ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2026 Справа № 914/2601/24

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого (судді-доповідача): Бойко С.М.,

суддів: Бонк Т.Б.,

Якімець Г.Г.,

секретар судового засідання Бабій М.М.

явка учасників справи:

від позивача: Замета Н.О.;

від відповідача-1: Маценко О.О.;

від відповідача-2: Каблак Ю.-І. П.

від третьої особи: Павлічко О.О., Купецька М.М.,

розглянув апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Енергозбереження Львів» №101 від 17.10.2025

та апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Кам`янка-Бузька центральна районна лікарня» б/н від 20.10.2025

та апеляційну скаргу Кам`янка-Бузької міської ради б/н від 20.10.2025

на рішення Господарського суду Львівської області від 17.09.2025, суддя Никон О.З., м.Львів, повний текст рішення складено 29.09.2025

у справі № 914/2601/24

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Галпек», Львівська обл., с. Колоденці

до відповідача-1 Кам`янка-Бузької міської ради, Львівська обл., м. Кам`янка-Бузька

до відповідача-2 Комунального некомерційного підприємства «Кам`янка-Бузька центральна районна лікарня», Львівська обл., м. Кам`янка-Бузька

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача-1 товариства з обмеженою відповідальністю «Енергозбереження Львів», м. Львів

про визнання продовженим договору оренди та зобов`язання укласти додаткову угоду до договору оренди,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог позивача

Товариство з обмеженою відповідальністю «Галпек» звернулось до Господарського суду Львівської області з позовом до Кам`янка-Бузької міської ради, Комунального некомерційного підприємства «Кам`янка-Бузька центральна районна лікарня» про визнання продовженим договору оренди та про зобов`язання укласти додаткову угоду до договору оренди.

Позовна заява обґрунтована тим, що позивач є користувачем приміщення за адресою: Львівська обл., м. Кам`янка-Бузька, вул. Перемоги, 29а, згідно із договором оренди №64 від 01.09.2011, укладеного із відповідачем-2. 28.12.2023 орендоване ним приміщення за згодою орендодавця було передане в суборенду ТОВ «Еко Генерація Захід», яке надавало відповідачу-2 послуги із постачання теплової енергії, а останній оплачував їх.

Позивач зазначає, що дія договору оренди неодноразово автоматично продовжувалася, договір зберігає свою чинність та не був припинений у встановленому законом порядку, а ТОВ «Галпек» продовжує користуватися приміщенням, використовує його виключно за призначенням та належним чином здійснює орендні платежі.

Як стверджує позивач, відповідачі вчиняють дії, спрямовані на порушення і невизнання його права оренди, яке він може реалізовувати на законних підставах до 01.04.2026. Так, Міською радою прийнято рішення про проведення аукціону на право оренди спірного приміщення, за результатами якого переможцем визнано суборендаря. Однак, згодом відповідач-1 скасував результати аукціону і визнав його таким, що не відбувся, та оголосив про повторне проведення аукціону. За підсумками потворного аукціону було укладено договір оренди між відповідачами та третьою особою.

Зважаючи на викладене, позивач просив суд:

- визнати Договір оренди продовженим;

- зобов`язати відповідача-2 укласти додаткову угоду до Договору оренди про продовження строку дії договору до 01.04.2026, на умовах, визначених основним договором.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 17.09.2025 позов задоволено частково. Визнано продовженим Договір оренди частини приміщення, що належить до комунальної власності №64 від 01.09.2011, укладений між Комунальним некомерційним підприємством Кам`янка-Бузька центральна районна лікарня та товариством з обмеженою відповідальністю Галпек.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з Кам`янка-Бузької міської ради на користь товариства з обмеженою відповідальністю Галпек 1 211,20 грн. судового збору. Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства Кам`янка-Бузька центральна районна лікарня на користь товариства з обмеженою відповідальністю Галпек 1 211,20 грн. судового збору.

Рішення суду обґрунтоване тим, що позивач довів наявність чинних орендних правовідносин та порушення свого права користування майном.

Суд виходив із того, що Договір оренди №64 від 01.09.2011 є належно укладеним і підтверджений оригіналом. Після спливу строку його дії 01.06.2020 договір був пролонгований на підставі частини 2 статті 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» №2269-XII від 10.04.1992 та статті 764 Цивільного кодексу України, оскільки позивач продовжив користування майном, а заперечення орендодавця відсутні.

З урахуванням пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про оренду державного та комунального майна» №157-IX від 03.10.2019, який набрав чинності 27.12.2019 та введений в дію 01.02.2020, до спірних правовідносин застосовуються норми попереднього закону, оскільки строк дії договору закінчився до 01.07.2020.

Надалі, з урахуванням воєнного стану, дія договору була автоматично продовжена відповідно до пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України №634 від 27.05.2022 «Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану», яка передбачає автоматичну пролонгацію договорів без прийняття окремого рішення орендодавця, тобто без необхідності укладення додаткових угод. Фактичне користування майном, передача його в суборенду та прийняття платежів відповідачем додатково підтверджують чинність орендних відносин.

Враховуючи це, суд дійшов висновку, що на момент проведення аукціону та укладення нового договору з третьою особою право позивача на користування майном було чинним, а дії відповідачів свідчать про його невизнання та порушення, що обумовлює задоволення вимоги про визнання договору продовженим.

Водночас у частині зобов`язання укласти додаткову угоду відмовлено, оскільки цей спосіб захисту є неналежним і не відповідає характеру спірних правовідносин.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг та заперечення інших учасників справи.

17.10.2025 до Західного апеляційного господарського суду через систему Електронний суд надійшла апеляційна скарга товариства з обмеженою відповідальністю Енергозбереження Львів №101 від 17.10.2025 на рішення Господарського суду Львівської області від 17.09.2025 у справі №914/2601/24.

20.10.2025 до Західного апеляційного господарського суду через систему «Електронний суд» надійшла апеляційна скарга Комунального некомерційного підприємства «Кам`янка-Бузька центральна районна лікарня» б/н від 20.10.2025 на рішення Господарського суду Львівської області від 17.09.2025 у справі №914/2601/24.

