №64632 від 12.05.2025 на суму 100 000,00 грн (а.с. 14, том 1);

- №63283 від 18.03.2025 на суму 100 000,00 грн (а.с. 15, том 1);

- №63765 від 22.04.2025 на суму 100 000,00 грн (а.с. 19, том 1);

- №63867 від 29.09.2025 на суму 100 000,00 грн (а.с. 20, том 1);

- №64233 від 20.05.2025 на суму 400 000,00 грн (а.с. 16, том 1);

- №64750 від 20.06.2025 на суму 100 000,00 грн (а.с. 17, том 1).

При цьому зобов`язання відповідача щодо повернення фінансової допомоги на суму у загальному 71 300 000,00 грн залишились невиконаними, що і стало причиною виникнення спору.

Відповідач не заперечує проти суми боргу, однак зазначає про неможливість його сплати через скрутне фінансове становище, у зв`язку з чим просить відстрочити виконання рішення суду.

4. Правомірність нарахування 3% річних та інфляційних втрат.

Частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Положеннями частини 1 статті 1050 Цивільного кодексу України зокрема визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно із статтею 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вказано вище, відповідач повинен був повернути фінансову допомогу позивачу у строк протягом 6 місяців з дати вимоги, направленої та отриманої 31.03.2025, тобто до 01.10.2025. У встановлені строки сума фінансової допомоги у розмірі 71 300 000 грн не була повернута відповідачем на користь позивача.

З огляду на прострочення відповідачем виконання вказаного грошового зобов`язання позивач нарахував (а.с. 7, том 1) та заявив до стягнення з відповідача на свою користь 410 219,18 грн - 3% річних та 641 700,00 грн - інфляційних витрат.

ІV. Мотиви суду

1. Норми права, які застосував суд. Позиції Верховного Суду щодо застосування норм права, які підлягають врахуванню.

За змістом статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина 1 статті 530 Цивільного кодексу України).

Згідно із частиною 1 статті 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Статтею 1046 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 Цивільного кодексу України, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України (стаття 1050 Цивільного кодексу України).

Статтею 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно із статтею 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Правочин, яким скасовується чи обмежується відповідальність за умисне порушення зобов`язання, є нікчемним.

Частиною 1 статті 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно із частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 Цивільного кодексу України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18).

Виходячи із положень статті 625 Цивільного кодексу України наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

2. Оцінка судом доказів та позицій сторін

17.10.2019 набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" від 20.09.2019 №132-IX, яким було, зокрема внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України і змінено назву статті 79 Господарського процесуального кодексу України з "Достатність доказів" на "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.1997 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Згідно зі статтею 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У розумінні положень наведеної норми на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Таким чином, обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів, що запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановляння законного й обґрунтованого рішення.

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 Господарського процесуального кодексу України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

Оцінюючи подані докази та наведені сторонами обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, господарський суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що 06.02.2024 між Акціонерним товариством "Запорізький завод феросплавів", як стороною-1, та Акціонерним товариством "Покровський гірничо-збагачувальний комбінат", як стороною-2, укладено договір №У59 про надання поворотної фінансової допомоги (а.с. 8, том 1), відповідно до умов пункту 1.1. якого в порядку та на умовах, визначених цим договором сторона-1 надає стороні-2 поворотну фінансову допомогу, а останній зобов`язується повернути фінансову допомогу у визначений договором термін.

На виконання умов договору №У59 від 06.02.2024 про надання поворотної фінансової допомоги, позивачем на підставі платіжної інструкції №402361 від 07.02.2024 (а.с. 10, том 1) перераховано відповідачу поворотну фінансову допомогу у розмірі 75 000 000,00 грн.

Відповідно до матеріалів справи відповідач здійснив часткове повернення наданої позивачем фінансової допомоги на суму у загальному розмірі 3 700 000,00 грн, що не заперечується позивачем та підтверджується наступними платіжними дорученнями:

- №1496 від 21.06.2024 на суму 2 500 000,00 грн (а.с. 18, том 1);

- №64040 від 07.05.2025 на суму 100 000,00 грн (а.с. 11, том 1);

- №63634 від 10.04.2025 на суму 100 000,00 грн (а.с. 12, том 1);

- №64087 від 12.05.2025 на суму 100 000,00 грн (а.с. 13, том 1);

- №64632 від 12.05.2025 на суму 100 000,00 грн (а.с. 14, том 1);

- №63283 від 18.03.2025 на суму 100 000,00 грн (а.с. 15, том 1);

- №63765 від 22.04.2025 на суму 100 000,00 грн (а.с. 19, том 1);

- №63867 від 29.09.2025 на суму 100 000,00 грн (а.с. 20, том 1);

- №64233 від 20.05.2025 на суму 400 000,00 грн (а.с. 16, том 1);

- №64750 від 20.06.2025 на суму 100 000,00 грн (а.с. 17, том 1).

