ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" березня 2026 р. м. Рівне Справа № 918/1183/24(949/2748/25)

Господарський суд Рівненської області у складі судді Горплюка А.М., за участю секретаря судового засідання Оліфер С.М., розглянувши матеріали справи

за заявою ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лісопереробна компанія" в особі ліквідатора Сокотуна Віталія Аполлінарійовича

про встановлення факту припинення трудових відносин

в межах справи

за заявою Головного управління ДПС у Рівненській області

до боржника Товариства з обмеженою відповідальністю "Лісопереробна компанія"

про банкрутство

представники сторін в судове засідання не з`явились

ВСТАНОВИВ:

31.12.2025 представник ОСОБА_1 адвокат Ващишина Оксана Вікторівна звернулась до Дубровицького районного суду Рівненської області із заявою до іншої особи Товариства з обмеженою відповідальністю "Лісопереробна компанія" в особі ліквідатора Сокотуна Віталія Аполлінарійовича про встановлення факту припинення трудових відносин.

Ухвалою суду від 02.01.2026 відкрито провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ліквідатор Товариства з обмеженою відповідальністю "Лісопереробна компанія", арбітражний керуючий Сокотун Віталій Аполлінарійович, про встановлення факту припинення трудових відносин. Вирішено провести розгляд справи за правилами окремого провадження, судове засідання призначено в залі Дубровицького районного суду Рівненської області на 10:00 год. 06 лютого 2026 року.

Ухвалою Дубровицького районного суду Рівненської області від 06.02.2026 матеріали цивільної справи №949/2748/25 за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ліквідатор Товариства з обмеженою відповідальністю "Лісопереробна компанія", арбітражний керуючий Сокотун Віталій Аполлінарійович, про встановлення факту припинення трудових відносин передано до Господарського суду Рівненської області для розгляду в межах справи №918/1183/24 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Лісопереробна компанія".

03.03.2026 матеріали справи № 949/2748/26 надійшли до Господарського суду Рівненської області.

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 03.03.2026 матеріали справи № 918/1183/2(949/2748/25) передано судді Горплюку А.М.

При цьому, судом враховано, що в провадженні Господарського суду Рівненської області знаходиться справа № 918/1183/24 (суддя Горплюк А.М.) за заявою Головного управління ДПС у Рівненській області до боржника Товариства з обмеженою відповідальністю "Лісопереробна компанія" про банкрутство.

Ухвалою суду від 06.03.2026 прийнято справу № 918/1183/24(949/2748/25) за заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лісопереробна компанія" в особі ліквідатора Сокотуна Віталія Аполлінарійовича про встановлення факту припинення трудових відносин до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у змішаній (паперовій та електронній) формі, судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 24.03.2026.

23.03.2026 через підсистему "Електронний суд" від представника заявника надійшло клопотання про проведення судового засіданні, що призначене на 24.03.2026 без її участі. Додатково зазначено, що заявлені вимоги підтримує повністю.

24.03.2026 через підсистему "Електронний суд" від ліквідатора надійшло клопотання про проведення розгляду справи без його участі. Додатково зазначено, що заявлені вимоги не визнає.

В судове засідання 24.03.2026 учасники справи не забезпечили явку уповноважених представників, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином у встановлений законом строк. Представник заявника та ліквідатор подали клопотання про проведення судового засідання без їх участі.

Згідно частини 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до частини 1 статті 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Судом зазначається, що у даній справі судом не визнавалася необхідність обов`язкової участі учасників справи.

Крім того, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного розгляду заяви, внаслідок чого вона може бути розглянута за наявними документами.

З огляду на належне повідомлення учасників справи про дату, час та місце проведення судового засідання, відповідно до статті 202 ГПК, відсутні підстави для відкладення судового засідання, а неявка представників учасників справи не перешкоджає розгляду в судовому засіданні поданої заяви.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, 12.12.2016 ОСОБА_1 прийнятий на посаду заступника директора у Товариство з обмеженою відповідальністю "Лісопереробна компанія", а з 30.11.2017 - призначений на посаду директора товариства.

03.05.2019 ОСОБА_1 надіслав на адресу ТОВ "Лісопереробна компанія" заяву про звільнення його із займаної посади з 03.05.2019 за власним бажанням.

При цьому, з 03.05.2019 Товариством з обмеженою відповідальністю "Лісопереробна компанія" заробітна плата не нараховувалась, з неї не сплачувався єдиний соціальний внесок, податок з доходів фізичних осіб та військовий збір, що підтверджено індивідуальними відомостями про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування від 03.12.2025 за № 693924 форми ОК-5 та відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 04.12.2025.

Встановлення вказаного факту має значення для ОСОБА_1 , оскільки не зважаючи на припинення трудових відносин з ТОВ "Лісопереробна компанія", заявник обліковується діючим керівником підприємства у реєстрах органів державної влади, що тягне для нього негативні наслідки та позбавляє його права на працю.