Також, 20.10.2025 до Західного апеляційного господарського суду через систему «Електронний суд» надійшла апеляційна скарга Кам`янка-Бузької міської ради б/н від 20.10.2025 на рішення Господарського суду Львівської області від 17.09.2025 у справі №914/2601/24. За змістом яких апелянти просять оскаржуване рішення скасувати та прийняте нове про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Доводи наведені в апеляційних скаргах зводяться до того, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права та за неповного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення спору.

Скаржники зазначають, що суд безпідставно дійшов висновку про наявність та продовження орендних правовідносин за договором оренди №64 від 01.09.2011, оскільки у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази передачі спірного майна позивачу, зокрема акт приймання-передачі як невід`ємна частина договору, що виключає можливість встановлення факту фактичного набуття майна в користування.

Також апелянти вказують на недоведеність факту користування позивачем спірним майном після спливу строку дії договору, у зв`язку з чим висновки суду першої інстанції про фактичне продовження орендних відносин є передчасними та такими, що не ґрунтуються на належних доказах. Окрім цього, скаржники наголошують, що позивач не дотримався встановленого Законом України №157-IX від 03.10.2019 порядку продовження договору оренди, зокрема не подав у визначений строк (не пізніше ніж за три місяці до спливу строку) заяву про продовження договору та не ініціював процедуру його продовження у передбаченому законом порядку, що виключає можливість визнання договору поновленим.

Крім того, апелянти зазначають, що постанова Кабінету Міністрів України №634 від 27.05.2022 не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки строк дії договору оренди закінчився до запровадження воєнного стану, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для автоматичного продовження договору на підставі зазначеної постанови.

Додатково скаржники посилаються на те, що суд першої інстанції безпідставно врахував обставини, пов`язані з укладенням договорів суборенди, які не можуть свідчити про існування або продовження основного договору оренди, оскільки не підтверджують належного оформлення орендних правовідносин у встановленому законом порядку та не мають визначального юридичного значення для вирішення спору.

Додатково зазначається, що суд не врахував обставини недобросовісної та суперечливої поведінки позивача, який, будучи обізнаним про проведення аукціону щодо передачі спірного майна в оренду, фактично визнав законність такої процедури через участь пов`язаної особи у відповідному аукціоні, під якою апелянти розуміють інше товариство, керівником якого є та сама особа, що здійснює управління позивачем, що свідчить про узгодженість їхніх дій та спільність інтересів.

Окрім цього, апеляційна скарга мотивована істотними порушеннями норм процесуального права, зокрема статей 80, 118, 182 та 194 Господарського процесуального кодексу України, які полягають у безпідставному поновленні судом строку на подання доказів та прийнятті доказів позивача на стадії розгляду справи по суті після закриття підготовчого провадження, що порушило принцип змагальності сторін і призвело до ухвалення рішення на підставі доказів, поданих з порушенням встановленого процесуального порядку.

Учасники справи не скористались своїм правом передбаченим ч.1 ст. 263 ГПК України, відзиви на апеляційні скарги не подали.

Рух справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.10.2025 справу №914/2601/24 розподілено колегії суддів у складі: головуючого судді Бойко С.М., суддів Бонк Т.Б., Якімець Г.Г.

Згідно з протоколами передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 21.10.2025 справу №914/2601/24 розподілено колегії суддів у складі: головуючого судді Бойко С.М., суддів Бонк Т.Б., Якімець Г.Г.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 22.10.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Енергозбереження Львів» №101 від 17.10.2025 на рішення Господарського суду Львівської області від 17.09.2025 у справі №914/2601/24.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 27.10.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Кам`янка-Бузької міської ради б/н від 20.10.2025 на рішення Господарського суду Львівської області від 17.09.2025 у справі №914/2601/24.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 27.10.2025 з підстав, що визначені ч. 2 ст. 260 ГПК України апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Кам`янка-Бузька центральна районна лікарня» б/н від 20.10.2025 на рішення Господарського суду Львівської області від 17.09.2025 у справі №914/2601/24 залишено без руху.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 17.11.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального некомерційного підприємства Кам`янка-Бузька центральна районна лікарня б/н від 20.10.2025 на рішення Господарського суду Львівської області від 17.09.2025 у справі №914/2601/24.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 24.11.2025 прийнято до спільного розгляду апеляційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю «Енергозбереження Львів» №101 від 17.10.2025, Комунального некомерційного підприємства Кам`янка-Бузька центральна районна лікарня б/н від 20.10.2025 та Кам`янка-Бузької міської ради б/н від 20.10.2025 у справі № 914/2601/24 та призначено розгляд справи №914/2601/24 на 28.01.2026.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 05.12.2025 задоволено клопотання представника товариства з обмеженою відповідальністю Галпек Замети Н.О. про участь у судовому засіданні поза межами приміщення суду в режимі відео конференції.

У судове засідання 28.01.2026 з`явилися представники позивача, відповідача-1 та третьої особи, відповідач-2 в судове засідання не з`явився хоча належним чином був повідомлений про дату час та місце розгляду справи в порядку, визначеному ч.5 ст. 242, ст. 285 ГПК України, що підтверджується списком розсилки поштової кореспонденції.

Відповідач-1 та третя особа підтримали вимоги викладені в їх апеляційних скаргах, навели доводи, аналогічні тим, що викладені в них, просили задовольнити апеляційні скарги.

Позивач заперечив проти задоволення апеляційних скарг, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвалою від 28.01.2026 розгляд справи №914/2601/24 відкладено на 11.03.2026.

У судове засідання 11.03.2026 з`явились всі учасники справи.

Відповідач-2 підтримав вимоги викладені в його апеляційній скарзі та просив таку задоволити.

Відповідач-1, відповідач-2 та третя особа в судових дебатах просили задоволити свої апеляційні скарги, а рішення суду першої інстанції скасувати.