При цьому зобов`язання відповідача щодо повернення фінансової допомоги на суму у загальному 71 300 000,00 грн залишились невиконаними, що і стало причиною виникнення спору.

Відповідач не заперечує проти суми боргу, однак зазначає про неможливість його сплати через скрутне фінансове становище, у зв`язку з чим просить відстрочити виконання рішення суду.

Господарський суд зазначає, що практика Європейського суду з прав людини виробила конструкцію "legitimate expectations" (українською - "правомірні очікування"). Пояснюючи сутність конструкції, Європейський суду з прав людини зазначає про необхідність більш широкого розуміння терміну майна (possessions), зазначеного у статті 1 Першого Протоколу Конвенції, згідно з яким до майна входить як наявне майно, так і активи, включаючи вимоги, щодо яких заявник може стверджувати про наявність у нього щонайменше "правомірного очікування" ефективного отримання майнового права. Таким чином, Європейський суд з прав людини зазначає, що "правомірне очікування" отримання майна може розраховувати на захист за Першим Протоколом Конвенції. Якщо сутністю вимоги особи є її майновий інтерес, то особа може вважатися такою, що має "правомірне очікування", якщо в національному праві є достатні підстави для існування такого інтересу. Зокрема, якщо існує судова практика національних судів щодо підтвердження його існування.

Суд наголосив, що концепція майна, до якого входить "правомірні очікування", має автономне значення, незалежне від класифікації та критеріїв майна в національному праві, а також що "правомірне очікування" має містити вимогу, що є більш істотною та конкретною, ніж просто сподівання, або таку, що залежить від майбутніх непевних обставин. Вимога вважається майном лише тоді, коли є належне визнання, що вона може отримати примусовий захист.

У даній справі суд вважає, що позивач мав правомірне очікування повернення наданої відповідачу поворотної фінансової допомоги у повному обсязі. Така вимога має безпосередній майновий інтерес, закріплений у договорі, підтверджений платіжними документами, а також не заперечується відповідачем по суті. За змістом національного законодавства та практики Верховного Суду, така вимога підлягає примусовому захисту. Відтак, вона відповідає критерію "майна" у розумінні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції.

З огляду на викладене, невиконання відповідачем зобов`язання щодо повного та своєчасного повернення грошових коштів отриманих від позивача у вигляді поворотної фінансової допомоги, - порушує правомірні очікування позивача на отримання вказаних коштів та є втручанням у його майнові права. Така поведінка становить втрату легітимного очікування реалізації права власності, а тому вимагає ефективного судового захисту шляхом стягнення відповідної суми поворотної фінансової допомоги, яка не була повернута відповідачем позивачу у встановленому договором розмірі та строки.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині є правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Також за несвоєчасне виконання зобов`язань позивач, відповідно до положень статті 625 Цивільного кодексу України, здійснив розрахунок (а.с. 7, том 1) і заявив до стягнення з відповідача на свою користь 410 219,18 грн - 3% річних та 641 700,00 грн - інфляційних витрат. З цього приводу господарський суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Положеннями частини 1 статті 1050 Цивільного кодексу України зокрема визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно із статтею 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вказано вище, відповідач повинен був повернути фінансову допомогу позивачу у строк протягом 6 місяців з дати вимоги, яка 31.03.2025 була надіслана позивачем та отримана відповідачем (а.с. 21-22, том 1), тобто до 01.10.2025. У встановлені додатковою угодою строки сума фінансової допомоги у розмірі 71 300 000 грн не була повернута відповідачем на користь позивача.

З огляду на прострочення відповідачем виконання вказаного грошового зобов`язання позивач правомірно нарахував та заявив до стягнення з відповідача на свою користь 410 219,18 грн - 3% річних та 641 700,00 грн - інфляційних витрат.

Суд відзначає, що відповідач доказів сплати вказаної заборгованості чи контррозрахунку не надав, а відтак заявлені позивачем вимоги належним чином не спростовані.

Господарський суд, здійснивши перевірку здійсненого позивачем розрахунку 3% за період з 01.10.2025 по 09.12.2025, за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості штрафних санкцій "Ліга. Закон" (https://ips.ligazakon.net/calculator/ff), дійшов висновку про те, що він є вірними.

Разом з тим, здійснивши перевірку здійсненого позивачем розрахунку інфляційних втрат за період з 01.10.2025 по 09.12.2025, за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості штрафних санкцій "Ліга. Закон" (https://ips.ligazakon.net/calculator/ff) господарський суд дійшов висновку про те, що сума інфляційних втрат становить 929 466,80 грн, однак, оскільки, суд згідно із частиною 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України при ухваленні рішення не може виходити за межі позовних вимог, то позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат підлягають задоволенню у сумі 641 700,00 грн - в межах заявлених вимог.

