ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25.03.2026 м. Івано-ФранківськСправа № 909/38/26

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Гули У.І., секретар судового засідання Поп"юк Я.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: ОСОБА_1 , адреса АДРЕСА_1

до відповідача: ОСОБА_2 , адреса АДРЕСА_2

до відповідача: ОСОБА_3 , адреса АДРЕСА_3

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "КУМ ТРЕЙД", адреса Івано-Франківська обл., м. Яремче, село Поляниця, участок Стаїщі, буд. 448, 78593

про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки статутного капіталу, скасування реєстраційної дії та визначення розміру часток у статутному капіталі

за участі:

позивач ОСОБА_1 , представник адвокат Макеєнко О.В.

від відповідача ОСОБА_2 представник адвокат Ротар А.Л.

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до Господарського суду Івано-Франківської області із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ТОВ "Кум трейд" з наступними позовними вимогами: визнати недійсним договір купівлі-продажу частки статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю КУМ ТРЕЙД укладений 05.04.2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , скасувати реєстраційну дію державну реєстрацію змін до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про учасника та кінцевого бенефіціарного власника ОСОБА_3 , розмір частки якого становить 100000 гривень, що відповідає 100 % від загального розміру статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю КУМ ТРЕЙД, визначити розміри часток учасників у статутному капіталі спільному майні Товариства з обмеженою відповідальністю КУМ ТРЕЙД: ОСОБА_2 - розмір частки учасника 50000 грн, ОСОБА_1 - розмір частки учасника 50000 грн.

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області 26.01.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, яку постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження, встановлено процесуальні строки та задоволено клопотання позивачки про витребування доказів, витребувано у ОСОБА_2 належним чином завірену копію договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю КУМ ТРЕЙД від 05.04.2023 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; витребувано у ОСОБА_3 належним чином завірену копію договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю КУМ ТРЕЙД від 05.04.2023 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю КУМ ТРЕЙД належним чином завірену копію договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю КУМ ТРЕЙД від 05.04.2023 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; витребувано у відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 докази сплати та отримання сплати за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю КУМ ТРЕЙД від 05.04.2023 року.

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області 26.01.2026 заяву ОСОБА_1 про вжиття заходів до забезпечення позову задоволено частково: вжито заходи забезпечення позову шляхом: заборони державним реєстраторам, визначених Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" вчиняти/здійснювати/проводити реєстраційні дії, передбачені Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" відносно/щодо Товариства з обмеженою відповідальністю КУМ ТРЕЙД, в тому числі, але не виключно, реєстрацію, внесення змін до установчих документів, перереєстрацію, реорганізацію шляхом, реєстрацію припинення діяльності, реєстрацію чином скасування існуючої редакції статуту, проводити передачу реєстраційної справи товариства, а також вносити інші зміни до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі, зокрема, але не виключно, про зміну складу та часток акціонерів (учасників) Товариства, розміру статутного капіталу, виключення акціонерів (учасників товариства, зміну особи, яка уповноважена вчиняти юридичні дії від імені підприємства, зміну органів управління товариства зміну місцезнаходження Товариства, про перебування юридичної особи у процесі провадження у справі про банкрутство санації, зокрема відомості про розпорядника майна, санатора.

Ухвалою суду від 24.02.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні.

У судовому засіданні 25.03.2026 суд завершив розгляд справи, перейшов до стадії ухвалення рішення, проголосив вступну та резолютивну частини рішення.

Позиція позивачки.

Вимоги про визнання недійсним договору обґрунтовані невідповідністю його вимогам ст. 369 Цивільного кодексу України. Позивач вважає, що на частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю Кум трейд, яка є предметом оскаржуваного договору, поширюється правовий режим спільної сумісної власності як на майно подружжя, а тому її продаж міг мати місце тільки за її згодою.

Позивач не надавала згоди на укладення такого договору, а набувач за договором, ОСОБА_3 , будучи обізнаним про належність частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю Кум трейд на праві спільної сумісної власності подружжю, так як довгий час дружить з ОСОБА_2 та часто перебував у них вдома, діяв недобросовісно. Ці обставини, на думку позивачки, є підставою для визнання договору недійсним. Інші вимоги є похідними від вимог про недійсність договору.

У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали.

Позиція відповідачів.