Позивач в судових дебатах підтримав свою позицію викладену в попередньому судовому засіданні та просив в задоволенні апеляційних скарг відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В стадії ухвалення рішення Західним апеляційним господарським судом проголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи.

Розумність строків є одним із основоположних засад (принципів) господарського судочинства відповідно до пункту 10 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним вважається строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.

При цьому, Європейський Суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (див. рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Таким чином, суд, враховуючи обставини справи, застосовує принцип розумного строку тривалості провадження відповідно до зазначеної вище практики Європейського суду з прав людини.

У судове засідання 11.03.2026 з`явились всі учасники справи.

Відповідач-2 підтримав вимоги викладені в його апеляційній скарзі та просив таку задоволити.

Відповідач-1, відповідач-2 та третя особа просили задоволити свої апеляційні скарги, а рішення суду першої інстанції скасувати.

Позивач підтримав свою позицію викладену в попередньому судовому засіданні та просив в задоволенні апеляційних скарг відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (стаття 269 ГПК України).

Рішення Господарського суду Львівської області від 17.09.2025 у цій справі оскаржується апелянтами в частині задоволення позовних вимог, зокрема щодо визнання продовженим договору оренди частини приміщення, що належить до комунальної власності, №64 від 01.09.2011.

Переглянувши рішення місцевого господарського суду, апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційних скарг, з огляду на таке.

Предметом позову виступають матеріально-правові вимоги немайнового характеру про: 1) визнання Договору оренди №64 від 01.09.2011 продовженим; 2) зобов`язання відповідача-2 укласти додаткову угоду до Договору оренди №64 від 01.09.2011 про продовження строку його дії до 01.04.2026, на умовах, визначених основним договором.

Підставами позову слугують обставини невизнання і порушення відповідачем-1, як власником майна, та відповідачем-2, як балансоутримувачем майна, права позивача користуватися переданим в оренду приміщенням на підставі Договору оренди №64 від 01.09.2011, яке проявилося у формі проведення аукціону на право оренди спірної частини нежитлового приміщення та укладення між відповідачами і третьою особою Договору оренди №27 від 11.10.2024. Згідно із доводами позивача Договір оренди №64 від 01.09.2011 є продовженим, а тому проведення аукціону і передача за результатами його проведення спірного приміщення в оренду третій особі є незаконним.

Як убачається з матеріалів справи, 01.09.2011 позивач (орендар) та відповідач-2 (орендодавець) уклали Договір оренди частини приміщення, що належить до комунальної власності №64 (надалі Договір оренди), згідно із пунктом 1.1 якого орендодавець на підставі рішення Міської ради №8 від 29.07.2011 передає, а орендар приймає в строкове платне користування частину приміщення комунальної власності, що знаходиться на балансі Кам`янко-Бузької ЦРЛ за адресою: Львівська обл., м. Кам`янка-Бузька, вул. Перемоги, 29а (територія Кам`янко-Бузької ЦРЛ), загальною площею 152 кв.м., вартість якого визначена згідно з актом приймання-передачі котельні від ДКП «Кам`янкатеплокомуненерго» від 25.09.2007 і становить 63 604,08 грн. (Т.1; а.с. 25-28; Т.2; а.с. 228-231; Т.3; а.с. 12-15).

Пунктом 1.2 Договору оренди встановлено, що приміщення передається в оренду з метою проведення у ньому реконструкції для подальшого забезпечення тепловою енергією центральну районну лікарню.

Пунктами 9.1, 9.2 Договору оренди передбачено, що він набуває чинності з дня його підписання і діє до 01.08.2014. У разі продовження користування приміщенням після закінчення строку договору за відсутності заперечень з боку орендодавця договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах. Зазначені дії оформляються додатковим договором, який є невід`ємною частиною цього договору при обов`язковій наявності дозволу органу, уповноваженого управляти об`єктом оренди.

30.12.2020 Львівська районна рада прийняла рішення №37 про вихід зі складу засновників КНП «Кам`янка-Бузька ЦРЛ» та передачу права засновника Міській раді (Т.1; а.с. 150).

17.06.2021 Міська рада прийняла рішення №60 про безоплатне прийняття зі спільної власності територіальних громад Львівського району у власність Міської ради КНП «Кам`янка-Бузька ЦРЛ» згідно з інвентаризаційними описами. КНП «Кам`янка-Бузька ЦРЛ» було зобов`язано підготувати проєкт статуту в новій редакції, визначивши Міську раду засновником (Т.1; а.с. 151-152).

Приймання-передача основних засобів, нематеріальних активів, інвентарю, капітальних інвестицій КНП «Кам`янка-Бузька ЦРЛ» відбулося шляхом підписання акта від 21.06.2021 (Т.1; а.с. 153-154).

Судами встановлено, що позивач передав спірне приміщення в суборенду. У матеріалах справи наявний Договір суборенди нежитлового приміщення (частини котельні) від 28.12.2023 (надалі Договір суборенди), згідно із пунктом 1.1 якого позивач (орендар) передає, а ТОВ «Еко Генерація Захід» (суборендар) приймає в строкове платне користування частину приміщення котельні Кам`янко-Бузької ЦРЛ, що знаходиться на балансі останньої, загальною площею 152 кв.м., розміщену за адресою: м. Кам`янка-Бузька, вул. Перемоги, 29а (договір оренди №64 від 01.09.2011) (Т.1; а.с. 29-31).

Пунктом 1.2 Договору суборенди передбачено, що майно передається в оренду для розміщення котельного обладнання, яке працює на твердому біопаливі, для надання послуг з теплопостачання.

Пунктом 10.1 Договору суборенди передбачено, що такий діє з 31.12.2021 по 31.12.2024 включно. Якщо жодна зі сторін до закінчення строку дії договору не відмовилася від подальшої співпраці на умовах, визначених договором, дія договору продовжується на аналогічний строк та на тих самих умовах.

