УХВАЛА

про відмову у забезпеченні позову

м. Київ

23.03.2026Справа № 910/2830/26

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівон А.М., розглянувши в порядку загального позовного провадження матеріали

заяви позивача - Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Драгоманова 10»

про забезпечення позову

у справі № 910/2830/26

за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Драгоманова 10» вул. Драгоманова, 10, м. Київ, 02059

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Пайнері Парк" Дніпровська набережна, 19А, м. Київ, 02081

про визнання протиправним та скасування рішення, усунення перешкод у користуванні майном

Представники сторін: без виклику.

Обставини справи :

Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Драгоманова 10» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Пайнері Парк" про:

- визнання протиправним та скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кузьменко Юлії Володимирівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 60579266 від 24.09.2021 16:41:11, номер запису про право власності 44148830 щодо державної реєстрації права власності Товариства з обмеженою відповідальністю "Пайнері Парк" на групу нежитлових приміщень № 450 (приміщення) загальною площею 132,3 кв.м, розташоване за адресою: 02068, м. Київ, вул. Драгоманова, будинок 10, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000;

- зобов`язання Товариство з обмеженою відповідальністю "Пайнері Парк" () усунути Об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку «Драгоманова 10» перешкоди у користуванні групою нежитлових приміщень № 450 (приміщення) загальною площею 132,3 кв.м, розташоване за адресою: 02068, м. Київ, вул. Драгоманова, будинок 10, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, шляхом забезпечення безперешкодного доступу.

В обґрунтування позовних вимог в позовній заяві позивач посилається на протиправну реєстрацію за відповідачем права власності на об`єкт нерухомого майна без згоди співвласників на відчуження, оскільки група нежитлових приміщень (приміщення) № 450 є спільним майном співвласників багатоквартирного будинку № 10 по вул. Драгоманова в Дарницькому районі м. Києва та як приміщення підвалу призначене для задоволення їх потреб.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.03.2026 року у справі № 910/2830/26 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та приймаючи до уваги характер спірних правовідносин і предмет доказування, господарським судом на підставі ч.3 ст. 12 ГПК України постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 22.07.2026 року, а також з урахуванням приписів ст. 367 ГПК України та Договору між Україною та Естонською Республікою про правову допомогу та правові відносини у цивільних та кримінальних справах у зв`язку з необхідністю звернення з судовим дорученням до Міністерства юстиції Естонської Республіки з метою повідомлення про розгляд справи відповідача - нерезидента, судове провадження зупинено до 22.07.2026 року.

Поряд із цим, разом з позовною заявою від позивача надійшла заява б/н від 12.02.2026 року про забезпечення позову, в якій ОСББ "Драгоманова 10" просить суд вжити заходи забезпечення позову у даній справі шляхом накладення арешту на групу нежитлових приміщень (приміщення) № 450, площею 132,3 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, що знаходиться за адресою: м. Київ, вулиця Драгоманова, 10, номер відомостей про речове право: 44148830, зареєстроване за Товариством з обмеженою відповідальністю «ПАЙНЕРІ ПАРК» (02081, м. Київ, вул. Дніпровська набережна, 19А, ) рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кузьменко Ю.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 60579266 від 24.09.2021 року.

Згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 16.03.2026 року заява про забезпечення позову передана на розгляд судді Селівону А.М. як судді, в провадженні якого перебуває справа № 910/531/25.

Дослідивши подану позивачем заяву б/н від 12.02.2026 року про забезпечення позову та матеріали позовної заяви суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 136 ГПК України Господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду (ч. 2 ст. 136 ГПК України).

Згідно з ч.ч.1, 3 статті 137 ГПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; 6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 4 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

За приписами ч. 5 ст. 137 ГПК України не допускається забезпечення позову у спорах, що виникають з корпоративних відносин, шляхом заборони: 1) проводити загальні збори акціонерів або учасників господарського товариства та приймати ними рішення, крім заборони приймати конкретні визначені судом рішення, які прямо стосуються предмета спору; 2) Центральному депозитарію цінних паперів та депозитарній установі надавати емітенту реєстр власників іменних цінних паперів для проведення загальних зборів акціонерів; 3) участі (реєстрації для участі) або неучасті акціонерів або учасників у загальних зборах товариства, визначення правомочності загальних зборів акціонерів або учасників господарського товариства; 4) здійснювати органам державної влади, органам місцевого самоврядування, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб покладені на них згідно із законодавством владні повноваження, крім заборони приймати конкретні визначені судом рішення, вчиняти конкретні дії, що прямо стосуються предмета спору.