Від відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надійшли відзиви аналогічного змісту на позовну заяву, в яких вказано, що посилання сторони позивача на удаваність та фіктивність договору купівлі-продажу від 05.04.2023 є надуманим та не містить жодного доказового обґрунтування. Відповідачі зазначають, що ОСОБА_1 не є носієм корпоративного права, так як факт купівлі-продажу за грошові кошти, які є спільним сумісним майном подружжя, частки в статутному капіталі ТОВ КУМ ТРЕЙД не свідчать про наявність у позивачки корпоративних прав відносно ТОВ КУМ ТРЕЙД. Відповідачі вважають, що обраний позивачкою спосіб захисту є неефективним, оскільки він не захищає та не призводить до відновлення її права власника на частку в статутному капіталі ТОВ Кум трейд, яке вона вважає порушеним, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

ОСОБА_2 на виконання вимог ухвали від 26.01.2026 подав до суду копію Договору купівлі-продажу (відступлення) частки у статутному капіталі ТОВ КУМ ТРЕЙД від 05.04.2023 та копію Акту приймання-передачі частки у статутному капіталі ТОВ КУМ ТРЕЙД від 05.04.2023.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 проти задоволення позову заперечила.

Обставини справи.

24.11.2004 між позивачкою - ОСОБА_4 , та відповідачем-1 ОСОБА_2 укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 .

Товариство з обмеженою відповідальністю Кум трейд зареєстровано в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань - 08.10.2020.

У період перебування в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 за Договором №1 купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ КУМ ТРЕЙД від 04.02.2021 придбав у ОСОБА_5 частку в статутному капіталі ТОВ КУМ ТРЕЙД в розмірі 100 % статутного капіталу, що складає 100000 грн, ціна договору склала 100000 грн.

Рішенням засновника №1 ТОВ КУМ ТРЕЙД було затверджено, що розмір частки становить 100000 грн., що відповідає 100% та належить ОСОБА_2 та призначено ОСОБА_2 директором з наданням йому повноважень здійснювати всі дії для проведення державної реєстрації змін щодо товариства.

Згідно з виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 05.02.2021 ОСОБА_2 значився керівником ТОВ КУМ ТРЕЙД.

Як стверджує позивач, оплата вартості частки в статутному капіталі Товариства була здійснена за рахунок грошових коштів, отриманих від відчуження земельної ділянки кадастровий номер :09:000:0386, розташованої за адресою АДРЕСА_4 та належала ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності. На підтвердження вказаного позивач долучила до позовної заяви: Витяг з державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-017 від 02.06.2017, квитанцію від 02.02.2021 року № 23 на видачу готівкових коштів, яка підтверджує факт отримання ОСОБА_1 774821 грн згідно договору № 76710/1 від 01.02.2021 та квитанцію про сплату податку з доходу фізичної особи ОСОБА_1 у сумі 31871,20 грн від 02.02.2021.

В подальшому, 05.04.2023 ОСОБА_2 через довірителя ОСОБА_6 уклав з ОСОБА_3 . Договір купівлі-продажу (відступлення) частки в статутному капіталі ТОВ КУМ ТРЕЙД, за яким відчужив належну йому частку в розмірі 100% за 100000 грн., що еквівалентно розміру статутного капіталу.

Відповідно до п. 1.1. Договору продавець зобов"язується в порядку та на умовах, визначених цим договором, передати у власність покупця свою частку у статутному капіталі ТОВ "Кум трейд", а покупець зобов"язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, прийняти та оплатити названу частку.

Відповідно до п.1.3.1. частка розміром 100% у статутному капіталі ТОВ, номінальна вартість частки складає 100000 грн.

Пунктом 2.1. договору передбачено, що продаж частки в статутному капіталі Товариства, за домовленістю сторін вчиняється за 100000 грн.

Відповідно до порядку розрахунків за договором покупець зобов"язаний сплатити продавцю суму договору у розмірі 100000 грн у день укладення договору ( п.4.1.) та покупна сума за цим договором повинна бути сплачена покупцем у готівковій формі продавцю (п.4.2.).

Згідно з Актом приймання-передачі частки у статутному капіталі ТОВ КУМ ТРЕЙД від 05.04.2023 ОСОБА_2 через довірителя ОСОБА_6 передав , а ОСОБА_3 прийняв частку у статутному капіталі ТОВ "Кум трейд" та сторони не мають матеріальних претензій. Справжність підписів ОСОБА_6 , який діє на підставі довіреності від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на вказаному акті посвідчено Пітеляк С.В., приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу 05.04.2023 за реєстровим № 394, 395.