Відповідно до пунктів 3.1, 3.5 Договору суборенди орендна плата є платежем у грошовій формі, який суборендар вносить орендодавцю незалежно від наслідків діяльності суборендаря та сплачується за увесь термін фактичного користування майном. Оренду плату суборендар зобов`язаний перераховувати щомісячно не пізніше останнього числа поточного місяця згідно із виставленими рахунками орендодавцем на розрахунковий рахунок орендодавця.

Судами встановлено, що відповідач-2, як орендодавець, виставляв суборендарю рахунок №27 на оплату за оренду приміщення за період червень-липень 2024 року на суму 19 527,20 грн. (Т.1; а.с. 60).

У свою чергу, суборендар здійснював сплату орендних платежів на користь відповідача-2, а саме:

- згідно із платіжним дорученням №135 від 24.02.2021 на суму 12633,87 грн. (призначення платежу: орендна плата за січень-лютий 2021 року) (Т.1; а.с. 58);

- згідно із платіжним дорученням №51 від 05.07.2021 на суму 26208,21 грн. (призначення платежу: оплата рахунку №18, орендна плата за лютий-червень 2021 року) (Т.1; а.с. 57);

- згідно із платіжною інструкцією №297 від 15.03.2023 на суму 43690,16 грн. (призначення платежу: оплата згідно рахунку №1 від березня 2023 року за оренду плату) (Т.1; а.с. 59);

- згідно із платіжною інструкцією №347 від 23.05.2023 на суму 18015,16 грн. (призначення платежу: оплата орендної плати згідно рахунку №14 від травня 2023 року) (Т.1; а.с. 61).

При цьому перерахування платежів згідно із платіжними інструкціями здійснювалося на той самий рахунок, що вказаний відповідачем-2 у рахунку №27 від 2024 року.

Окрім того, що між суборендарем та відповідачем-2 існували відносини з надання послуг з постачання теплової енергії за адресою центральною районної лікарні на підставі Договорів №ТЕ-23 від 19.01.2023, №ТЕ-24 від 10.01.2024 (Т.1; а.с. 33-41; Т.2; а.с. 232-250; Т.3; а.с. 16-30).

Для надання послуг за Договором №ТЕ-24 від 10.01.2024 суборендар орендував у ТОВ «Леміра Інтер» два котли: «Ретра-4» 500 Квт з живильним бункером на два котли та «Ретра-4» 600 Квт, які знаходяться за адресою: м. Кам`янка-Бузька, вул. Героїв Небесної Сотні, 29, на підставі Договору оренди майна №4 від 28.12.2023 та згідно із Актом приймання-передачі від 01.01.2024 (Т.1; а.с. 42-45).

15.08.2024 орендовані суборендарем котли повернуто ТОВ «Леміра Інтер» згідно із Актом приймання-передачі від 15.08.2024 (Т.2; а.с. 199), а Договір оренди майна №4 від 28.12.2023 розірвано згідно із Додатковою угодою №1 від 15.08.2024 (Т.2; а.с. 198).

Судами встановлено, що Міська рада двічі оголошувала про проведення аукціону на право оренди котельні КНП «Кам`янка-Бузька ЦРЛ» загальною площею 281,1 кв.м., яка знаходиться за адресою: Львівська обл., м. Кам`янка-Бузька, вул. Героїв Небесної Сотні (Перемоги), 29А та складовою якої є орендована позивачем частина приміщення котельні, а саме:

1) у вересні 2024 року оголошено про проведення аукціону з ідентифікатором LLE001-UA-204. Вказане підтверджується наданими позивачем роздруківками (Т.1; а.с. 13-15), а також відомостями, розміщеними на веб-сайті Prozorro:Продажі за покликанням: https://prozorro.sale/auction/LLE001-UA-204/.

За результатами проведення аукціону переможцем визнано ТОВ «Еко Генерація Захід», що підтверджується відповідним протоколом (Т.1; а.с. 21-24). Однак, згідно із відомостями, розміщеними на веб-сайті Prozorro:Продажі, аукціон визнано таким, що не відбувся.

2) у жовтні 2024 року оголошено про проведення аукціону з ідентифікатором LLE001-UA-387. Вказане підтверджується наданими позивачем роздруківками (Т.1; а.с. 16-20), розпорядженням Міської ради №196 від 04.10.2024 (Т.1; а.с. 158-164), а також відомостями, розміщеними на веб-сайті Prozorro:Продажі за покликанням: https://prozorro.sale/auction/LLE001-UA-387/.

11.10.2024 проведено вказаний аукціон, за результатами якого переможцем оголошено ТОВ «Енергозбереження Львів», про що свідчить відповідний протокол (Т.1; а.с. 168-170).

У цей же ж день, Міська рада прийняла розпорядження №200, яким затвердила протокол про результати електронного аукціону №LLE001-UA-387 та вирішила укласти договір оренди з ТОВ «Енергозбереження Львів» терміном на 5 років (Т.1; а.с. 165-167).

У матеріалах справи наявний Договір оренди нерухомого або іншого окремого індивідуально визначеного майна, що належить до комунальної власності Кам`янка-Бузької міської ради №27 від 11.10.2024, укладений між Міською радою (орендодавець), КНП «Кам`янка-Бузька ЦРЛ» (балансоутримувач) та ТОВ «Енергозбереження Львів» (орендар) (Т.1; а.с. 174-189; Т.2; а.с. 6-20), а також Акт приймання-передачі частини приміщення котельні площею 281,1 кв.м. у користування третій особі (Т.1; а.с. 171-173).

Судом встановлено, що результати аукціону №LLE001-UA-387 є предметом оскарження у межах справи №914/2600/24, яка розглядається Господарським судом Львівської області.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 19.03.2025 зупинено провадження у справі №914/2600/24 за позовом ТОВ «Галпек» до Міської ради, КНП «Кам`янка-Бузька ЦРЛ», та ТОВ «Енергозбереження Львів» про визнання недійсними результатів аукціону та визнання недійсним договору оренди із застосуванням реституції, до часу набрання законної сили судовим рішенням у справі №914/2601/24.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із частиною 1 статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Як зазначено вище, між позивачем (орендар) та відповідачем-2 (орендодавцем) виникли договірні правовідносини стосовно оренди частини приміщення котельні комунальної власності за адресою: Львівська обл., м. Кам`янка-Бузька, вул. Героїв Небесної Сотні (Перемоги), 29а, загальною площею 152 кв.м.