На підставі викладеного, заявник просив суд встановити факт припинення трудових відносин ОСОБА_1 із ТОВ "Лісопереробна компанія" з 03.05.2019 у зв`язку із звільненням ОСОБА_1 з посади директора за власним бажанням на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Згідно з частини другої статті 8 Конституції України передбачено, що звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод громадян, на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється.

Частина 1 статті 21 Кодексу законів про працю (надалі - КЗпП України, тут і надалі в редакції, чинній на час подання заяви про звільнення із займаної посади - 03.05.2019) встановлює, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається (стаття 22 КЗпП України).

Згідно з частиною 1 статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Частина 2 статті 38 КЗпП України встановлює, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору (частина 3 статті 38 КЗпП України).

Відповідно до частини 1 та 2 статті 98 Цивільного Кодексу України (надалі - ЦК України, тут і надалі в редакції, чинній на час подання заяви про звільнення із займаної посади - 03.05.2019) загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що належать до компетенції інших органів товариства. Рішення загальних зборів приймаються простою більшістю від числа присутніх учасників, якщо інше не встановлено установчими документами або законом. Рішення про внесення змін до статуту товариства, відчуження майна товариства на суму, що становить п`ятдесят і більше відсотків майна товариства, та про ліквідацію товариства приймаються більшістю не менш як у 3/4 голосів, якщо інше не встановлено законом.

Порядок скликання загальних зборів визначається в установчих документах товариства. Учасники товариства, що володіють не менш як десятьма відсотками голосів, можуть вимагати скликання загальних зборів. Якщо вимога учасників про скликання загальних зборів не виконана, ці учасники мають право самі скликати загальні збори (частина 4 статті 98 ЦК України).

У відповідності до частин 1 - 3 статті 99 ЦК України, загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад. Виконавчий орган товариства може складатися з однієї або кількох осіб. Виконавчий орган, що складається з кількох осіб, приймає рішення у порядку, встановленому абзацом першим частини другої статті 98 цього Кодексу. Повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.

Закон України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" (тут і надалі в редакції, чинній на час подання заяви про звільнення із займаної посади - 03.05.2019) визначає правовий статус товариств з обмеженою відповідальністю та товариств з додатковою відповідальністю (далі - товариство), порядок їх створення, діяльності та припинення, права та обов`язки їх учасників.

Частинами 1 - 4 статті 39 вказаного Закону визначено, що виконавчий орган товариства здійснює управління поточною діяльністю товариства. До компетенції виконавчого органу товариства належить вирішення всіх питань, пов`язаних з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників та наглядової ради товариства (у разі утворення). Виконавчий орган товариства підзвітний загальним зборам учасників і наглядовій раді товариства (у разі утворення) та організовує виконання їхніх рішень. Виконавчий орган товариства є одноосібним. Назвою одноосібного виконавчого органу є "директор", якщо статутом не передбачена інша назва.

Відтак, суд враховує, що станом на 03.05.2019 заявник ОСОБА_1 , будучи директором ТОВ "Лісопереробна компанія", виконував обов`язки виконавчого органу даного Товариства.

Конституційний Суд України у Рішеннях від 07.07.2004 № 14-рп/2004, від 16.10.2007 № 8-рп/2007 та від 29.01.2008 № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом.

Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації.

Незважаючи на те, що право на працю безумовно є правом, а не обов`язком, для належної реалізації свого права на звільнення за власним бажанням керівник (директор) товариства має не тільки написати заяву про звільнення за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України та подати/надіслати її всім учасникам товариства, а й за власною ініціативою, як виконавчий орган товариства, скликати загальні збори учасників товариства, на вирішення яких і поставити питання щодо свого звільнення.

В свою чергу, заявником ОСОБА_1 вказаний порядок не отримано, матеріали справи не містять доказів на проведення (ініціювання проведення) загальних зборів учасників товариства про прийняття рішення про звільнення з посади директора з 03.05.2019, про передача документів учаснику товариства, що свідчать про те, що заявником не дотримана процедура звільнення із займаної посади директора ТОВ "Лісопереробна компанія".

Як зазначалось вище, відповідно до трудового законодавства України, керівник товариства (директор), як будь-який інший працівник, має право звільнитися за власним бажанням, попередивши власника або уповноважений ним орган про таке звільнення письмово за два тижні.

Разом з тим особливість звільнення директора у даному випадку полягає в тому, що воно відбувається за рішенням засновника (загальних зборів) підприємства.

У випадку відсутності рішення засновника підприємства (загальних зборів) про звільнення керівника, керівнику із метою захисту свої прав надано можливість звернутися до суду із вимогою про визнання трудових відносин припиненими, про що йшлося вище у правовій позиції Верховного суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 грудня 2019 року у справі № 758/1861/18 (провадження № 61-49113св18) зазначено, що "встановлені у справі обставини, а саме: написання позивачем заяви про звільнення за власним бажанням, ознайомлення із вказаною заявою усіх учасників товариства, ініціювання позивачем проведення позачергових загальних зборів із винесенням питання звільнення директора на порядок денний, передача печатки, документів уповноваженій особі, свідчать про те, що позивачем дотримана процедура звільнення із займаної посади директора товариства. Відповідно до трудового законодавства України, керівник товариства (директор), як будь-який інший працівник, має право звільнитися за власним бажанням, попередивши власника або уповноважений ним орган про таке звільнення письмово за два тижні. Разом з тим особливість звільнення директора полягає в тому, що воно відбувається за рішенням загальних зборів учасників товариства. У випадку відсутності рішення загальних зборів учасників товариства про звільнення керівника, зокрема через неможливість зібрати кворум для проведення загальних зборів, керівнику із метою захисту своїх прав надано можливість звернутися до суду із вимогою про визнання трудових відносин припиненими".