Рішенням №1 єдиного учасника ТОВ КУМ ТРЕЙД від 05.04.2023 ОСОБА_2 було звільнено від виконання обов`язків директора товариства з 05.04.2023 та виключено із складу осіб, які мають право вчиняти дії від імені підприємства.

Згідно з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб -підприємців та громадських формувань від 22.08.2025 керівником товариства значиться ОСОБА_3 , який є і його засновником (учасником).

Позивачка просить спірний правочин щодо відчуження частки у розмірі 100 % від 05.04.2023 визнати недійсним з моменту його укладання у зв`язку із тим, що своєї згоди на продаж спільного сумісного майна подружжя позивачка не надавала.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування, оцінка аргументів сторін.

Підставою позову у справі, що розглядається, є укладення спірного договору ОСОБА_2 , який є чоловіком ОСОБА_1 - позивачки, без її згоди на його укладення та на розпорядження часткою у статутному капіталі ТОВ "Кум трейд", що є їх спільною сумісною власністю як подружжя, та відповідно до статті 369 ЦК України та статті 65 Сімейного кодексу України підлягає визнанню недійсним.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до статті 15 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Пунктом 4 частини першої статті 20 ГПК України встановлено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах.

Справа у спорі про визнання недійсним укладеного одним з подружжя без згоди іншого з подружжя договору щодо розпорядження часткою в статутному капіталі юридичної особи має розглядатися господарським судом відповідно до пункту 4 частини першої статті 20 ГПК України. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) та у постановах Верховного Суду від 08.09.2021 у справі № 515/1060/19, від 29.09.2021 у справі № 361/6229/19, від 29.06.2022 у справі № 757/69759/17-ц.

Так, предметом позовних вимог у цій справі є визнання недійсним договору купівлі-продажу частки статутного капіталу з підстав укладення його без згоди другого з подружжя та застосування наслідків недійсності цього договору.

З огляду на наведене, оскільки спір у цій справі виник щодо визнання недійсним договору про продаж частки (100%) у статутному капіталі фізичній особі, яким не регулюються сімейні права та обов`язки між подружжям, тобто він не є правочином у сімейних правовідносинах, такий спір підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 09.02.2022 у справі № 761/6844/19.

З огляду на суб`єктний склад учасників спору, предмет і підставу позову, а також характер спірних правовідносин суд дійшов висновку, що заявлені позивачкою позовні вимоги підлягають розгляду за правилами господарського судочинства, оскільки цей спір має ознаки корпоративного.

Згідно зі ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено ст. 16 цього Кодексу. За змістом п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину визначені у ст. 203 ЦК України: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1. ст. 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3. ст. 215 ЦК України).

Суд зазначає, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою до іншої сторони чи сторін правочину; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення того, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, у чому полягає його порушення, і в залежності від цього у який ефективний спосіб порушене право може бути захищено.

Як вбачається з матеріалів справи позов у справі про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Кум трейд» від 05.04.2023 заявлений позивачем, яка не є стороною спірного договору, а станом на дату його укладення була дружиною продавця за договором ОСОБА_2 .

В якості правового обґрунтування позовних вимог Позивач посилається на те, що оспорюваний договір був укладений ОСОБА_2 (її чоловіком) без отримання згоди Позивача на його укладення та на розпорядження часткою в статутному капіталі ТОВ "Кум трейд", що є їх спільною сумісною власністю як подружжя, та відповідно до ст. 369 ЦК України та ст. 65 Сімейного кодексу України підлягає визнанню недійсним.

Відповідно до ст. 215 та 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину, як і про визнання його недійсним, може бути заявлена однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Така вимога може бути об`єднана з вимогою про визнання правочину недійсним, що в цілому сприяє швидкому відновленню правового становища сторін, яке існувало до вчинення правочину (постанови Верховного Суду від 29.05.2024 у справі № 911/39/23, від 28.02.2024 у справі № 906/43/22, від 01.02.2024 у справі № 914/3630/21).

Суд констатує, що оспорювати правочин може особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, однак вважає своє право власності на це майно порушеним або вважає порушеним інше речове право на відчужене майно. За відсутності визначення поняття заінтересована особа такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Самі по собі дії осіб, зокрема щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.