Судами встановлено, що станом на дату ухвалення рішення у цій справі власником переданої в оренду частини приміщення є Кам`янка-Бузька міська рада, яка прийняла у свою власність КНП «Кам`янка-Бузька ЦРЛ» та його основні засоби згідно із рішенням №60 від 17.06.2021 та на підставі акта приймання-передача від 21.06.2021. Водночас, його балансоутримувачем є КНП «Кам`янка-Бузька ЦРЛ».

Пунктом 2.1 Договору оренди передбачено, що орендар вступає у користування приміщенням одночасно із підписанням сторонами договору та акту приймання-передачі приміщення.

Як відзначає в апеляційні скарзі третя особа, позивач не подав до суду акта приймання-передачі спірного приміщення в оренду, що свідчить про недоведеність ним факту початку користування приміщенням.

Апеляційний суд вважає такі доводи безпідставними, оскільки судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні встановлено, що КНП «Кам`янка-Бузька ЦРЛ», яке є безпосередньою стороною договору, не заперечує факту користування ТОВ «Галпек» спірним приміщенням у період до 01.06.2020. За таких умов апеляційний суд вважає, що позивач розпочав користування частиною котельні у вересні 2011 року.

З аналізу п.9.1 Договору, такий укладався строком на 2 роки та 11 місяців. При цьому судами встановлено, що він неодноразово продовжувався на той самий строк і на тих самих умовах, а саме: спочатку до 01.07.2017, а після до 01.06.2020, оскільки відсутні докази подання сторонами заяв про припинення чи зміну договору після спливу строку його дії.

Слід зазначити, що відповідач-2 не заперечує зазначених обставин, що встановлено судом першої інстанції на підставі аналізу відзиву на позовну заяву, в якому відповідач-2 самостійно здійснює обрахунок аналогічних дат спливу строку дії договору оренди (Т.1; а.с. 119).

Апелянти зазначають, що продовження Договору оренди після 01.06.2020 не відбулося автоматично, враховуючи набрання законної сили Законом України «Про оренду державного та комунального майна» №157-IX від 03.10.2019 (надалі Закон №157-IX), яким передбачено проведення аукціону для продовження договорів оренди комунального майна. Це правильно не правильно

Водночас, на думку позивача, продовження Договору оренди після 01.06.2020 відбулося автоматично відповідно до приписів Закону України «Про оренду державного та комунального майна» №2269-XII від 10.04.1992 (надалі Закон №2269-XII), який втратив чинність із набранням чинності Законом №157-IX.

Надавши оцінку відповідним доводам, апеляційний суд зазначає, що 27.12.2019 набрав чинності Закон України «Про оренду державного та комунального майна» (надалі Закон №157-IX), який вступив в дію 01.02.2020.

Із дня введенням в дію цього Закону втратив чинність Закон №2269-XII, що було передбачено пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону №157-IX.

Статтею 18 Закону №157-IX змінено порядок продовження договорів оренди та передбачено, що таке продовження за загальним правилом здійснюється за результатами проведення аукціону.

Водночас пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону №157-IX передбачено, що договори оренди державного або комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, продовжуються в порядку, передбаченому законодавством, яке діяло до дати набрання чинності цим Законом, до дати, яка наступить раніше:

- набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України чи рішенням представницького органу місцевого самоврядування (щодо договорів оренди комунального майна, розташованого в межах відповідної територіальної громади), передбаченим абзацом п`ятим частини 2 статті 18 цього Закону, або 1 липня 2020 року.

Після настання однієї з дат, яка відповідно до цього пункту наступить раніше, але у будь-якому випадку не раніше дня введення в дію цього Закону, договори оренди продовжуються в порядку, визначеному цим Законом.

Договори оренди державного та комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, зберігають свою чинність та продовжують діяти до моменту закінчення строку, на який вони були укладені.

З аналізу викладених вище положень простежується, що продовження договорів оренди, які були укладені до набрання чинності Законом №157-IX, можливе в порядку, передбаченому законодавством, яке діяло до дати набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів закінчився до 01.07.2020.

Аналогічні висновки викладені і у постанові Верховного Суду від 27.12.2022 у справі №910/21725/21, згідно із якою порядок продовження договорів оренди державного та комунального майна, який діяв до 31.01.2020 та був передбачений Законом №2269-XII (втратив чинність 31.01.2020), може бути застосовано до процедури продовження тих договорів, строк дії яких закінчився до 01.07.2020 включно, а щодо інших договорів оренди державного та комунального майна (строк дії яких закінчився після 01.07.2020) у силу вимог абзацу 3 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону №157-IX має застосовуватися порядок продовження, визначений Законом №157-ІХ (схожий правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 06.10.2021 у справі №907/720/20, від 09.11.2021 у справі №908/2637/20, від 05.07.2022 у справі №909/479/21, від 19.07.2022 у справі №924/852/21).

Таким чином, оскільки строк дії Договору оренди закінчувався 01.06.2020, то питання його продовження потрібно оцінювати відповідно до Закону №2269-XII.

Частиною 2 статті 17 Закону №2269-XII передбачено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Статтею 764 ЦК України також передбачено, що якщо наймач продовжує володіти та/або користуватися майном після закінчення строку договору найму то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

У своїй постанові від 09.04.2025 у справі №911/564/24 Верховний Суд зазначив, що положеннями статті 764 ЦК України та частини 2 статті 17 Закону №2269-XII встановлений правовий інститут пролонгації договору оренди (продовження договору на той же строк і на тих самих умовах), який реалізується внаслідок мовчазної згоди сторін договору.

При цьому, наявність заперечень сторони проти продовження дії договору оренди означає втрату іншою стороною права на автоматичну пролонгацію договору.

