ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" березня 2026 р. Cправа № 902/25/26

Господарський суд Вінницької області у складі судді Шамшуріної Марії Вікторівни за участю секретаря судового засідання Багулової Є.О., за відсутністю сторін

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Аква Агро", 21036, Вінницька обл., місто Вінниця(з), вул. Трамвайна, будинок 3, корпус 2, офіс 38, ідентифікаційний код юридичної особи 43905218

до Фермерського господарства "Август В.А.", 24248, Вінницька обл., Томашпільський р-н, село Марківка, вулиця Шкільна, будинок 77, ідентифікаційний код юридичної особи 35143631

про стягнення 376 381,24 гривень

В С Т А Н О В И В:

До Господарського суду Вінницької області 09.01.2026 року надійшла позовна заява №б/н від 09.01.2026 (вх. № 27/26 від 09.01.2026) Товариства з обмеженою відповідальністю "Аква Агро" до Фермерського господарства "Август В.А." про стягнення заборгованості, що виникла внаслідок невиконання відповідачем умов укладеного між сторонами договору поставки № 107 від 03.06.2025 року у розмірі 825 734,08 гривень, з яких: 618 547,67 гривень основного боргу, 27 508,83 гривень пені, 31 945,74 гривень відсотків та 147 731,84 гривень штрафу.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.01.2026 справу розподілено судді Шамшуріній М.В.

Ухвалою від 14.01.2026 судом прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 902/25/26, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 10.02.2026 о 09:30.

10.02.2026 до суду від позивача надійшла заява № б/н від 10.02.2026 (вх. № 01-34/1373/26 від 10.02.2026) у якій останній повідомив про сплату відповідачем 449 352,84 гривень заборгованості, на підтвердження сплати грошових коштів долучив до заяви платіжну інструкцію № 49 від 29.01.2026 згідно якої відповідачем на користь позивача 29.01.2026 року сплачено 449 352,84 гривень із призначенням платежу "оплата за добриво згідно договору № 107 від 03.06.2025 року, клопотав провадження у справі № 902/25/26 закрити у частині вимог про стягнення основного боргу на суму 449 352,84 гривень та подальший розгляд справи здійснювати у частині вимог про стягнення 376 381,24 гривень, з яких 169 194,83 гривень основного боргу, 27 508,83 гривень пені, 31 945,74 гривень відсотків та 147 731,84 гривень штрафу. Також у вказаному клопотанні представник позивача клопотав про проведення судового засідання за відсутності представника позивача та про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті.

Ухвалою від 10.02.2026 судом задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Аква Агро" № б/н від 10.02.2026 (вх. № 01-34/1373/26 від 10.02.2026) про закриття провадження у справі № 902/25/26 у частині вимог про стягнення 449 352,84 гривень основного боргу та закрито провадження у справі № 902/25/26 у частині вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Аква Агро" до Фермерського господарства "Август В.А." про стягнення 449 352,84 гривень основного боргу на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України.

Також, у вказаній ухвалі судом ухвалено закрити підготовче провадження у справі № 902/25/26 та призначити справу № 902/25/26 до судового розгляду по суті у судовому засіданні 10.03.2026 року о 14:00 год.

10.03.2026 року до суду від представника позивача надійшла заява № б/н від 10.03.2026 (вх. № 01-30/2435/26 від 10.03.2026) про розгляд справи за відсутності представника позивача.

На визначену судом дату у судове засідання представники сторін не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи стороні повідомлені ухвалою від 10.02.2026, про що свідчать відповідні довідки про доставку електронного листа.

Частиною 1 статті 202 ГПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно пункту 1 частини 3 статті 202 ГПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 202 ГПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Згідно пункту 2 частини 6 статті 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.

Відзиву на позовну заяву від відповідача до суду не надійшло.

За приписами частини 2 статті 178 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Аналогічна норма міститься у частині 9 статті 165 ГПК України.

Приймаючи до уваги, що відповідно до вимог статті 242 ГПК України сторони було належним чином повідомлено про судове засідання у справі та на засадах відкритості і гласності судового процесу сторонам створено всі необхідні умови для захисту їх прав та охоронюваних законом інтересів, а позивач та відповідач у свою чергу не скористалися наданим їм правом участі у розгляді справи і їх неявка у судове засідання не є перешкодою для розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників сторін.

За наслідками розгляду справи, суд ухвалив про перехід до стадії ухвалення рішення у справі. На оголошення вступної та резолютивної частин рішення учасники справи не з`явилися, у зв`язку з чим вступна та резолютивна частина рішення долучена до матеріалів справи без її проголошення.

Суть спору:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Аква Агро" звернулось до Господарського суду Вінницької області із позовом до Фермерського господарства "Август В.А." про стягнення заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем укладеного між сторонами договору поставки №107 від 03.06.2025 у розмірі 825 734,08 гривень, з яких: 618 547,67 гривень основного боргу, 27 508,83 гривень пені, 31 945,74 гривень відсотків та 147 731,84 гривень штрафу.

На обгрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 03.06.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Аква Агро" як постачальником та Фермерським господарством "Август В.А." як покупцем було укладено договір поставки № 107 та 03.06.2025, 19.06.2025, 23.07.2025 підписано відповідні специфікації на поставку товару.

Позивач стверджує, що на виконання взятих на себе за договором зобов`язань, ним, як постачальником було поставлено на користь покупця товар на загальну суму 563 982,78 гривень, що засвідчується відповідними товаросупровідними документами (видатковими накладними та товаро-транспортними накладними).

Позивач зазначив, що відповідачем з порушенням термінів оплати товар за специфікацією № 2 був частково оплачений, згідно платіжної інструкції № 1045 від 04.11.2025 на суму 50 000,00 гривень та згідно платіжної інструкції № 1192 від 04.12.2025 на суму 64 629,94 гривень.

З посиланням на пункт 4 специфікацій позивач зауважив, що сторонами погоджено, що у разі прострочення строків оплати за товар, ціна та вартість неоплаченої частини товару збільшується до ціни та вартості товару вказаної в графах "Ціна у випадку порушення строків оплати, грн без ПДВ", "Еквівалент ціни в іноземній валюті у випадку порушення строків оплати, доларів США з ПДВ", "Вартість у випадку порушення строків оплати, грн без ПДВ", "Еквівалент вартості в іноземній валюті у випадку порушення строків оплати, доларів США без ПДВ".

З урахуванням наведеного, позивач зазначив, що враховуючи прострочення оплати поставленого товару відповідно до специфікації № 1 вартість неоплаченого товару складає 386 614,33 гривень за специфікацією № 2 - 149 018,92 гривень та за специфікацією № 3 - 197 544,36 гривень.