Вимоги особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Обов`язок сторони правочину повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, як наслідок недійсності правочину насамперед відновлює права учасників цього правочину. Інтерес іншої особи полягає в тому, щоб відновити свої права, зокрема через повернення майна відчужувачу у спільну сумісну власність подружжя.

Тобто пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним ОСОБА_1 , яка разом з ОСОБА_2 була власником спільного сумісного майна - 100% частки у статутному капіталі ТОВ Кум трейд, є належним та ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя частки в спільному майні подружжя.

Тобто правовим наслідком недійсності договору купівлі-продажу буде відновлення права спільної сумісної власності позивачки ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 на частку у статутному капіталі.

Приписи норм ЦК України не тільки забезпечують права одного з подружжя, а й обмежують права іншого з подружжя у відчуженні спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя на таке відчуження.

Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень (ч.4. ст. 369 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить стаття 368 ЦК України.

Відповідно до статті 177 ЦК України, об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Згідно зі статтею 190 ЦК України, майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Зазначені норми закону встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц, а також Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження №14-325цс18).

За змістом пункту 4 частини першої статті 116 ЦК України, учасники господарського товариства мають право здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві у порядку, встановленому установчим документом товариства та законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЗУ "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", учасник товариства має право відчужити свою частку (частину частки) у статутному капіталі товариства оплатно або безоплатно іншим учасникам товариства або третім особам.

За вимогами частин першої, другої та четвертої статті 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Згідно із частинами першою, другою та третьою статті 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Аналіз наведених положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, зокрема, часткою в статутному капіталі господарського товариства дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються цим майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні договорів одним з подружжя.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України, права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власнику. Якщо майно належить особі не на праві особистої приватної власності, а разом з іншим співвласником на праві спільної сумісної власності, то розпорядження майном здійснюється за згодою останнього. Відсутність такої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину щодо спільного майна свідчить про відсутність у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення такого правочину. У таких випадках відсутня воля власника спільного майна, на боці якого виступають обидва співвласники (подружжя), на вчинення правочину.

Водночас, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України, при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

При цьому, наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину.

З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 виснувала, що можливість визнання недійсним договору щодо розпорядження майном, яке перебуває в спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи - контрагента за таким договором.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 236 ГПК України).

ОСОБА_2 під час розгляду справи не оскаржувалась презумпція спільності майна набутого за час шлюбу з позивачем, не надавались докази, що частку у статутному капіталі ТОВ "Кум трейд" придбано не за рахунок спільних коштів подружжя.

Тобто, під час розгляду мають бути встановлені обставини:

1) наявності згоди ОСОБА_1 на укладання ОСОБА_2 договору від 05.04.2023 купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Кум трейд";

2) недобросовісність дій ОСОБА_3 під час укладення договору від 05.04.2023, які полягали в обізнаності останнього про те, що частка у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю Кум трейд належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Так, в матеріалах цієї справи дійсно відсутні докази надання ОСОБА_1 згоди на укладання ОСОБА_2 договору від 05.04.2023 купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю Кум трейд.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово послідовно формувала позицію про те, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України), а отже, і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У справі № 916/2813/18 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що недобросовісною є особа, яка знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Отже, добросовісність насамперед характеризує поведінку кінцевого набувача, який міг або не міг дізнатися про факти, які становлять предмет доказування. Верховний Суд зазначає, що об`єктивно неможливо дізнатися, як та чи інша особа сприймає певні обставини. Добросовісність не можна пов`язувати з внутрішнім сприйняттям кінцевим набувачем певних обставин.

Згідно з ч. 5 ст. 12 ЦК України якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.

Тлумачення ч. 5 ст. 12 ЦК України свідчить, що згідно з наведеною нормою добросовісність набувача презюмується, тобто набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про визнання такого правочину недійсним.

Добросовісність здійснення права завжди проявляється в поведінці особи - носія такого права, яка, знаючи (повинна була знати), що здійснення нею прав або виконання обов`язків може призвести до негативних наслідків, вжила доступні їй заходи для їх усунення. В іншому випадку така особа має вважатися недобросовісною з настанням для неї тих чи інших правових наслідків.

Суд звертає увагу на те, що покупець як добросовісний набувач не звільняється від негативних наслідків, які можуть виникнути при укладенні правочину. Набувач із великим ступенем зацікавленості повинен оцінювати обставини укладення правочину.