Суд наголошує, що забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Інститут забезпечення позову передбачає можливість захисту особою порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (Рішення Конституційного Суду України від 31.05.2011 року №4-рп/2011), сприяє виконанню рішень суду і гарантує можливість реалізації кожним конституційного права на судовий захист, встановленого ст.55 Конституції України (Рішення Конституційного Суду України від 16.06.2011р. №5-рп/2011).

Отже, заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та гарантія реального виконання рішення суду.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників справи; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даної справи.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Господарський суд не повинен вживати таких заходів до забезпечення позову, які фактично є тотожними задоволенню заявлених вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Заходи до забезпечення позову повинні бути співрозмірними з заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18).

Рішенням Конституційного Суду України у справі №3-рп/2003р від 30.01.2003 року визначено, що правосуддя за своєю суттю визнається таким за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до ст.17 Закону України ,,Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та ст. 11 ГПК України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини як джерело права.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову. При цьому, вжиття заходів до забезпечення позову має на меті запобігти утрудненню чи неможливості виконання рішення господарського суду, прийнятого за результатами розгляду справи.

Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

За приписами ч. 1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Частиною 3 статті 2 ГПК України передбачено, що основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема, є верховенство права, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, диспозитивність та пропорційність.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є, зокрема, забезпечення права кожному на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Отже, вирішуючи питання щодо забезпечення позову суд зобов`язаний виходити із інтересів позивача і вимог Конституції України щодо обов`язковості виконання рішень суду та вживати всі необхідні дії для забезпечення виконання рішення.

Вирішуючи питання забезпечення позову як на стадії відкриття провадження у справі, так і під час підготовчого провадження суд, не вдаючись до оцінки підставності позову та вірогідності його задоволення, має лише керуватися власним уявленням про те, чи може невжиття відповідних заходів забезпечення позову утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду, у разі задоволення позову.

Оскільки ОСББ "Драгоманова 10" звернулося до суду з позовними вимогами немайнового характеру, то в даному випадку така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, не підлягає дослідженню, а має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

При цьому в таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2024 року у справі № 754/5683/22, постановах Верховного Суду від 16.08.2018 року у справі №910/1040/18, від 16.08.2018 року у справі №910/1040/18, від 07.09.2020 року у справі №904/1766/20, від 26.08.2020 року у справі №907/73/19, від 24.06.2020 року у справі №902/1051/19.

Отже, суд має дослідити, чи може відсутність вжиття заявлених позивачем заходів забезпечення позову істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Згідно пункту 87 рішення Європейського суду з прав людини від 06.09.2005 року у справі "Салов проти України" принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу (див. Ruiz-Mateos v. Spain, рішення від 23.06.1993, серія A, № 262, с. 25, § 63). Більш того, принцип рівності сторін у процесі - у розумінні "справедливого балансу" між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (див. Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands, рішення від 27.10.1993, серія A, № 274, с. 19, § 33 та Ankerl v. Switzerland, рішення від 23.10.1996, Reports 1996-V, стор. 1567-68, § 38). Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (див. рішення у справі Ruiz-Mateos, наведене вище, с. 25, § 63).

Так, відповідно до ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд зазначає, що у відповідності до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Тобто, забезпечення позову не може ґрунтуватись лише на припущеннях заявника щодо необхідності сприяння відновленню порушених прав позивача в разі задоволення позову та забезпечення майбутнього виконання рішення, на яких наголошує позивач в заяві про забезпечення позову.

В свою чергу, суд зазначає, що підстави для вжиття заходів забезпечення позову повинні оцінюватись судом у безпосередньому зв`язку з предметом позовних вимог та з позиції ймовірності настання несприятливих наслідків для позивача.

Наразі, в обґрунтування позовної заяви та заяви б/н від 12.02.2026 року про забезпечення позову позивач посилається на оформлення ТОВ «ПАЙНЕРІ ПАРК» всупереч вимогам чинного законодавства права власності на групу нежитлових приміщень (приміщення) № 450, чим порушено право співвласників житлових і не житлових приміщень багатоповерхового житлового будинку з вбудовано-прибудованими нежитловими приміщеннями за адресою: 02068, місто Київ, вулиця Драгоманова, будинок 10, на володіння, користування і розпорядження спільною сумісною власністю.