За твердженням позивача, загальна сума заборгованості за поставлений товар згідно з договором становить 618 547,67 гривень та є простроченою.

Наведені обставини стали підставою для звернення позивача із цим позовом до суду про стягнення з відповідача 618 547,67 гривень основного боргу, 27 508,83 гривень пені, 31 945,74 гривень відсотків та 147 731,84 гривень штрафу.

Відповідач своїм процесуальним правом надання відзиву на позов не скористався.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено таке.

03 червня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Аква Агро" (далі - постачальник, позивач) та Фермерським господарством "Август В.А." (далі - покупець, відповідач) укладено договір поставки № 107 (далі - договір) (т. 1 а.с. 7-9).

Відповідно до пункту 1.1. договору постачальник зобов`язується передати у власність покупця товар виробничо-технічного призначення (засоби захисту рослин, насіння, добрива, мікродобрива, надалі - товар), що дозволений до використання на території України, а покупець - прийняти і оплатити товар.

За умовами пункту 2.1. договору асортимент, кількість, ціна, вартість товару, порядок розрахунків визначаються специфікаціями та накладними, що оформлюються (складаються) в період дії цього договору і які є невід`ємною його частиною.

Згідно з пунктом 2.3. договору базова ціна товару складає гривневий еквівалент вартості товару в іноземній валюті, що встановлено в специфікації до цього договору, що є його невід`ємною частиною і такий еквівалент гривні має визначатись на основі міжбанківського курсу продажу іноземної валюти, опублікованого на сайті http://minfin.com.ua/ у розділі "Міжбанк" (надалі - міжбанківська ставка), що діяв на 17:00 годину (ОМТ+2) дня, що передував дню підписання специфікації до договору.

Пунктами 2.4., 2.5. договору сторони передбачили, що загальна вартість договору визначається специфікаціями та накладними і складається з суми вартості всіх партій товару, поставлених постачальником протягом строку дії даного договору. У випадку розбіжностей даних у специфікаціях щодо кількості і асортименту товару, в порівнянні з даними у відповідних видаткових накладних, сторони при розрахунках застосовують дані з видаткових накладних. Видаткова накладна підписується з боку покупця особою, уповноваженою довіреністю на отримання товарно-матеріальних цінностей (товару) або відповідною посадовою особою уповноваженою установчими документами.

За змістом пункту 3.1. договору умови та строки сплати за поставлений товар зазначаються у специфікації.

Відповідно до пункту 3.2. договору вартість, що підлягає сплаті за товар у гривні має бути еквівалентна сумі кожного платежу, що підлягає сплаті за товар в іноземній валюті, як зазначено в специфікації до договору, помноженої на міжбанківську ставку, що діяла на 17.00 годину (ОМТ+2) дня, що передував дню фактичної оплати за товар покупцем за правилами, передбаченими п. 3.3, 3.4 договору.

Згідно з пунктом 3.3. договору якщо міжбанківська ставка на день оплати товару збільшиться по відношенню до міжбанківської ставки визначеної п. 2.3 договору більше ніж на 1%, ціна товару в гривні змінюється пропорційно автоматично та сума чергового платежу, що підлягає сплаті за товар у гривні має бути еквівалентна сумі, що підлягає сплаті за товар в іноземній валюті, як зазначено в специфікації до договору, помноженої на міжбанківську ставку, що діяла на 17.00 годину (ОМТ+2) дня, що передує дню фактичної оплати за товар покупцем.

За умовами пункту 3.4. договору якщо міжбанківська ставка на день оплати товару зменшиться по відношенню до міжбанківської ставки, визначеної п. 2.3 договору, ціна товару в гривні не змінюється та сума чергового платежу, що підлягає сплаті за товар у гривні має бути еквівалентна сумі, що підлягає сплаті за товар в іноземній валюті, як зазначено в специфікації до договору, помноженої на міжбанківську ставку, що діяла на 17:00 годину (СМТ+2) дня, що передує дню укладення специфікації.

Згідно з пунктом 3.5. договору якщо, сплаченої суми за товар у гривні недостатньо для повного виконання покупцем своїх зобов`язань за цим договором щодо оплати еквіваленту вартості товару в іноземній валюті як вимагається цим договором, покупець зобов`язаний здійснити додатковий платіж протягом 10 днів з дня відповідного платежу; у разі якщо сплачена сума у гривні перевищує суму, необхідну для виконання зобов`язань оплати за цим договором, постачальник зобов`язаний виплатити покупцю надлишок суми протягом 10 днів з дня відповідної оплати, або зарахувати суму надлишку в рахунок майбутніх платежів.

Відповідно до пункту 3.7. договору у разі прострочення строків оплати за товар відповідно до специфікації, ціна та вартість неоплаченої частини товару збільшується до ціни та вартості вказаної у специфікації для випадку порушення строків оплати (пункт 4 специфікації).

Пунктом 3.8. договору передбачено, що у випадку несплати покупцем авансу у строк визначений специфікацією, товар вважається проданим за ціною та вартістю вказаними у специфікації для випадку порушення строків оплати (пункт 4 специфікації). Строк оплати у такому випадку - сім днів з дня отримання товару.

Згідно з пунктом 4.1. договору строки та/або терміни поставки товару визначаються у відповідних додатках до даного договору.

Відповідно до пункту 6.1. договору постачальник постачає товар покупцеві окремими партіями на базових умовах ЕХW: Україна, Вінницька обл., Вінницький р-н, місто Вінниця, Сабарівське шосе, 19, відповідно до міжнародних правил тлумачення торгівельних термінів Інкотермс-2020. Відмінні умови поставки зазначаються у специфікаціях.

Пунктом 6.2. договору визначено, що кількість товару, що поставляються у складі кожної окремої партії, його вартість, визначається відповідно до товаросупроводжувальних документів, що оформляються постачальником на постачання такої партії.

Згідно з пунктом 6.3. договору підписання покупцем накладних засвідчує відповідність домовленостям сторін здійсненої постачальником поставки (її умов щодо асортименту, кількості, строків тощо), навіть у випадку якщо дані у підписаних покупцем товаросупроводжувальних документах не співпадають з даними специфікації.