Відповідач ОСОБА_3 , як покупець, діючи добросовісно і розумно, повинен був не лише перевірити інформацію з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (стосовно учасників юридичної особи), а і оцінити й інші обставини, зокрема перевірити особу, як контрагента за договором (огляд паспорта для встановлення особи, з якою укладається договір), з`ясувати перебування контрагента у шлюбі на момент вчинення правочину (суд бере до уваги можливість перевірки такого факту з огляду на державну реєстрацію шлюбу, як акта цивільного стану, з видачою відповідних документів та внесенням інформації до Державного реєстру актів цивільного стану громадян і паспорта громадянина) для встановлення обставин необхідності надання письмової згоди одного з подружжя на відчуження спільного сумісного майна, або встановлення обставин поділу, виділу в натурі частки з майна, що перебуває в спільній сумісній власності.

З матеріалів даної справи вбачається, що укладаючи Договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства, відповідач ОСОБА_2 через представника не вказав, що він є одруженим із позивачкою, і що позивачка надала згоду на відчуження частки у статутному капіталі товариства.

З наявної копії паспорта громадянина України ОСОБА_2 вбачається, що відповідач одружений із ОСОБА_4 (прізвище після одруження ОСОБА_1 ) (сторінка 10 паспорта).

Водночас, в п. 6.1. договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства продавець стверджує, що повідомив покупця про всі істотні обставини, які мають відношення до товариства та які могли вплинути на волю покупця щодо укладення цього договору. Водночас у цьому пункті договору не конкретизовано про які саме істотні обставини повідомлено покупця.

Крім того, у судовому засіданні 17.03.2026 представниця відповідача ОСОБА_2 не заперечила, що ОСОБА_3 спілкувався з подружжям (звукозапис о 12.05 хв).

Представник відповідача в суді, діючи на підставі довіреності або ордера, володіє процесуальними правами та обов`язками, аналогічними самому відповідачу. Представник має право вчиняти всі процесуальні дії, що й позивач, але обмеження (наприклад, право на відмову від позову, зміну позовних вимог, укладення мирової угоди) повинні бути окремо прописані в довіреності. Матеріали справи не містять такого застереження.

З огляду на зазначене, відповідач ОСОБА_3 , як покупець, за всіма обставинами, проявивши розумну обачність, не міг не знати про обмеження повноважень відповідача ОСОБА_2 , міг та мав би оцінити всі ризики, проте не вчинив дій, щоб пересвідчитися в наявності обмежень повноважень у відповідача ОСОБА_2 на укладення оспорюваного правочину, тобто діяв недобросовісно та нерозумно.

Отже, зважаючи на встановлені вище обставини справи, суд вважає наявними підстави вважати, що ОСОБА_3 не є добросовісним набувачем у розумінні ч. 1 ст. 388 ЦК України.

В п. 4.1, 4.2 договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства від 05.04.2023 сторони погодили, що покупець зобов"язаний сплатити продавцю суму договору в розмірі 100000 грн у день укладення договору. Покупна сума за цим договором повинна бути сплачена покупцем у готівковому виразі продавцю. В акті приймання-передачі частки у статутному капіталі від 05.04.2023 сторони підтвердили що не мають один до одного матеріальних претензій у зв"язку з передачею зазначеної частки у статутному капіталі товариства

Однак в матеріалах справи відсутні докази, що отримані ОСОБА_2 кошти від продажу частки були використані в інтересах сім"ї.

Окрім того, суд зазначає, що ОСОБА_1 хоч і не була стороною спірного правочину, однак укладення останнього порушило майнові права позивача у спільному майні подружжя.

Отже, дослідивши усі доводи та аргументи учасників справи та наявні в матеріалах справи докази, надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов висновків що оспорюваний договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ "Кум трейд" порушує права Позивача, як співвласника майна (частки у статутному капіталі) у спільній сумісній власності подружжя, та про недобросовісність Відповідача ОСОБА_3 , як набувача за спірним договором, та наявність всіх законних підстав для визнання недійсним спірного договору.

Крім того, згідно з абзацом 6 пункту 2 частини 1 статті 25 ЗУ "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", підставою для скасування реєстраційної дії/запису в Єдиному державному реєстрі є судове рішення, що набрало законної сили та тягне за собою зміну відомостей в Єдиному державному реєстрі щодо скасування реєстраційної дії/запису в Єдиному державному реєстрі.