Слід вказати про те, що 03.05.2019 ОСОБА_1 написав заяву, адресовану ТОВ "Лісопереробна компанія" про звільнення його із займаної посади за власним бажанням з 03.05.2019. Однак, доказів направлення даної заяви на адресу товариства не надано.

В свою чергу, до поданої заяви долучено рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення від 14.05.2019 та фіскальний чек про його відправлення, які не є належними доказами в розуміння статті 76 ГПК України, оскільки відправка за вказаними повідомленнями відбулась на адресу ТОВ "Полісся Ресурс".

В той же час, суд враховує, що згідно пункту 8 частини 1 статті 59 КУзПБ з дня ухвали господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, зокрема, припиняються повноваження органів управління банкрута щодо управління банкрутом та розпорядження його майном, якщо цього не було зроблено раніше, члени виконавчого органу (керівник) банкрута звільняються з роботи у зв`язку з банкрутством підприємства, а також припиняються повноваження власника (органу, уповноваженого управляти майном) майна банкрута.

Постановою Господарського суду Рівненської області від 19.06.2025, серед іншого, визнано банкрутом Товариство з обмеженою відповідальністю "Лісопереробна компанія", відкрито ліквідаційну процедуру ТОВ "Лісопереробна компанія" строком на 12 місяців по 20.06.2026 включно, визначено, що з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури припиняються повноваження органів управління банкрута щодо управління банкрутом та розпорядження його майном, якщо цього не було зроблено раніше, члени виконавчого органу (керівник) банкрута звільняються з роботи у зв`язку з банкрутством підприємства, а також припиняються повноваження власника (органу, уповноваженого управляти майном) майна банкрута.

Також, вказаною постановою призначено ліквідатором ТОВ "Лісопереробна компанія" арбітражного керуючого Сокотуна В.А. за його згодою та зобов`язано посадових осіб банкрута (керівника боржника) протягом 15 днів передати бухгалтерську та іншу документацію, печатки і штампи, матеріальні та інші цінності банкрута ліквідатору. У разі ухилення від виконання зазначених обов`язків відповідні посадові особи банкрута несуть зобов`язання щодо відшкодування збитків, завданих таким ухиленням.

20.06.2025 на офіційному вебпорталі судової влади України оприлюднено повідомлення про визнання банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури Товариства з обмеженою відповідальністю "Лісопереробна компанія".

Відтак, суд приходить до висновку, що з 20.06.2025 повноваження директора Шатова Олександра Володимировича як виконавчого органу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лісопереробна компанія" припинено.

Також, суд враховує, що ліквідатор Сокотун В.А. подав заяву про розгляд справи без його участі та вказав, що заперечує проти заявлених вимог. Однак, вказана заява не містить заперечень щодо наведених заявником обставин та правових підстав позову, з якими він не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права.

Беручи до уваги викладене, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Статтею 129 Конституції України визначено принципи рівності усіх учасників процесу перед законом і судом, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, як одні з основних засад судочинства.

Отже, будь-яке рішення господарського суду повинно прийматися з дотриманням цих принципів, які виражені також у статтях Господарського процесуального кодексу України.

Частинами 1, 2, 3 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі статтею 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно зі статтею 78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (пункт 87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005).

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі. Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді (Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Ван де Гурк проти Нідерландів)".

Отже, встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

Враховуючи наведене вище, господарський суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову та встановлення факту припинення трудових відносин між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лісопереробна компанія" з 20 червня 2025 року у зв`язку з банкрутством підприємства.

У відповідності до пункту 2 частини 1 статті 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, враховуючи, що заявлено вимогу, яка не має майнової оцінки, суд вважає за доцільне стягнути з ТОВ "Лісопереробна компанія" на користь ОСОБА_1 судовий збір.

Керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 86, 123, 129, 232, 233,237, 238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Встановити факт припинення трудових відносин ОСОБА_1 із Товариством з обмеженою відповідальністю "Лісопереробна компанія" (34000, Рівненська обл., смт. Зарічне, вул. Центральна, буд. 78, ) з 20 червня 2025 року у зв`язку з банкрутством підприємства.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лісопереробна компанія" (34000, Рівненська обл., смт. Зарічне, вул. Центральна, буд. 78, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір в розмірі 484,48 (чотириста вісімдесят чотири грн 84 коп.) грн.

4. Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення виготовлено та підписано 27.03.2026.

Суддя А.М. Горплюк