Відповідно до пункту 7.1. договору постачальник зобов`язаний: 7.1.1. поставити товар належної якості у товарному вигляді, без будь-яких дефектів та в кількості, що передбачена відповідними специфікаціями; 7.1.2. гарантувати, що товар на момент його поставки покупцю відповідає сертифікату якості виробника, який надається покупцю на його вимогу; 7.1.3. надавати покупцеві необхідну консультативну допомогу з питань застосування товару; 7.1.4. гарантувати оригінальність товару, легальність походження, належну реєстрацію та право застосування в Україні.

За умовами пункту 7.2. договору покупець зобов`язаний: 7.2.1. прийняти та оплатити Товар згідно з умовами цього договору та специфікацій; 7.2.2. гарантувати безпеку та імунітет постачальника від усіх претензій, штрафів, витрат, втрат, збитків та інших видів відповідальності, застосованих до постачальника внаслідок порушення чи недодержання покупцем умов чинного законодавства; 7.2.3. приймати, зберігати та застосовувати товар відповідно до вимог та інструкцій виробника, методичних рекомендацій, інших нормативних документів, які регламентують ці дії; 7.2.4. використовувати товар виключно в технологічних процесах виробництва сільськогосподарської продукції. Покупець не має право відчужувати, перепродавати, передавати товар третім особам; 7.2.5. за власний рахунок, в порядку визначеному законом, збирати, знезаражувати, перевозити та утилізувати тару та невикористані залишки товару.

Пунктом 8.4. договору сторони передбачили, що у разі прострочення строків оплати товару покупець зобов`язаний сплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла на період такого прострочення, від суми невиконаного зобов`язання за кожний день прострочення виконання за весь період прострочки.

За змістом пункту 8.5. договору у разі прострочення оплати вартості поставленого товару на строк понад один місяць, покупець зобов`язаний сплатити постачальнику штраф у розмірі 10 (двадцять) відсотків від суми прострочення. У разі прострочення оплати вартості поставленого товару на строк понад два місяці, покупець зобов`язаний сплатити постачальнику штраф у розмірі 20 (двадцять) відсотків від суми прострочення. У разі прострочення оплати вартості поставленого товару на строк понад три місяці, покупець зобов`язаний сплатити постачальнику штраф у розмірі 30 (тридцять) відсотків від суми прострочення.

Згідно з пунктом 8.6. договору у разі прострочення строків оплати товару покупець відповідно до вимог статті 625 Цивільного кодексу України зобов`язаний сплатити 36 (тридцять шість) процентів річних від простроченої суми.

Відповідно до пункту 8.7. договору строк нарахування пені за цим договором не обмежується строком, встановленим ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України. Пеня за прострочення виконання зобов`язань за цим договором нараховується до моменту належного виконання відповідного зобов`язання або до моменту звернення кредитора до суду з вимогою про стягнення штрафних санкцій, в залежності від того, яка обставина настане раніше. До вимог про стягнення неустойки (пені та штрафу) за цим договором не застосовується строк спеціальної позовної давності, передбачений п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України. Кредитор за зобов`язанням, що порушене, може звернутися до суду з вимогою про стягнення неустойки (пені та штрафу) за цим договором в межах строку загальної позовної давності, встановленого ст. 257 Цивільного кодексу України.

Цей договір, додатки до нього, та документи первинного бухгалтерського обліку можуть бути підписані з використанням кваліфікованого електронного підпису з урахуваням вимог Закону України "Про електронні довірчі послуги" та Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг". При цьому для обміну електронними документами сторони зобов`язуються використовувати сервіс "Вчасно" (https://vchasno.ua/), "Мед ОК" (https://medoc.ua/) (пункт 10.2 договору).

Відповідно до пункту 10.3 договору сторони погодили, що все спілкування між ними в рамках роботи за цим договором, відбувається по таких каналах комунікації, зазначених у цьому пункті.

Пунктом 11.1. договору передбачено, що цей договір діє до 31.12.2025, а в частині виконання зобов`язань сторін - до моменту повного виконання своїх зобов`язань сторонами. Договір вважається поновленим на 1 рік, якщо за 15 днів до закінчення дії договору жодна із сторін не надішле свої заперечення проти його поновлення, але не більше 3-х років підряд від дати його укладення.

03 червня 2025 року сторонами договору було погоджено та підписано специфікацію № 1 до договору поставки № 107 від 03.06.2025 на поставку товару, якою погоджено асортимент товару, його кількість, ціну, еквівалент вартості товару, вартість товару (297 395,64 гривень), вартість товару у випадку порушення строків оплати товару (386 614,33 гривень) (т. 1 а.с. 10).

Пунктами 1, 2 специфікації № 1 від 03.06.2025 до договору сторонами передбачено, що загальна вартість товару складає 297 395,64 гривень з ПДВ, що є еквівалентом 7 133,50 долари США. Курс еквіваленту вартості в іноземній валюті 41,69 грн за 1 долар США.

За змістом пункту 3 специфікації № 1 від 03.06.2025 до договору сторонами визначено, що умовою оплати є: 100% кредит до 01.11.2025 року.

Відповідно до пункту 4 специфікації № 1 від 03.06.2025 до договору у разі прострочення строків оплати за товар, ціна та вартість неоплаченої частини товару збільшується до ціни та вартості товару вказаної в графах "Ціна у випадку порушення строків оплати, грн без ПДВ", "Еквівалент ціни в іноземній валюті у випадку порушення строків оплати, доларів США з ПДВ", "Вартість у випадку порушення строків оплати, грн без ПДВ", "Еквівалент вартості в іноземній валюті у випадку порушення строків оплати, доларів США без ПДВ".

На виконання умов договору поставки № 107 від 03.06.2025 позивач передав, а відповідач отримав обумовлений умовами договору та специфікації № 1 від 03.06.2025 товар, про що свідчать підписані та скріплені печатками сторін видаткова та товарно-транспортна накладні, зокрема: за видатковою накладною № 650 від 21.10.2025 та товарно-транспортною накладною № Р650 від 21.10.2025 поставлено товару на суму 297 395,64 гривень (т. 1 а.с. 10 зворот, 11).

19 червня 2025 року сторонами договору було погоджено та підписано специфікацію № 2 до договору поставки № 107 від 03.06.2025 на поставку товару, якою погоджено асортимент товару, його кількість, ціну, еквівалент вартості товару, вартість товару (114 629,94 гривень), вартість товару у випадку порушення строків оплати товару (149 018,92 гривень) (т. 1 а.с. 11 зворот).

Пунктами 1, 2 специфікації № 2 від 19.06.2025 до договору сторонами передбачено, що загальна вартість товару складає 114 629,94 гривень з ПДВ, що є еквівалентом 2747,60 долари США. Курс еквіваленту вартості в іноземній валюті 41,72 грн за 1 долар США.