З огляду на це, вимога про скасування реєстраційної дії: державну реєстрацію змін до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про учасника та кінцевого бенефіціарного власника ОСОБА_3 , розмір частки якого становить 100 000 гривень, що відповідає 100 % від загального розміру статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю КУМ ТРЕЙД є похідною від визнання недійсними оскаржуваного договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі юридичної особи, у зв`язку з чим, враховуючи недійсність підстави для проведення такої реєстраційної дії, також підлягає задоволенню.

Зважаючи на те, що позивачка прагне відносити становище, яке було наявне до моменту порушення її прав, суд констатує, що вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, суд виснує, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення подружжю майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя.

Відтак, в даній справі, зважаючи на зміст та підставу позовних вимог, належним способом захисту є саме позов про визнання недійсним оскаржуваного Договору (судом враховується та обставина, що метою подання позову є саме відновлення становища, котре було до укладення оскаржуваного Договору).

Суд зазначає, що наведені відповідачами правові висновки у відзиві на позовну заяву щодо обрання позивачкою неналежного способу захисту, судом не приймається, позаяк були зроблені за обставини поділу спільного сумісного майна.

Разом з тим, позовна заява містить вимогу ОСОБА_1 про визначення розміру часток учасників у статутному капіталі спільному майні Товариства з обмеженою відповідальністю КУМ ТРЕЙД: ОСОБА_2 - розмір частки учасника 50 000 грн, ОСОБА_1 - розмір частки учасника 50 000 грн.

Відповідно до частин 1, 2 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до частин 1, 2 статті 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Аналогічні висновки викладені в пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

З наведених норм права вбачається, що держава забезпечує захист порушених або оспорюваних прав суб`єктів господарювання. Такі права захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Таким чином, суд має розглядати лише такий спір, у якому позовні вимоги можуть бути або задоволені, чим спір по суті буде вичерпано, або в їх задоволенні може бути відмовлено. У тому ж разі, якщо за змістом заявлених позовних вимог (а не з огляду на обставини справи) задоволення позову є неможливим, немає, як видається, підстав стверджувати про наявність юридичного спору. Суд повинен ухвалювати рішення, яким вичерпувати конфлікт між сторонами, а не давати одній зі сторін за відсутності для цього юридичних підстав сподівання на те, що вона в майбутньому отримає бажане для неї рішення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц).

Зважаючи на вказане, суд зазначає про правове регулювання статусу товариств з обмеженою відповідальністю, права та обов`язки учасників товариства.

Відповідно до статті 113 Цивільного кодексу України господарським товариством є юридична особа, статутний (складений) капітал якої поділений на частки між учасниками.

Господарські товариства можуть бути створені у формі повного товариства, командитного товариства, товариства з обмеженою або додатковою відповідальністю, акціонерного товариства.

Господарське товариство, крім повного і командитного товариств, може бути створене однією особою, яка стає його єдиним учасником.

Відповідно до частини 2 статті 115 Цивільного кодексу України вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом.

Закон України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" визначає правовий статус товариств з обмеженою відповідальністю та товариств з додатковою відповідальністю (далі - товариство), порядок їх створення, діяльності та припинення, права та обов`язки їх учасників.

Відповідно до частин 1, 3 статті 5 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" учасники товариства мають такі права: брати участь в управлінні товариством у порядку, передбаченому цим Законом та статутом товариства; отримувати інформацію про господарську діяльність товариства; брати участь у розподілі прибутку товариства; отримати у разі ліквідації товариства частину майна, що залишилася після розрахунків з кредиторами, або його вартість.

Учасники товариства можуть мати інші права, передбачені законом та статутом товариства.

Відповідно до статті 6 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" учасники товариства зобов`язані: дотримуватися статуту; виконувати рішення загальних зборів учасників товариства.

Учасники можуть мати обов`язки, встановлені законом та статутом товариства.

Відповідно до статті 12 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" розмір статутного капіталу товариства складається з номінальної вартості часток його учасників, виражених у національній валюті України.

Розмір частки учасника товариства у статутному капіталі товариства може додатково визначатися у відсотках. Розмір частки учасника товариства у відсотках повинен відповідати співвідношенню номінальної вартості його частки та статутного капіталу товариства. Статутом товариства можуть бути передбачені обмеження щодо зміни співвідношення часток учасників. Відповідні положення можуть бути внесені до статуту, змінені або виключені з нього одностайним рішенням загальних зборів учасників, у яких взяли участь всі учасники товариства.