Суть поновлення договору оренди полягає у тому, що орендар продовжує користуватися орендованим майном після закінчення строку оренди, а орендодавець, відповідно, не заперечує протягом одного місяця після закінчення строку договору у його поновленні. Відсутність такого заперечення може мати прояв у «мовчазній згоді» і у такому випадку орендар, у силу закону, може розраховувати, що договір оренди вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Зважаючи на те, що у матеріалах справи відсутні докази того, що протягом одного місяця після 01.06.2020 одна зі сторін Договору оренди заявляла про його припинення, вказаний Договір оренди слід вважати таким, що продовжений на той самий термін і на тих самих умовах, які були ним передбачені, а саме до 01.05.2023.

Зазначене вище спростовує доводи апелянтів про те, що продовження Договору повинно було відбуватися у відповідності до приписів Закону №157-IX, а також усі інші похідні від цих доводи, зокрема щодо недобросовісності дій позивача та його участі у аукціоні.

У зв`язку із вищевикладеним суд першої інстанції правильно відхилив посилання відповідача-2 на те, що у зв`язку із прийняттям Закону №157-IX слід вважати недійсними положення пункту 9.2 Договору оренди щодо автоматичної пролонгації орендних відносин. Станом на дату ухвалення рішення судом першої інстанції у матеріалах справи відсутні докази спростування презумпції дійсності правочину, зокрема відповідачем-2 не надано рішення суду, яке б набрало законної сили, про визнання недійсним Договору оренди та/або окремих його частин.

При здійсненні висновків про продовження Договору оренди до 01.05.2023, суд першої інстанції врахував, що пунктом 9.2 цього Договору передбачено, що його продовження оформляється додатковим договором, який є невід`ємною частиною договору, при обов`язковій наявності дозволу органу, уповноваженого управляти об`єктом оренди.

Судами встановлено, що у матеріалах справи відсутні додаткові угоди про продовження дії Договору оренди, які були б підписані його сторонами. Проте, вказана обставина жодним чином не свідчить про неодноразову пролонгацію Договору оренди. Зокрема, у постанові Верховного Суду від 15.05.2020 у справі №910/5410/19 вказано, що оскільки нормами статті 764 ЦК України та частини 2 статті 17 Закону №2269-XII визначено умови, за яких договір оренди вважається пролонгованим на строк, який був раніше встановлений, і на тих самих умовах, що були передбачені договором, то для продовження дії договору не вимагається обов`язкового укладення нового договору або внесення змін до нього (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 28.05.2019 у справі №911/2980/17, від 12.06.2018 у справі №910/15387/17, від 05.06.2018 у справі №904/7825/17, від 29.05.2018 у справі №923/854/17).

Що стосується продовження строку дії Договору оренди після 01.05.2023, то таке повинно було відбуватися у відповідності до приписів Закону №157-IX.

Разом з цим, указом Президента України №64 від 24.02.2022 на усій території України було введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався та залишається чинним станом на дату ухвалення рішення у цій справі.

Враховуючи введення воєнного стану, Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову «Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану» №634 від 27.05.2022 (надалі Постанова №634).

Пунктом 5 Постанови №634 (тут і надалі в редакції чинній на 01.05.2023) було передбачено, що договори оренди державного та комунального майна, строк дії яких завершується у період воєнного стану, вважаються продовженими на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану, крім випадку, коли балансоутримувач з урахуванням законодавства, статуту або положення балансоутримувача про погодження уповноваженим органом управління, до сфери управління якого належить балансоутримувач, за 30 календарних днів до дати закінчення договору оренди повідомив орендодавцю та орендарю про непродовження договору оренди з підстав, визначених статтею 19 Закону. Норма щодо продовження договору, встановлена цим пунктом, не застосовується до договорів, щодо яких рішення про їх продовження прийнято на аукціоні і аукціон оголошено до дати набрання чинності цією постановою. Для продовження договору оренди на строк, передбачений цим пунктом, заява орендаря та окреме рішення орендодавця не вимагаються.

Пунктом 16 Постанови №634 покладено на орендодавців державного та комунального майна обов`язок забезпечити нарахування орендної плати орендарям згідно з пунктом 1 цієї постанови, а також продовження та припинення договорів оренди відповідно до пункту 5 цієї постанови починаючи з 24.02.2022.

Зміст наведених норм права свідчить про автоматичне продовження договорів оренди, строк дії яких закінчується під час дії воєнного стану. При цьому для продовження договору оренди окреме рішення орендодавця не вимагається, про що прямо зазначено у пункті 5 Постанови №634. Винятки з цього правила прямо передбачено цим же ж пунктом 5 (аналогічний висновок викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21.02.2024 у справі №916/309/23, від 19.03.2024 у справі №910/3272/23, від 26.11.2024 у справі №920/478/23, від 01.07.2025 у справі №909/719/24).

Оскільки обставини цієї справи не підпадають під передбачений пунктом 5 Постанови №634 виняток, то обґрунтованим є висновок про те, що строк дії Договору оренди було автоматично продовжено на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану. Окремого рішення для такого продовження чинне законодавство не вимагає.

Таким чином, судом першої інстанції правильно встановлено, що орендні відносини, які виникли на підставі Договору оренди, продовжують існувати, а позивач наділений правомочністю користування приміщенням котельні загальною площею 152 кв.м.

Також, як встановлено судами, після спливу строку дії договору у 2020 році позивач продовжував користуватися переданим в оренду майном, адже передав його у суборенду ТОВ «Еко Генерація Захід» згідно із Договором суборенди нежитлового приміщення (частини котельні) від 28.12.2023. Умовами цього договору було передбачено, що він застосовується до відносин сторін, які виникли до його укладення, а саме з 31.12.2021.

Передача майна у субкористування є одним із прав, що передбачені цивільним законодавством, яке може реалізовувати саме орендар. Відсутність у орендаря права користування зумовлювала б неможливість передачі ним майна у суборенду.

На переконання суду, реалізація ТОВ «Галпек» у кінці 2023 року права на передачу майна в суборенду була б неможливою якщо б договір оренди не був до цього пролонгований у 2020 році у відповідності до приписів Закону №2269-XII, а згодом автоматично продовжений відповідно до Постанови №634, а позивач при цьому не продовжував користуватися переданим йому в оренду майном.