За змістом пункту 3 специфікації № 2 від 19.06.2025 до договору сторонами визначено, що умовою оплати є: 100% кредит до 01.11.2025 року.

Згідно з пунктом 4 специфікації № 2 від 19.06.2025 до договору у разі прострочення строків оплати за товар, ціна та вартість неоплаченої частини товару збільшується до ціни та вартості товару вказаної в графах "Ціна у випадку порушення строків оплати, грн без ПДВ", "Еквівалент ціни в іноземній валюті у випадку порушення строків оплати, доларів США з ПДВ", "Вартість у випадку порушення строків оплати, грн без ПДВ", "Еквівалент вартості в іноземній валюті у випадку порушення строків оплати, доларів США без ПДВ".

На виконання умов договору поставки № 107 від 03.06.2025 позивач передав, а відповідач отримав обумовлений умовами договору та специфікації № 2 від 19.06.2025 товар, про що свідчать підписані та скріплені печатками сторін видаткова та товарно-транспортна накладні, зокрема: за видатковою накладною № 373 від 08.07.2025 та товарно-транспортною накладною № Р373 від 08.07.2025 поставлено товару на суму 114 629,94 гривень (т. 1 а.с. 12, 12 зворот).

За змістом видаткової накладної № 373 від 08.07.2025 сторонами у графі розрахункового документа визначено - рахунок на оплату покупцю № 457 від 19 червня 2025.

Відповідно до платіжної інструкції № 1045 від 04.11.2025 ФГ "Август В.А." сплачено на користь ТОВ "Аква Агро" 50000,00 гривень та відповідно до платіжної інструкції № 1192 від 04.12.2025 року - 64629,94 гривень із призначенням платежу "оплата за добриво згідно рах. №457 від 19.06.2025" (т. 1 а.с. 13, 13 зворот).

23 липня 2025 року сторонами договору було погоджено та підписано специфікацію № 3 до договору поставки № 107 від 03.06.2025 на поставку товару, якою погоджено асортимент товару, його кількість, ціну, еквівалент вартості товару, вартість товару (151 957,20 гривень), вартість товару у випадку порушення строків оплати товару (197 544,36 гривень) (т. 1 а.с. 10).

Пунктами 1, 2 специфікації № 3 від 23.07.2025 до договору сторонами передбачено, що загальна вартість товару складає 151 957,20 гривень з ПДВ, що є еквівалентом 3639,69 долари США. Курс еквіваленту вартості в іноземній валюті 41,75 грн за 1 долар США.

Згідно з пунктом 3 специфікації № 1 від 23.07.2025 до договору сторонами визначено, що умовою оплати є: 100% кредит до 01.11.2025 року.

Відповідно до пункту 4 специфікації № 3 від 23.07.2025 до договору у разі прострочення строків оплати за товар, ціна та вартість неоплаченої частини товару збільшується до ціни та вартості товару вказаної в графах "Ціна у випадку порушення строків оплати, грн без ПДВ", "Еквівалент ціни в іноземній валюті у випадку порушення строків оплати, доларів США з ПДВ", "Вартість у випадку порушення строків оплати, грн без ПДВ", "Еквівалент вартості в іноземній валюті у випадку порушення строків оплати, доларів США без ПДВ".

На виконання умов договору поставки № 107 від 03.06.2025 позивач передав, а відповідач отримав обумовлений умовами договору та специфікації № 3 від 23.07.2025 товар, про що свідчать підписані та скріплені печатками сторін видаткова та товарно-транспортна накладні, зокрема: за видатковою накладною № 651 від 21.10.2025 та товарно-транспортною накладною № Р651 від 21.10.2025 поставлено товару на суму 151 957,20 гривень (т. 1 а.с. 10 зворот, 11).

У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем грошового зобов`язання за договором позивач звернувся із цим позовом до суду, у якому просив стягнути з відповідача 825 734,08 гривень заборгованості, у тому числі 618 547,67 гривень основного боргу, 27 508,83 гривень пені, 31 945,74 гривень відсотків та 147 731,84 гривень штрафу.

Судом установлено, що після звернення позивача з позовом (09.01.2026) відповідач погасив 449 352,84 гривень основного боргу, здійснивши 29.01.2026 оплату заборгованості за договором на суму 449 352,84 гривень, що підтверджується наявною у матеріалах справи платіжною інструкцією № 49 від 29.01.2026 (т. 1 а.с. 31).

Ухвалою від 10.02.2026 судом задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Аква Агро" № б/н від 10.02.2026 (вх. № 01-34/1373/26 від 10.02.2026) про закриття провадження у справі № 902/25/26 у частині вимог про стягнення 449 352,84 гривень основного боргу та закрито провадження у справі № 902/25/26 у частині вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Аква Агро" до Фермерського господарства "Август В.А." про стягнення 449 352,84 гривень основного боргу на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

З огляду на закриття провадження у справі № 902/25/26 на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України у частині вимог про стягнення 449 352,84 гривень основного боргу, предметом позову у справі № 902/25/25 є матеріально правові вимоги позивача до відповідача про стягнення заборгованості, що виникла внаслідок невиконання відповідачем умов укладеного між сторонами договору поставки № 107 від 03.06.2025 року у розмірі 376 381,24 гривень, з яких: 169 194,83 гривень основного боргу, 27 508,83 гривень пені, 31 945,74 гривень відсотків та 147 731,84 гривень штрафу.

Відповідно до статті 237 ГПК України при ухваленні рішення суд вирішує, яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин.

Частиною 4 статті 236 ГПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Здійснюючи правову кваліфікацію спірних правовідносин та вирішуючи питання про обґрунтованість заявлених позовних вимог, судом враховано таке.

Згідно статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до вимог статті 11 ЦК України договір є однією з підстав виникнення цивільних прав і обов`язків (зобов`язань).

Приписами статті 6 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Положеннями статті 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки.

За змістом частини 1 статті 265 ГК України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір поставки укладається на розсуд сторін або відповідно до державного замовлення.

Згідно зі статтею 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Положеннями статті 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно частини 1 статті 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (стаття 663 ЦК України).

Відповідно до вимог статті 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (статті 632 ЦК України).

Частинами 1, 2 статті 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Судом установлено, що на виконання умов договору та специфікацій № 1 від 03.06.2026, № 2 від 19.06.2023 та № 3 від 23.07.2026 до договору позивачем відповідно до видаткових накладних № 650 від 21.10.2025, № 373 від 08.07.2025, № 651 від 21.10.2025 та товарно-транспортних накладних № Р650 від 21.10.2025, № Р373 від 08.07.2025, № Р651 від 21.10.2025 здійснено на користь відповідача поставку товару у сумах відповідно 297 395,64 гривень, 114 629,94 гривень, 151 957,20 гривень.