Як вказує позивач, невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно може призвести до передачі відповідачем групи нежитлових приміщень (приміщення) № 450 у власність інших осіб, його подальшого відчуження, а відтак, на переконання позивача, невжиття заходів забезпечення позову неминуче призведе до унеможливлення виконання рішення суду та поновлення майнових прав співвласників багатоквартирного будинку.

Окрім цього позивач звертає увагу суду, що ТОВ «ПАЙНЕРІ ПАРК» зареєструвало за собою право власності і на інші Допоміжні приміщення у будинку за адресою: 02068, місто Київ, вулиця Драгоманова, будинок 10.

Таким чином позивач вважає, що звертаючись до суду із позовною заявою про визнання протиправним та скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та усунення перешкод у користуванні майном, існує ризик вчинення недобросовісних дій з боку відповідача, зокрема, але не виключно, здійснення відчуження спірного нерухомого майна - групи нежитлових приміщень (приміщення) № 450 ще до ухвалення рішення по суті справи, що істотно ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду, зокрема, призведе до подання позову вже до покупців, у зв`язку з чим звернувся до суду з заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту спірне нерухоме майно.

Інших доводів та будь - яких підстав для вжиття заходів забезпечення позову, окрім посилання на можливість відчуження спірного нерухомого майна відповідачем, позивачем в поданій суду заяві про вжиття заходів забезпечення позову б/н від 12.02.2026 року не наведено.

Вирішуючи питання обґрунтованість заяви позивача про забезпечення позову суд зазначає, що достатнім обґрунтуванням для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення із такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 21.12.2021 року у справі № 910/10598/21, передумовою забезпечення позову є обрання належного, відповідного предмету спору заходу забезпечення позову, що гарантує дотримання принципу співвіднесення виду заходу забезпечення позову заявленим позивачем вимогам, що зрештою дає змогу досягти балансу інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, сприяє фактичному виконанню судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, забезпечує ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача (заявника).

Як встановлено судом за текстом позовної заяви, зазначаючи про протиправну реєстрацію відповідачем права власності на групу нежитлових приміщень (приміщення) № 450 загальною площею 132,3 кв.м, позивач стверджує про отримання ним інформації про порушення його прав на спірне майно за наслідками проведення відповідного огляду всіх нежитлових приміщень будинку та отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо спірного об`єкту нерухомого майна, надаючи відповідні сформовані приватним нотаріусом Кузьменко Ю.В. витяги та інформаційні довідки від 24.09.2021 року щодо такого об`єкту, а також отриману представником позивача - адвокатом Вербицьким В.В. інформаційну довідку № 440826913 від 25.08.2025 року щодо об`єкта нерухомого майна реєстраційний номер 0000.

Суд наголошує на тому, що твердження позивача щодо можливого подальшого відчуження відповідачем нерухомого майна ґрунтуються виключно на припущеннях та не підкріплені належними та допустимими доказами, позаяк доказів на підтвердження вчинення таких дій та/або відповідних намірів (публікації відповідачем оголошення про продаж майна, укладення попереднього договору тощо) як за період з моменту реєстрації ТОВ "Пайнері Парк" 24.09.2021 року права власності, так і з моменту отримання ОСББ "Драгоманова 10" інформації про таку реєстрацію в серпні 2025 року позивачем в розумінні ст. 78 ГПК України не надано.

Таким чином, за результатами аналізу позовних матеріалів та заяви про забезпечення позову суд зазначає, що вказані в останній обставини за умови відсутності будь - яких достовірних доказів на підтвердження таких фактів не надають суду можливості дійти беззаперечних стверджувальних висновків щодо вчинення відповідачем дій, спрямованих на відчуження спірного нерухомого майна, відповідно, не можуть визначатись судом як безумовна підстава для застосування забезпечення позову, позаяк подана ОСББ "Драгоманова 10" заява про забезпечення позову за своїм змістом зводиться лише до припущень щодо можливості відчуження відповідачем спірного нерухомого майна, та як наслідок, неможливості чи істотного ускладнення в майбутньому захисту прав позивача, та не містить будь - якого обґрунтування та надання доказів неможливості або ускладнення такого захисту.