Слід наголосити, що відповідні висновки суду пов`язані не лише із самим фактом укладення договору суборенди, але й з фактичним користуванням приміщенням суборендарем та досягнення відповідачем-2 у зв`язку із цим однієї із цілей передачі спірного приміщення в оренду отриманням послуг із постачання теплової енергії.

Так, у матеріалах справи наявні докази того, що відповідач-2 виставляв суборендареві рахунок №27 на оплату за оренду приміщення за період червень-липень 2024 року, а суборендар здійснював сплату орендних платежів на користь відповідача-2.

Крім того, спірне приміщення передавалося позивачем в суборенду для здійснення ТОВ «Еко Генерація Захід» користування ним відповідно до того ж призначення, яке передбачене Договором оренди для надання послуг теплопостачання.

Згідно із наявними у матеріалах справи Договорами №ТЕ-23 від 19.01.2023 та №ТЕ-24 від 10.01.2024, які укладені між ТОВ «Еко Генерація Захід» (виконавець) та відповідачем-2 (замовник), виконавець зобов`язується надавати споживачеві послугу з постачання теплової енергії для потреб опалення до об`єкта КНП «Кам`янка-Бузька ЦРЛ».

Для надання послуг за Договором №ТЕ-24 від 10.01.2024 суборендар орендував у ТОВ «Леміра Інтер» два котли на підставі Договору оренди майна №4 від 28.12.2023 та згідно із Актом приймання-передачі від 01.01.2024.

Отже, обґрунтованим є висновок про те, що після спливу строку дії Договору оренди у 2020 році і його автоматичної пролонгації у цьому ж році позивач здійснював користування орендованим приміщенням згідно із Договором оренди.

Щодо заперечень апелянтів щодо суборендних відносин, зокрема у частині відсутності згоди орендодавця не передачу спірного приміщення в суборенду, апеляційний суд зазначає наступне.

Нормами чинного законодавства, зокрема частиною 1 статті 774 ЦК України, частиною 1 статті 22 Закону №157-IX, дійсно передбачено необхідність отримання згоди орендодавця на передачу комунального майна в суборенду. Аналогічне положення було передбачено і пунктом 1.3 Договору оренди. Крім того, частиною 3 статті 15 Закону №157-IX передбачено, що підприємствам, установам і організаціям, що отримали в оренду державне та/або комунальне майно без проведення аукціону, заборонено укладати договори суборенди щодо цього майна.

Разом з цим, вказане вище жодним чином не впливає на сформульовані судом першої інстанції висновки. Насамперед слід звернути увагу на те, що Договір суборенди у встановленому законом порядку не визнавався недійсним. Докази протилежного у матеріалах справи відсутні. Отже, його положення можуть та повинні бути враховані при вирішенні спору між сторонами. Окрім того, відповідач-2 виставляв суборендарю рахунок на оплату оренди у 2024 році та приймав від нього орендні платежі, тим самим підтверджуючи факт існування суборендних відносин. Зокрема, вказане підтверджується наявними в матеріалах справи платіжним дорученням №135 від 24.02.2021, №51 від 05.07.2021, №297 від 15.03.2023, №347 від 23.05.2023. Тому суд першої інстанції підставно врахував необхідність дотримання принципу заборони суперечливої поведінки.

З матеріалів справи вбачається, що не зважаючи на те, що орендні відносини на підставі Договору оренди продовжували своє існування, відповідач-1, як власник спірного майна, у жовтні 2024 року оголосив про проведення конкурсу на право оренди приміщення, складовою якого є приміщення котельні, що перебуває у користуванні позивача.

За результатами проведення конкурсу між Міською радою (орендодавець), КНП «Кам`янка-Бузька ЦРЛ» (балансоутримувач) та ТОВ «Енергозбереження Львів» (орендар) строком на п`ять років укладено Договір оренди нерухомого або іншого окремого індивідуально визначеного майна, що належить до комунальної власності Кам`янка-Бузької міської ради №27 від 11.10.2024. На його виконання у користування третій особі було передано приміщення котельні, що підтверджується Актом приймання-передачі від 14.10.2024.

Оголосивши про проведення конкурсу, забезпечивши його проведення, уклавши із третьою особою договір оренди та передавши приміщення котельні в оренду ТОВ «Енергозбереження Львів», відповідачі засвідчили невизнання права користування позивача, заснованого на чинному Договорі оренди №64 від 01.09.2011, та порушили таке право ТОВ «Галпек», внаслідок чого позивач був змушений звертатися до суду.

Зважаючи на все викладене вище, суд першої інстанції дійшов правомірного та обґрунтованого висновку про те, що позовна вимога про визнання продовженим Договору оренди №64 від 01.09.2011 є законною, обґрунтованою та підлягає задоволенню у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права (статей 80, 118, 182, 194 ГПК України) є безпідставними та ґрунтуються на неправильному тлумаченні процесуального закону і фактичних обставин справи.

Насамперед, апелянт помилково виходить із того, що після закриття підготовчого провадження суд позбавлений права приймати докази. Водночас системний аналіз норм ГПК України свідчить про протилежне. Відповідно до статті 207 ГПК України, головуючий з`ясовує, чи мають учасники справи заяви чи клопотання, пов`язані з розглядом справи, які не були заявлені з поважних причин в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом, та вирішує їх після заслуховування думки інших присутніх у судовому засіданні учасників справи. Суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 902/271/18, після закінчення підготовчого засідання не виключається можливість подання суду відповідних клопотань, спрямованих на додаткове збирання доказів у силу статті 207 ГПК України, натомість подібні клопотання не лише мають бути обґрунтовані особою, яка подає відповідне клопотання, а й судом мають бути заслухані думки інших присутніх у судовому засіданні учасників справи. У цьому виявляється принцип "має не лише здійснюватися правосуддя - ще має бути видно, що воно здійснюється" (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Олександр Волков проти України" від 27.05.2013, пункт 106).