Видаткові накладні, товарно-транспортні накладні містять підписи уповноважених представників сторін та скріплені печатками сторін.

Судом установлено, що матеріали справи не містять доказів пред`явлення відповідачем позивачу будь-яких претензій щодо неналежного виконання умов договору, а також доказів повернення позивачу товару, зміни умов придбання та оплати отриманого товару.

Обставину поставки товару відповідач не заперечив.

За умовами пункту 2.1. договору асортимент, кількість, ціна, вартість товару, порядок розрахунків визначаються специфікаціями та накладними, що оформлюються (складаються) в період дії цього договору і які є невід`ємною його частиною.

Відповідно до пункту 3.1. договору умови та строки сплати за поставлений товар зазначаються у специфікації.

Згідно з пунктами 3 специфікацій № 1 від 03.06.2026, № 2 від 19.06.2023 та № 3 від 23.07.2026 до договору сторонами визначено, що умовою оплати є: 100% кредит до 01.11.2025 року.

Приписами статті 251 ЦК України передбачено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Згідно з частиною 2 статті 252 ЦК України термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Згідно частини 1 статті 530 цього Кодексу, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За змістом статі 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Приймаючи до уваги положення пункту 2.1., 3.1. договору, пункти 3 специфікацій (у яких визначено термін оплати товару покупцем до 01.11.2025), статей 251, 252 ЦК України, обов`язок з оплати отриманого відповідачем за видатковими накладними № 650 від 21.10.2025, № 373 від 08.07.2025, № 651 від 21.10.2025 товару ФГ "Август В.А. мало виконати до 01.11.2025 року.

Відповідно до пункту 3.7. договору у разі прострочення строків оплати за товар відповідно до специфікації, ціна та вартість неоплаченої частини товару збільшується до ціни та вартості вказаної у специфікації для випадку порушення строків оплати (пункт 4 специфікації).

За умовами пункту 4 специфікацій до договору у разі прострочення строків оплати за товар, ціна та вартість неоплаченої частини товару збільшується до ціни та вартості товару вказаної в графах "Ціна у випадку порушення строків оплати, грн без ПДВ", "Еквівалент ціни в іноземній валюті у випадку порушення строків оплати, доларів США з ПДВ", "Вартість у випадку порушення строків оплати, грн без ПДВ", "Еквівалент вартості в іноземній валюті у випадку порушення строків оплати, доларів США без ПДВ".

Сторонами визначено у специфікації загальну вартість товару за специфікацією № 1 від 03.06.2025 - 297 395,64 гривень, за специфікацією № 2 від 19.06.2025 - 114 629,94 гривень, за специфікацією № 3 від 23.07.2025 - 151 957,20 гривень, а також у вказаних специфікаціях сторонами встановлено, що вартість товару у випадку прострочення строків оплати складатиме: за специфікацією № 1 від 03.06.2025 - 386614,33 гривень, за специфікацією № 2 від 19.06.2025 - 149018,92 гривень, за специфікацією № 3 від 23.07.2025 - 197544,36 гривень.

Із матеріалів справи вбачається, що обов`язку зі сплати заборгованості за поставлений відповідно до умов договору та специфікацій товар відповідач станом на 01.11.2025 не виконав.

Таким чином, відповідачем порушено умови договору в частині повної та своєчасної оплати поставленого товару, тому позивач обгрунтовано звернувся до суду з позовом про стягнення несплаченої суми основного боргу.

При цьому з огляду на погоджені сторонами у пункті 3.7. договору, пункті 4 специфікацій умови вартість товару з урахуванням порушення відповідачем строків оплати визначеного у специфікаціях та поставленого позивачем відповідачу товару складає за специфікацією № 1 від 03.06.2025 - 386614,33 гривень, за специфікацією № 2 від 19.06.2025 - 149018,92 гривень, за специфікацією № 3 від 23.07.2025 - 197544,36 гривень, що загалом становить 733 177,61 гривень.

Судом встановлено, що згідно наявних у матеріалах справи платіжної інструкції № 1045 від 04.11.2025 ФГ "Август В.А." сплачено на користь ТОВ "Аква Агро" 50000,00 гривень, платіжної інструкції № 1192 від 04.12.2025 року - 64629,94 гривень із призначенням платежу "оплата за добриво згідно рах. №457 від 19.06.2025" та згідно платіжної інструкції № 49 від 29.01.2026 - 449 352,84 гривень із призначенням платежу "оплата за добриво згідно договору № 107 від 03.06.2025 року.

Водночас, доказів сплати решти основного боргу за договором № 107 від 03.06.2025 року у розмірі 169 194,83 гривень відповідач суду не надав. Розмір вказаної заборгованості підтверджується матеріалами справи.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення основного боргу за договором № 107 від 03.06.2025 року у розмірі 169 194,83 гривень є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Позивачем також заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача 27 508,83 гривень пені, 31 945,74 гривень відсотків та 147 731,84 гривень штрафу.

Щодо позовних вимог про стягнення пені судом враховане таке.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно з частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором.

Відповідно до положень статей 546, 548 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися у відповідності до закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити у разі порушення зобов`язання.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частинами 1, 2 статті 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до вимог частини 1 статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

У свою чергу, статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 4 статті 231 ГК України (у редакції на момент виникнення спірних справовідносин) якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно з частиною 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Положеннями пункту 8.4. договору сторони погодили, що у разі прострочення строків оплати товару покупець зобов`язаний сплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла на період такого прострочення, від суми невиконаного зобов`язання за кожний день прострочення виконання за весь період прострочки.

Відповідно до пункту 8.7. договору строк нарахування пені за цим договором не обмежується строком, встановленим ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України. Пеня за прострочення виконання зобов`язань за цим договором нараховується до моменту належного виконання відповідного зобов`язання або до моменту звернення кредитора до суду з вимогою про стягнення штрафних санкцій, в залежності від того, яка обставина настане раніше. До вимог про стягнення неустойки (пені та штрафу) за цим договором не застосовується строк спеціальної позовної давності, передбачений п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України. Кредитор за зобов`язанням, що порушене, може звернутися до суду з вимогою про стягнення неустойки (пені та штрафу) за цим договором в межах строку загальної позовної давності, встановленого ст. 257 Цивільного кодексу України.