З огляду на викладене, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині є правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Таким чином, господарський суд доходить висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 71 300 000,00 грн - грошових коштів неповернутої поворотної фінансової допомоги, 410 219,18 грн - 3% річних та 641 700,00 грн - інфляційних витрат є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Стосовно заяви Акціонерного товариства "Покровський гірничо-збагачувальний комбінат" (вх. суд № 12566/26 від 17.03.2026) про відстрочення виконання рішення господарського суду, суд зазначає наступне.

Статтею 129 Конституції України унормовано, що обов`язковість судового рішення є однією з основних засад судочинства.

Відповідно до статті 1291 Конституції України держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку, а контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно із статтею 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Статтею 326 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до статті 239 Господарського процесуального кодексу України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Забезпечення виконання рішення здійснюється в порядку забезпечення позову. Забезпечення виконання рішення скасовується після повного виконання відповідачем рішення суду.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Підставами для відстрочення, розстрочення, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів в економіці держави та інші обставини справи, зокрема, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення тощо. Необхідною умовою задоволення заяви про розстрочення виконання рішення суду є з`ясування питання щодо дотримання балансу інтересів сторін, а тому повинні досліджуватися та оцінюватися доводи та заперечення як позивача, так і відповідача.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14.07.2020 у справі №908/1884/19.

Таким чином законодавець, у будь-якому випадку, пов`язує відстрочення виконання судового рішення у судовому порядку з об`єктивними, непереборними, винятковими обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення.

При цьому положення Господарського процесуального кодексу України не містять визначеного переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання, тому суд повинен оцінити докази, що підтверджують зазначені обставини, за правилами статті 86 Господарського процесуального кодексу України. Відповідно до вказаної статті, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У рішенні Конституційного Суду України № 5-пр/2013 від 26.06.2013 зазначено, що відстрочення виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника.

Разом з тим, необхідно враховувати, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема:

- законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 № 18-рп/2012);

- невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 № 11-рп/2012);

- відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі "Горнсбі проти Греції" від 19 березня 1997 року, п. 40);

- за певних обставин затримка з виконанням судового рішення може бути виправданою, але затримка не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пункту 1 статті 6 Конвенції права (рішення у справі "Іммобільяре Саффі проти Італії", № 22774/93, п. 74, ECHR 1999-V). Для виправдовування затримки виконання рішення суду недостатньо лише зазначити про відсутність у боржника коштів. Обов`язково мають враховуватися інтереси іншої сторони спору, на користь якої прийнято рішення.

З огляду на вищевикладене, запроваджений процесуальними нормами права механізм відстрочення виконання судового рішення є винятковою мірою, який спрямований на досягнення кінцевої мети судового розгляду виконання ухваленого судом рішення, при цьому, винятковість обставин, які повинні бути встановлені судом щодо надання розстрочення або відстрочення виконання судового рішення, повинні бути підтверджені відповідними засобами доказування.

Тому особа, яка подала заяву про відстрочення виконання рішення, повинна довести наявність обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення господарського суду у даній справі.

Водночас, питання щодо відстрочення виконання рішення належить до дискреційних повноважень суду та є правом суду, яке може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи та дослідження доказів.

Суд враховує, що заявник обґрунтовує клопотання про відстрочення виконання рішення посиланням на запровадження воєнного стану, розташування виробничих потужностей у районі, що зазнає обстрілів, призупинення господарської діяльності, скорочення чисельності працівників, мобілізацію персоналу, погіршення фінансового стану, наявність податкової заборгованості та ризик настання негативних соціально-економічних наслідків у разі примусового виконання рішення. Однак самі по собі наведені обставини, навіть з урахуванням їх безперечного значення для діяльності підприємства, не є безумовною підставою для відстрочення виконання судового рішення.

Подані заявником документи підтверджують ускладнення господарської діяльності боржника в умовах воєнного стану, однак не доводять у розумінні статті 239 Господарського процесуального кодексу України наявності таких виняткових, об`єктивних і непереборних обставин, які б робили виконання рішення неможливим або істотно ускладненим саме у цій справі та саме на заявлений строк. Зокрема, подані накази про простій, документи щодо скорочення персоналу, матеріали щодо обстрілів та листи контролюючих органів свідчать про загальне погіршення фінансово-господарського стану товариства, проте не містять належного підтвердження відсутності у боржника реальної можливості виконати рішення суду, у тому числі частково або в інший розумний строк.