Правова позиція Верховного Суду наведена вище підтверджує, що після завершення підготовчого засідання не виключається можливість подання клопотань про долучення доказів, за умови їх належного обґрунтування та дотримання принципу змагальності. Саме така процесуальна ситуація мала місце у цій справі.

Положення статті 119 ГПК України, прямо передбачає право суду поновити пропущений процесуальний строк за наявності поважних причин. При цьому закон не встановлює вичерпного переліку таких причин, а їх оцінка віднесена до дискреції суду з урахуванням конкретних обставин справи.

У даному випадку позивач подав клопотання про поновлення строку одночасно з поданням доказів та обґрунтував причини його пропуску, зокрема:

- клопотання (вх. №22412/25 від 27.08.2025 та вх. №22429/25 від 27.08.2025) про поновлення строку для подання доказів та долучення до матеріалів справи платіжних документів, які підтверджують факт сплати орендних платежів за користування приміщенням; рахунку на оплату, що виставлявся відповідачем-2; адвокатських запитів до ГУ ДКС України в Львівській області про надання інформації про надходження орендних платежів на рахунки відповідача-2; витягів з ЄРДР від 02.10.2024, від 10.10.2024, а також рішення єдиного учасника позивача №1 від 04.09.2024 про зміну директора, які підтверджують поважність причин пропуску строку для подання доказів;

- клопотання (вх. №22416/25 від 27.08.2025) про поновлення строку для подання доказів та долучення до матеріалів справи оригіналів Договору оренди №64 від 01.09.2011; Договору №ТЕ-23 від 19.01.2023 про надання послуги з постачання теплової енергії та Додаткової угоди №1 від 23.01.2023 до нього; Договору №ТЕ-24 від 10.01.2024 про надання послуги з постачання теплової енергії. Як зазначає позивач, вказані докази наявні у матеріалах справи та надалися суду на виконання вимог ухвали про витребування доказів ще на стадії підготовчого провадження та додатково свідчать про користування позивачем спірним приміщенням.

Суд першої інстанції, вирішуючи питання про поновлення строку на подання доказів, з огляду на обставини цієї справи та враховуючи, що подані позивачем докази мають важливе значення для правильного вирішення спору між сторонами, з метою виконання завдань господарського судочинства, забезпечення повного і всебічного дослідження обставин справи, обґрунтовано задовольнив відповідні клопотання, поновив процесуальний строк та долучив подані докази до матеріалів справи.

Апеляційний суд зазначає, що твердження апелянта про порушення принципу змагальності є безпідставним. Усі клопотання позивача розглядалися у судовому засіданні, інші учасники справи (відповідач-1 та третя особа) подали заперечення, які були враховані судом. Таким чином, жодна зі сторін не була позбавлена можливості висловити свою позицію щодо поданих доказів чи надати контрдокази.

Посилання апелянта на статті 182 та 194 ГПК України також є необґрунтованими, оскільки ці норми регулюють загальні процесуальні строки та межі розгляду справи, однак не містять заборони на прийняття доказів у випадку поновлення строку відповідно до статті 119 ГПК України.

Як встановлено судом першої інстанції, долучені докази мають істотне значення для правильного вирішення спору (зокрема щодо факту сплати орендних платежів та змісту договірних відносин), а їх неприйняття призвело б до неповного з`ясування обставин справи, що суперечить завданню господарського судочинства, визначеному статтею 2 ГПК України.

Отже, суд першої інстанції діяв у межах наданих йому процесуальних повноважень, забезпечив дотримання принципу змагальності сторін та обґрунтовано поновив строк на подання доказів. Доводи апеляційної скарги не спростовують законності цих процесуальних дій і зводяться до формального заперечення дискреційних повноважень суду.

Доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, тоді як заперечення позивача підтверджуються дослідженими матеріалами справи та доводами, викладеними під час судового розгляду.

З урахуванням викладеного, колегія суддів апеляційної інстанції, дійшла висновку, що рішення Господарського суду Львівської області від 17.09.2025 у справі №914/2601/24 постановлено з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є законним і обґрунтованим, а доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції.

З огляду на викладене, доводи апеляційних скарг не містять підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Рішення Господарського суду Львівської області від 17.09.2025 у справі №914/2601/24 прийнято з дотриманням вимог норм матеріального і процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.

Апелянтами не спростовано висновки суду першої інстанції, які тягнуть за собою наслідки у вигляді скасування прийнятого судового рішення, оскільки не доведено неправильного застосування норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення.

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Дана норма кореспондується зі ст. 46 ГПК України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Згідно зі ст. ст. 73,74,77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 1 ст. 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безсторонньому дослідженні наявних у справі доказів.

Однак, скаржниками всупереч вищенаведеним нормам права, не подано доказів, які б підтвердили доводи, викладені в апеляційних скаргах, та спростували правомірність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції, посилання на норми матеріального права базуються на неправильному ним розумінні цих норм права.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції виходить з того, що Європейським судом з прав людини у рішенні Суду у справі «Трофимчук проти України» № 4241/03 від 28.10.2010 зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Судові витрати.

У зв`язку з залишенням апеляційних скарг без задоволення, апеляційний господарський суд на підставі ст. 129 ГПК України дійшов до висновку про покладення на апелянтів витрат по сплаті судового збору за подання апеляційних скарг.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 236, 254, 269, 270, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Енергозбереження Львів» №101 від 17.10.2025, апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Кам`янка-Бузька центральна районна лікарня» та апеляційну скаргу Кам`янка-Бузької міської ради б/н від 20.10.2025 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Львівської області від 17.09.2025 у справі № 914/2601/24 залишити без змін.

Судовий збір за розгляд справи в апеляційному порядку покласти на апелянтів.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Порядок та строки оскарження постанов апеляційного господарського суду до касаційної інстанції визначені ст.ст. 287-289 ГПК України.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 20.03.2026.

Головуючий суддя Бойко С. М.

Судді Бонк Т. Б.

Якімець Г.Г.