В свою чергу, суд звертає увагу позивача на правовий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 року у справі № 19/028-10/13, згідно якого захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Отже, власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

При цьому зміна кінцевого власника спірного майна не змінює суті спору в частині змісту вимог позивача, позаяк зміні підлягає тільки склад учасників спору.

В свою чергу, зважаючи на сплив значного терміну між подіями суд критично оцінює посилання позивача в обґрунтування заяви про забезпечення позову, поданої в межах даної справи № 910/2830/26, на обставини створення та реєстрації 01.04.2020 року у будинку за адресою 02068, місто Київ, вулиця Драгоманова, будинок 10, ОСББ "Драгоманова 10", та відсутність письмової згоди всіх співвласників багатоквартирного будинку № 10 по вул. Драгоманова в Дарницькому районі м. Києва на відчуження допоміжних приміщень - групи нежитлових приміщень (приміщення) № 450, що, на переконання заявника, свідчить про протиправну реєстрацію майна Товариством з обмеженою відповідальністю "Пайнері Парк", з огляду на відсутність будь - яких процесуальних доказів вжиття позивачем заходів щодо перевірки можливості ОСББ користування/розпорядження/володіння допоміжними приміщеннями будинку.

За результатами розгляду заяви позивача суд наголошує, що заявником на підтвердження наведених в заяві про забезпечення позову обґрунтувань щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно відповідача вказується виключно на теоретичну можливість відчуження майна відповідачем.

Зокрема, матеріали справи не містять та позивачем не надано суду доказів вчинення відповідачем з моменту оформлення права власності будь - яких реєстраційних дій щодо спірного майна, про що вносились відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отже доводи позивача про те, що забезпечення позову у цій справі спрямоване, насамперед, проти дій відповідача, який за час розгляду справи може відчужити майно, передати його в користування, іпотеку тощо, є невмотивованими.

Суд зазначає, що арешт як суворий захід забезпечення позову безпосередньо полягає в обмеженні права власника повною мірою розпоряджатися своїм нерухомим майном до визначення подальшої долі цього майна за результатами судового спору.

Отже, розглядаючи заяву про забезпечення позову саме в контексті заявлених до вжиття заходів забезпечення, пов`язаних з арештом нерухомого майна юридичної особи, судом оцінюються як репутаційні ризики для відповідача (втрата довіри контрагентів, вплив на ділову репутацію тощо) та співвідносяться наслідки від вжиття заходів забезпечення позову, зокрема, за відсутності обгрунтованих підстав - виключно за вимогами позивача, так і з тими наслідками, які можуть настати внаслідок їх невжиття, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду.

Відтак, за результатами аналізу матеріалів заяви про забезпечення позову б/н від 12.02.2026 року суд зазначає, що вказані в останній обставини за умови відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження відповідних безумовних підстав не надають суду можливості дійти беззаперечних стверджувальних висновків щодо застосування заходів забезпечення даного позову, позаяк подана позивачем заява про забезпечення позову за своїм змістом зводиться лише до тверджень про можливе порушення прав позивача та вчинення відповідачем дій, які жодним чином не доведені.

Враховуючи вищевикладені обставини та виходячи з вимог процесуального закону, який регулює підстави забезпечення позову та заходи забезпечення позову, зокрема, статей 136, 137 ГПК України, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні поданої заяви про забезпечення позову з огляду на відсутність доказів та обґрунтованих мотивів, які б могли свідчити, що невжиття заходів до забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а також може істотно ускладнити ефективний захист прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Поряд із цим суд звертає увагу позивача на можливість реалізації права повторного звернення під час розгляду справи з заявою про забезпечення позову в порядку ст. ст. 136-139 ГПК України за умови достатності наявних допустимих доказів, з урахуванням яких пов`язане вжиття судом заходів забезпечення позову.

Згідно ч. 6 ст. 140 ГПК України про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 136, 137, 140, 234, 235 ГПК України, Господарський суд міста Києва -

УХВАЛИВ:

1. В задоволенні заяви Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Драгоманова 10» про забезпечення позову у справі № 910/2830/26 відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 254-256 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя А.М.Селівон