Суд також враховує, що заявник просить відстрочити виконання рішення на 12 місяців, тобто фактично на максимальний строк, передбачений процесуальним законом, однак не надає належних та допустимих доказів того, що після спливу такого строку рішення буде реально виконано. Наведені у заяві відомості про очікуване відновлення виробництва, можливе надходження коштів за зовнішньоекономічними контрактами, стягнення дебіторської заборгованості, реалізацію майна та інші заходи мають характер прогнозів і намірів, а не беззаперечних підтверджень майбутнього виконання рішення.

При вирішенні питання про відстрочення виконання рішення суд враховує також майнові інтереси стягувача, для якого своєчасне виконання судового рішення є складовою права на справедливий суд та ефективний судовий захист. Надання відстрочки за відсутності належного підтвердження виняткових обставин призвело б до необґрунтованого перенесення строку відновлення порушеного майнового права позивача.

Отже, оцінивши подані заявником докази у сукупності, суд доходить висновку, що вони підтверджують наявність у боржника фінансових труднощів та несприятливих умов здійснення господарської діяльності, однак не доводять наявності виняткових обставин, які б унеможливлювали або істотно ускладнювали виконання рішення суду у встановленому законом порядку.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 20 червня 2004 року у справі "Півень проти України" судом вказано, що право на судовий розгляд, гарантований статті 6 Конвенції, захищає також виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які в країні, що поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи при цьому шкоди одній зі сторін. Таким чином, виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду.

Також суд зазначає, що при вирішенні питання про надання відстрочення необхідно врахувати, що спір у даній справі виник саме з вини відповідача, у зв`язку несвоєчасною сплатою відповідних платежів за укладеним з позивачем договору.

Згідно із статтею 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Виходячи із змісту статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевикладене, господарський суд доходить висновку відмовити у задоволенні заяви Акціонерного товариства "Покровський гірничо-збагачувальний комбінат" (вх. суд № 12566/26 від 17.03.2026) про відстрочення виконання рішення господарського суду.

V. Висновки суду

Суди зобов`язані належно мотивувати свої рішення для забезпечення права сторін на справедливий розгляд та суспільного контролю за правосуддям. При цьому не вимагається відповідати на кожен аргумент сторін: достатньо викласти мотиви у межах конкретних обставин справи, з урахуванням характеру рішення.

Судом встановлено, що позивач обрав належний та ефективний спосіб захисту свого порушеного права, який відповідає положенням статті 16 Цивільного кодексу України, а заявлені вимоги в частині стягнення боргу спрямовані на відновлення порушеного майнового права у спосіб, передбачений договором та чинним законодавством України.

На підставі встановлених судом фактичних обставин та досліджених доказів, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі та стягнення з відповідача на користь позивача 71 300 000,00 грн - грошових коштів неповернутої фінансової допомоги, 410 219,18 грн- 3% річних, 641 700,00 грн - інфляційних витрат.

Разом з тим, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви відповідача про відстрочення виконання рішення, оскільки подані ним доводи та докази не підтверджують наявності виняткових обставин, які б істотно ускладнювали або робили неможливим виконання рішення суду у розумінні статті 239 Господарського процесуального кодексу України. Наведені обставини свідчать лише про загальне ускладнення господарської діяльності відповідача, однак не звільняють його від обов`язку виконати грошове зобов`язання та не можуть бути підставою для відстрочення виконання рішення суду.

VІ. Судові витрати

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 2, 3, 20, 73 - 79, 86, 91, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Акціонерного товариства "Запорізький завод феросплавів" до Акціонерного товариства "Покровський гірничо-збагачувальний комбінат" про стягнення заборгованості за договором №У59 про надання поворотної фінансової допомоги від 06.02.2024 у загальному розмірі 72 351 919,18 грн - задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з Акціонерного товариства "Покровський гірничо-збагачувальний комбінат" (53300, Дніпропетровська область, місто Покров, вулиця Центральна, будинок 11; ідентифікаційний код 00190928) на користь Акціонерного товариства "Запорізький завод феросплавів" (69035, Запорізька область, місто Запоріжжя, вулиця Діагональна, будинок 11; ідентифікаційний код 00186542) 71 300 000,00 грн (сімдесят один мільйон триста тисяч гривень 00 копійок) - грошових коштів неповернутої фінансової допомоги, 410 219,18 грн (чотириста десять тисяч двісті дев`ятнадцять гривень вісімнадцять копійок) - 3% річних, 641 700,00 грн (шістсот сорок одну тисячу сімсот гривень 00 копійок) - інфляційних витрат, 847 840,00 грн (вісімсот сорок сім тисяч вісімсот сорок гривень 00 копійок) судових витрат по сплаті судового збору.

Відмовити у задоволенні заяви Акціонерного товариства "Покровський гірничо-збагачувальний комбінат" (вх. суд № 12566/26 від 17.03.2026) про відстрочення виконання рішення суду.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 27.03.2026

Суддя Т.В. Іванова