Зважаючи на встановлене судом прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, вимога про стягнення пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення від вартості неоплаченого товару відповідає чинному законодавству, положенням договору та заявлена правомірно.

Як убачається із розрахунку пені здійсненого позивачем, розрахунок пені здійснено за кожною специфікацією, видатковою накладною на залишок суми заборгованості за період за специфікаціями №№ 1, 3 з 02.11.2025 по 07.01.2026, за специфікацією № 2 з 02.11.2025 по 04.12.2025 у розмірі подвійної облікової ставки НБУ. Сума нарахованої позивачем пені складає 27 508,83 гривень.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені, що нарахована в межах визначеного позивачем періоду прострочення, суд дійшов висновку, що при розрахунку пені позивачем допущено помилку, оскільки останнім включено при нарахуванні пені за специфікацією № 2 у періоди часу, за які нараховано пеню і дні фактичної сплати суми заборгованості.

Висновок суду, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається у період часу, за який здійснюється нарахування пені відповідає правовій позиції, викладеній, зокрема, у постановах Верховного Суду від 11 листопада 2021 року у справі № 922/449/21, від 10.04.2019 у справі № 910/13064/17, від 13.06.2018 у справі № 922/1008/16, від 27.05.2019 у справі № 910/20107/17, від 25.02.2020 у справі № 910/2615/18, у яких зазначено, що при здійснені розрахунку річних та пені, день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення пені та річних.

Здійснивши перерахунок пені в межах визначеного позивачем періоду прострочення, сум заборгованості та з урахуванням днів фактичної сплати суми заборгованості суд дійшов висновку, що пеня складає 27 411,47 гривень.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що вимога про стягнення пені є обгрунтованою в сумі 27 411,47 гривень.

У задоволенні позовних вимог про стягнення пені в сумі 97,36 гривень слід відмовити у зв`язку із безпідставністю заявлених вимог у цій частині.

Щодо вимог позивача про стягнення штрафу суд враховує таке.

Пунктом 8.5. договору сторони погодили, що у разі прострочення оплати вартості поставленого товару на строк понад один місяць, покупець зобов`язаний сплатити постачальнику штраф у розмірі 10 (двадцять) відсотків від суми прострочення. У разі прострочення оплати вартості поставленого товару на строк понад два місяці, покупець зобов`язаний сплатити постачальнику штраф у розмірі 20 (двадцять) відсотків від суми прострочення. У разі прострочення оплати вартості поставленого товару на строк понад три місяці, покупець зобов`язаний сплатити постачальнику штраф у розмірі 30 (тридцять) відсотків від суми прострочення.

Суд зауважує, що за специфікаціями №№ 1, 3 заборгованість станом на день подання позову до суду не була сплачена, заборгованість за специфікацією № 2 оплачена 04.11.2025 у розмірі 50000,00 гривень та у розмірі 67 629,94 гривень - 04.12.2025.

Таким чином, прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання за специфікаціями №№ 1, 3 у розмірі відповідно 297 395,64 гривень та 151 957,20 гривень тривало понад два місяці; за специфікацією № 1 - у розмірі 64 629,94 гривень понад один місяць.

Зважаючи на встановлене судом прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання понад один місяць від дати платежу, вимога про стягнення штрафу від вартості кожної партії товару, оплату якої було прострочено відповідає чинному законодавству, положенням договору та заявлена правомірно.

Судом взято до уваги, що положеннями частини другої статті 231 ГК України передбачена можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення зобов`язання.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 1 червня 2021 року у справі № 910/12876/19 одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Разом з цим, суд зауважує, що відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду викладених у постанові від 1 червня 2021 року у справі № 910/12876/19 стягнення штрафу за прострочення виконання зобов`язання на строк понад 10 календарних днів та штрафу за прострочення виконання зобов`язання на строк понад 30 календарних днів є подвійною відповідальністю за порушення зобов`язання, оскільки відповідач вчинив єдине порушення, яке полягає в простроченні виконання зобов`язання за договором на строк понад 30 календарних днів, і вказаний строк охоплює порушення зобов`язання на строк понад 10 календарних днів.

Великою Палатою Верховного Суду у вказаній постанові зазначено, що одночасне стягнення штрафу за прострочення виконання зобов`язання на строк понад 10 календарних днів та штрафу за прострочення виконання зобов`язання на строк понад 30 календарних днів є подвійним стягненням штрафу за несвоєчасне виконання зобов`язання, що не узгоджується з приписами статті 61 Конституції України, згідно з якою ніхто не може бути двічі притягнутий до відповідальності одного виду.

Положеннями пункту 8.5. договору сторони погодили, що у разі прострочення оплати вартості поставленого товару на строк понад один місяць, покупець зобов`язаний сплатити постачальнику штраф у розмірі 10 (двадцять) відсотків від суми прострочення. У разі прострочення оплати вартості поставленого товару на строк понад два місяці, покупець зобов`язаний сплатити постачальнику штраф у розмірі 20 (двадцять) відсотків від суми прострочення. У разі прострочення оплати вартості поставленого товару на строк понад три місяці, покупець зобов`язаний сплатити постачальнику штраф у розмірі 30 (тридцять) відсотків від суми прострочення.

Приймаючи до уваги, що прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання за специфікаціями №№ 1, 3 у розмірі відповідно 297 395,64 гривень та 151 957,20 гривень тривало понад два місяці, тому є обґрунтованими та підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення з відповідача штрафу у розмірі 20 % за прострочення виконання грошового зобов`язання на строк понад два місяці; у решті штрафу слід відмовити.

Водночас, за специфікацією № 1 прострочення оплати вартості поставленого товару у розмірі 64 629,94 гривень тривало понад один місяць, але не більше двох місяців, тому правомірним є нарахування штрафу на вказану суму у розмірі 10%.

Здійснивши перерахунок штрафу суд дійшов висновку, що загальна сума штрафу складає 96333,54 гривень.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що вимога про стягнення штрафу є обгрунтованою в сумі 96333,54 гривень.

У задоволенні позовних вимог про стягнення штрафу в сумі 51398,30 гривень слід відмовити у зв`язку із безпідставністю заявлених вимог у цій частині.

Щодо позовних вимог про стягнення 36 % річних суд враховує таке.

Відповідно до вимог статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанова КГС ВС від 14.01.2020 року № 924/532/19).

Положення статті 625 ЦК України щодо встановлення в договорі іншого, ніж три проценти річних, розміру процентів від простроченої суми є диспозитивними.