Відповідно до частини 1 статті 13 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" вкладом учасника товариства можуть бути гроші, цінні папери, інше майно, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 14 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" кожен учасник товариства повинен повністю внести свій вклад протягом шести місяців з дати державної реєстрації товариства, якщо інше не передбачено статутом. Відповідні положення можуть бути внесені до статуту, змінені або виключені з нього одностайним рішенням загальних зборів учасників, у яких взяли участь всі учасники товариства. Вартість вкладу кожного учасника товариства повинна бути не менше номінальної вартості його частки. Відповідно до частини 1 статті 29, частини 1 статті 30 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" загальні збори учасників є вищим органом товариства. Загальні збори учасників можуть вирішувати будь-які питання діяльності товариства.

Як встановлено вище, Відповідач ОСОБА_2 з 2021 року був єдиним учасником Відповідача ТОВ «Кум трейд» з часткою 100% у статутному капіталі цього товариства, що була придбана ним під час перебування у шлюбі з позивачем. Позивач володіла часткою у спільній сумісній власності майна, однак не була учасником Відповідача ТОВ "Кум трейд".

З аналізу вище вказаного законодавства слідує, що вимога про визначення розмірів часток учасників товариства може бути заявлена за умови, якщо позивачем за таким позовом є саме учасник такого товариства, якою позивачка не була та не є.

За таких обставин, суд відмовляє у задоволенні позовної вимог ОСОБА_1 про визначення розміру часток учасників у статутному капіталі спільному майні Товариства з обмеженою відповідальністю КУМ ТРЕЙД: ОСОБА_2 - розмір частки учасника 50000 грн, ОСОБА_1 - розмір частки учасника 50000 грн.

За наведеного, позовні вимоги в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 05.04.2023 та скасування реєстраційної дії є обґрунтованими і задовольняються судом, в іншій частині підлягають відмові.

Щодо інших доказів, доводів та заперечень сторін, суд зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться в рішенні суду, позаяк не покладаються судом в основу цього судового рішення, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, рішення від 10.02.2010).

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).

Відповідно до статей 73, 74, 81 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст.86 ГПК України).

Щодо здійснення судом відповідно до ухвали від 26.01.2026 заходів забезпечення позову, суд зазначає, що відповідно до ч. 7 ст. 145 Господарського процесуального кодексу України, якщо суд задовольняє позов, вжиті заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом 90 днів з дня набрання рішенням законної сили. Вони можуть бути скасовані раніше за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом 90 днів розпочато примусове виконання, заходи діють до закінчення виконавчого провадження.

Судові витрати.

Згідно з приписами п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України до основних засад (принципів) господарського судочинства віднесено, зокрема, відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Склад та порядок розподілу судових витрат визначено главою 8 розділу I ГПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

При зверненні з позовом позивачка сплатила судовий збір у розмірі 7 987,20 грн.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позов задоволено частково, судовий збір у розмірі 1 774,93 грн. покладається на відповідачів (пропорційно розміру задоволених вимог).

Керуючись ст. 13, 73, 74, 75, 86, 123, 126, 129, 231, 236, 238, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ухвалив:

позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу частки статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю КУМ ТРЕЙД укладений 05.04.2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Скасувати реєстраційну дію державну реєстрацію змін до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про учасника та кінцевого бенефіціарного власника ОСОБА_3 , розмір частки якого становить 100000 гривень, що відповідає 100 % від загального розміру статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю КУМ ТРЕЙД.

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути з фізичної особи ОСОБА_2 , адреса АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 на користь фізичної особи ОСОБА_1 , адреса АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_3 1 774,93 грн судового збору.

Стягнути з фізичної особи ОСОБА_3 , адреса АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 на користь фізичної особи ОСОБА_1 , адреса АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_3 1 774,93 грн судового збору.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю КУМ ТРЕЙД, адреса Івано-Франківська обл., м. Яремче, село Поляниця, участок Стаїщі, буд. 448, 78593, на користь фізичної особи ОСОБА_1 , адреса АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 1 774,93 грн судового збору.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку у відповідності до глави 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Дата складення повного судового рішення 27.03.2026.

Суддя Гула У.І.