Приписами частин другої та третьої статті 6 та статті 627 ЦК України встановлено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Умовами пункту 8.6 договору сторони погодили, що у разі прострочення строків оплати товару покупець відповідно до вимог статті 625 Цивільного кодексу України зобов`язаний сплатити 36 (тридцять шість) процентів річних від простроченої суми.

Враховуючи встановлене судом прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, нараховані позивачем до стягнення 36% річних від простроченої суми заборгованості відповідають вимогам чинного законодавства, положенням договору та заявлені правомірно.

Як убачається із розрахунку 36% річних здійсненого позивачем, розрахунок річних здійснено за кожною специфікацією, видатковою накладною на залишок суми заборгованості за період за специфікаціями №№ 1, 3 з 02.11.2025 по 07.01.2026, за специфікацією № 2 з 02.11.2025 по 04.12.2025. Сума нарахованих позивачем 36% річних складає 31 945,74 гривень.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок 36% річних, що нараховані в межах визначеного позивачем періоду прострочення, суд дійшов висновку, що при розрахунку річних позивачем допущено помилку, оскільки останнім включено при нарахуванні 36% річних за специфікацією № 2 у періоди часу, за які нараховано 36% річних дні фактичної сплати суми заборгованості.

Висновок суду, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається у період часу, за який здійснюється нарахування річних відповідає правовій позиції, викладеній, зокрема, у постановах Верховного Суду від 11 листопада 2021 року у справі № 922/449/21, від 10.04.2019 у справі № 910/13064/17, від 13.06.2018 у справі № 922/1008/16, від 27.05.2019 у справі № 910/20107/17, від 25.02.2020 у справі № 910/2615/18, у яких зазначено, що при здійснені розрахунку річних та пені, день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення пені та річних.

Здійснивши перерахунок 36% річних в межах визначеного позивачем періоду прострочення, сум заборгованості та з урахуванням днів фактичної сплати суми заборгованості, суд дійшов висновку, що сума нарахованих 36% річних складає 31 832,68 гривень.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що вимога про стягнення 36% річних є обгрунтованою в сумі 31 832,68 гривень.

У задоволенні позовних вимог про стягнення 36% річних в сумі 113,06 гривень слід відмовити у зв`язку із безпідставністю заявлених вимог у цій частині.

Визначаючись щодо підстав для стягнення неустойки (пені, штрафу) та 36% річних у заявленому позивачем обгрунтованому розмірі, судом враховано таке.

Відповідно до частини 3 статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно з частиною 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

За змістом зазначених норм, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), що підлягає стягненню зі сторони, яка порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є такий випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Таким чином, аналіз зазначених норм права дозволяє дійти висновку, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

У рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013 зазначено, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

При цьому, слід враховувати, що правила статті 551 ЦК України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.

Відтак, інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Зменшення розміру неустойки є правом суду, а за відсутності в законі як переліку виняткових обставин, так і врегульованого розміру (відсоткового співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) та з дотриманням правил статті 86 ГПК України на власний розсуд та внутрішнім переконанням вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе таке зменшення та конкретний розмір зменшення неустойки.

Отже, питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує відповідно до статті 86 ГПК України за наслідками аналізу, оцінки та дослідження конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу, встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, умов конкретних правовідносин з урахуванням наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення зазначеної дії.

Чинним законодавством не врегульований розмір можливого зменшення штрафних санкцій. При цьому, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Подібний за змістом висновок щодо застосування норм права, а саме статті 551 ЦК України та 233 ГК України, неодноразово послідовно викладався Верховним Судом у постановах, зокрема, але не виключно, від 10.02.2020 у справі № 910/1175/19, від 19.02.2020 у справі № 910/1303/19, від 26.02.2020 у справі № 925/605/18, від 17.03.2020 № 925/597/19, від 18.06.2020 у справі № 904/3491/19.

Вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру неустойки, що підлягає стягненню з боржника за прострочення грошового зобов`язання, а також 36% річних суд звертається до правових висновків викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року під час розгляду справи № 902/417/18.

У пунктах 8.20.-8.22 цієї постанови Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

У пунктах 8.33, 8.35.-8.36 цієї постанови зазначено, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2024 у справі №911/2269/22 викладено висновок про те, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки, що підлягає стягненню за порушення зобов`язання, а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.

Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90%, 70% чи 50% тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, тобто у межах судового розсуду.

Зменшення судом неустойки до певного розміру відбувається із визначенням її у конкретній грошовій сумі, що підлягає стягненню, тоді як переведення зменшуваного розміру неустойки у частки, а відповідно і апелювання у спорах про зменшення розміру неустойки такими категоріями, як частка або процент, на який зменшується неустойка, не відображає об`єктивний стан сукупності обставин, які є предметом судового дослідження при вирішенні питання про зменшення неустойки.

При цьому слід звернути увагу, що законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд з цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.

Як вже було зазначено, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Звертаючись з вимогою про стягнення процентів річних та інфляційних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, позивач також не повинен доводити розмір дійсних майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат кредитора, пов`язаних із затримкою розрахунку, не має на меті встановлення точного їх розміру.

У пункті 8.38. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення Суду у справах "Мала проти України" від 03.07.2014, заява № 4436/07, "Богатова проти України" від 07.10.2010, заява № 5231/04).

Судом установлено, що обгрунтований розмір заявлених до стягнення пені, штрафу та 36% річних складається із 27 411,47 гривень пені, 96333,54 гривень штрафу та 31 832,68 гривень 36% річних.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для зменшення розміру неустойки (пені, штрафу) та 36% річних за договором суд враховує, що поставлений позивачем товар за цим договором є оплаченим відповідачем у розмірі 76,92% від збільшеної ціни та під час розгляду справи відповідач не ухилявся від виконання грошового зобов`язання та продовжував погашати заборгованість.

Суд зазначає, що позивачем не подано доказів, які би свідчили про ускладнення в господарській діяльності та підтверджували факт понесення позивачем збитків у зв`язку з простроченням оплати товару та їх розміру.

Суд також враховує, що неустойка є санкцією за невиконання зобов`язання, а не основним боргом, а тому при зменшенні її розміру позивач не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому становищі.

Враховуючи у сукупності встановлені судом обставини та докази, які містяться у матеріалах справи, відсутність доказів понесення позивачем збитків та інших негативних наслідків порушення зобов`язання відповідачем, суд з урахуванням засад справедливості, добросовісності, розумності та пропорційності, дійшов висновку про зменшення розміру неустойки (пені, штрафу) та 36% річних нарахованих за договором, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача на 50%, що є співмірним у контексті балансу інтересів обох сторін та таким, що запобігатиме настанню негативних наслідків для обох сторін спору.

Приймаючи до уваги, що судом визнано обгрунтованим нарахування за договором пені у розмірі 27 411,47 гривень, штрафу у розмірі 96333,54 гривень та 31 832,68 гривень 36% річних, з урахуванням зменшення судом розміру пені, штрафу та 36% річних на 50%, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає пеня у розмірі 13 705,74 гривень, штраф у розмірі 48 166,77 гривень та 36% річних у розмірі 15916,34 гривень.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення пені, штрафу та 36% річних підлягають задоволенню частково у сумі 13705,74 гривень пені, 48166,77 гривень штрафу та 15916,34 гривень 36% річних.

У стягненні решти 13705,73 гривень пені, 48166,77 гривень штрафу та 15916,34 гривень 36% річних слід відмовити з підстав їх зменшення судом.

Положеннями частин 1-4 статті 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно вимог 1 статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 статті 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог частини 2 статті 76 ГПК України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини 1-2 статті 86 ГПК України).

Дослідивши фактичні обставини справи, що входять до предмету доказування у цій справі та стосуються кваліфікації спірних відносин, суд дійшов висновку, що відповідачем не спростовано позовних вимог, а судом не виявлено на підставі наявних доказів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню частково у розмірі 169 194,83 гривень основного боргу, 13 705,74 гривень пені, 48 166,77 гривень штрафу та 15 916,34 гривень 36% річних, у іншій частині позову слід відмовити.

Щодо розподілу судових витрат судом враховано таке.

Відповідно до пункту 12 частини третьої статті 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Згідно вимог статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Підпунктами 1, 2 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" визначено, що за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; позовної заяви немайнового характеру - становить 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір" при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення 825734,08 гривень заборгованості.

Позовну заяву позивачем подано до суду в електронній формі через підсистему ЄСІТС.

Таким чином, при зверненні із цією позовною заявою, необхідно було сплатити судовий збір виходячи із заявлених вимог майнового характеру із застосуванням коефіцієнту 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору згідно вимог статті 4 Закону України "Про судовий збір".

Позивачем мав бути сплачений судовий збір виходячи із розміру ставки судового збору за подання до суду позовної вимоги майнового характеру із застосуванням коефіцієнту 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору - 9908,81 гривень (825734,08 гривень х 1,5% х 0,8 = 9908,81 гривень).

Із матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду позивачем згідно платіжної інструкції № 1359 від 19.12.2025 сплачено судовий збір у розмірі 10500,00 гривень та згідно платіжної інструкції № 31 від 09.01.2026 сплачено судовий збір у розмірі 1886,01 гривень, що на 2477,20 гривень більше ніж встановлено законом ((12386,01 гривень (судовий збір сплачений за подання позовної заяви) - 9908,81 гривень (судовий збір, що підлягав оплаті за подання позову до суду згідно закону) = 2477,20 гривень).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

За таких обставин, сплачена частина судового збору у розмірі 2477,20 гривень підлягає поверненню платнику.

Також суд зауважує, що відповідно до пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Приймаючи до уваги, що провадження у справі в частині вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Аква Агро" до Фермерського господарства "Август В.А." про стягнення 449352,84 гривень основного боргу ухвалою від 10.02.2026 судом закрито на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України, частина сплаченого судового збору в сумі 5392,37 гривень у відсотковому співвідношенні щодо заявлених та сплачених позовних вимог (54,42%) (449352,84 гривень - сума вимог провадження у справі № 902/25/26 щодо яких закрито на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України) х 54,42% / 100 = 5392,37 гривень) підлягає поверненню платнику.

Враховуючи, що від позивача не надходило клопотання про повернення судового збору, питання про повернення надлишково сплаченого судового збору у розмірі 2477,20 гривень та 5392,37 гривень сплаченого судового збору за позовні вимоги провадження щодо яких закрито на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України під час ухвалення рішення у справі судом не вирішується.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Нерозподілений судовий збір складає 4 516,44 гривень.

У частині зменшення судом суми неустойки та 36% річних витрати на судовий збір підлягають віднесенню на відповідача у повному обсязі, оскільки зменшення судом неустойки та 25% річних не є наслідком необґрунтованості позовних вимог в цій частині.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03.04.2018 у справі № 902/339/16, від 10.03.2021 у справі № 904/5702/19, від 14.06.2022 у справі № 905/2135/19, від 19.12.2024 у справі № 922/1248/24, у яких Верховний Суд виснував, що судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.

Приймаючи до уваги, що позовні вимоги задоволені частково з підстав зменшення судом пені, штрафу та 36% річних та частково з підстав їх необгрунтованості, судові витрати зі сплати судового збору в сумі 4234,16 гривень покладаються на відповідача, судові витрати зі сплати судового збору в сумі 282,28 гривень покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 13, 86, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

1. Позов у частині вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Аква Агро" до Фермерського господарства "Август В.А." про стягнення 169 194,83 гривень основного боргу, 27 508,83 гривень пені, 31 945,74 гривень відсотків річних та 147 731,84 гривень штрафу задовольнити частково.

2. Стягнути з Фермерського господарства "Август В.А." (24248, Вінницька обл., Томашпільський р-н, село Марківка, вулиця Шкільна, будинок 77, ідентифікаційний код юридичної особи 35143631) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Аква Агро" (21036, Вінницька обл., місто Вінниця(з), вул. Трамвайна, будинок 3, корпус 2, офіс 38, ідентифікаційний код юридичної особи 43905218) 169 194,83 гривень основного боргу, 13 705, 74 гривень пені, 15 916,34 гривень 36% річних, 48 166,77 гривень штрафу та 4 234,16 гривень судових витрат зі сплати судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. У задоволенні позовних вимог в частині стягнення 13 803,09 гривень пені, 16 029,40 гривень 36% річних, 99 565,07 гривень штрафу - відмовити.

5. Судові витрати зі сплати судового збору у сумі 282,28 гривень покласти на позивача.

6. Згідно з приписами статті 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

7. Відповідно до положень частини 1 статті 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північно-західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

8. Примірник судового рішення надіслати сторонам до електронних кабінетів у системі ЄСІТС.

Повне рішення складено 20 березня 2026 р.

Суддя Шамшуріна М.В.

віддрук. прим.:

1 - до справи;

2, 3 - позивачу, відповідачу до електронних кабінетів у системі ЄСІТС.