ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2026 Справа № 914/4024/25

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого (судді-доповідача): Бойко С.М.,

суддів: Бонк Т.Б.,

Якімець Г.Г.,

секретар судового засідання Бабій М.М.

явка учасників справи:

від заявника (позивача): Шиян М.В.;

від відповідача-1: Гавенко О.Б.;

від відповідача-2: Чорномаз А.В.;

від третьої особи-1: не з`явився;

від третьої особи-2: не з`явився,

в закритому судовому засіданні розглянув апеляційну скаргу приватного підприємства АВЕРС-LVIV б/н від 07.01.2026

на ухвалу Господарського суду Львівської області від 31.12.2025, суддя Горецька З.В., м.Львів,

про відмову у забезпеченні позову

у справі №914/4024/25

за заявою приватного підприємства АВЕРС-LVIV,

про забезпечення позову до подання позовної заяви,

особи, які можуть отримати статус учасника справи

відповідач-1 приватне акціонерне товариство Львівобленерго,

відповідач-2 приватне акціонерне товариство Національна енергетична компанія Укренерго,

третя особа-1 без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг,

третя особа-2 без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів Фонд державного майна України,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви

29.12.2025 приватне підприємство «АВЕРС-LVIV» звернулось до Господарського суду Львівської області з заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви.

Предметом майбутнього позову є визнання укладеними з 01 січня 2026 року двох обов`язкових договорів між позивачем та належним оператором системи в редакції, що відповідає фактичним технічним параметрам об`єкта.

Заявник просить вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони приватному акціонерному товариству «Львівобленерго» () вчиняти будь-які дії, спрямовані на обмеження або повне припинення розподілу електричної енергії до всіх об`єктів споживача, що належать ПП «АВЕРС-LVIV», включаючи, але не обмежуючись, ПС 110/10/6кВ № 251 «Львів-12» (вул. Хуторівка, 11в) та об`єкта за адресою: м. Львів, вул. Наукова, 7, на підставі:

- припинення/розірвання Договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії № 56518 від 27.11.2019;

- відсутності укладеного Договору про надання послуг з розподілу електричної енергії;

- наявності несанкціонованого відбору електричної енергії, пов`язаного з відсутністю/припиненням договірних відносин;

- за зверненням електропостачальників, зумовленим, наприклад, відсутністю договору на постачання через відсутність договору на розподіл чи передачу.

В обґрунтування необхідності забезпечення позову заявник вказує на те, що ПП "АВЕРС-LVIV" ініціювало розірвання з 01 січня 2025/2026 року Договору № 56518 від 27 листопада 2019 року споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії, укладеного між ПрАТ "Львівобленерго" та ПП "АВЕРС-LVIV". Заявник стверджує, що існує загроза припинення розподілу електричної енергії до об`єктів ПП "АВЕРС-LVIV" без додаткового попередження.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 31.12.2025 у задоволенні заяви приватного підприємства «АВЕРС-LVIV» про забезпечення позову до подання позовної заяви - відмовлено.

Ухвала суду обґрунтована відсутністю належних доказів того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист прав заявника.

Суд встановив, що заявник не довів наявності реальної загрози припинення електропостачання, оскільки відповідач не вчиняв жодних дій щодо його відключення та не надсилав відповідних попереджень, а навпаки повідомляв про відсутність наміру припиняти постачання.

За таких обставин вимоги заявника фактично спрямовані на заборону дій, які відповідач не вчиняє і не має наміру вчиняти, що виключає необхідність застосування заходів забезпечення позову.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та аргументи учасників справи

08.01.2026 на адресу Західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга приватного підприємства «АВЕРС-LVIV», б/н від 07.01.2026 на ухвалу Господарського суду Львівської області від 31.12.2025 про відмову у забезпеченні позову у справі №914/4024/25.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскільки ПП «АВЕРС-LVIV» направило письмове повідомлення про припинення дії Договору № 56518 від 27 листопада 2019 р. споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії, укладеного між ПрАТ "Львівобленерго" та ПП «АВЕРС-LVIV», у встановлений строк (за місяць), умова для автоматичної пролонгації не настала, а тому він є розірваним (припиненим) з 01-го січня 2026 року, незалежно від подальших фактичних дій сторін. Отже оператор системи розподілу має право припинити розподіл без додаткового попередження.

Суд безпідставно вимагав докази попередження про відключення та дійшов помилкового висновку про відсутність загрози порушення прав позивача, не врахувавши, що така загроза є реальною та безпосередньою, оскільки припинення розподілу може призвести до зупинення господарської діяльності, що й зумовлює необхідність забезпечення позову.

У зв`язку із наведеним, апелянт просить, враховуючи викладені обставини та доводи апеляційної скарги, скасувати ухвалу Господарського суду Львівської області від 31.12.2025 року у справі № 914/4024/25 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву ПП «АВЕРС-LVIV» про забезпечення позову, а саме заборонити приватному акціонерному товариству «Львівобленерго» () вчиняти будь-які дії, спрямовані на обмеження або повне припинення розподілу електричної енергії до об`єктів ПП «АВЕРС-LVIV» (включаючи ПС 110/10/6 кВ № 251 «Львів-12» та об`єкт за адресою м. Львів, вул. Наукова, 7) з підстав припинення або розірвання Договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії № 56518 від 27.11.2019 або відсутності укладеного нового договору до набрання законної сили рішенням у справі по суті спору.

13.01.2026 (в межах строку на апеляційне оскарження) від апелянта надійшли доповнення до апеляційної скарги, в яких останній зазначає, що існує реальна загроза припинення розподілу електричної енергії відповідачем без попередження, що підтверджується попередніми випадками самовільного відключення.

Апелянт також посилається на те, що він є об`єктом критичної інфраструктури, а припинення електропостачання може призвести до порушення стабільності функціонування енергетичної системи та зачепити публічні інтереси.

Крім того, зазначає, що на території підприємства розташована захисна споруда цивільного захисту, яка використовується підрозділом Національної гвардії України, у зв`язку з чим відключення електроенергії створює загрозу життю та безпеці військовослужбовців і впливає на державні інтереси, що, на його думку, зумовлює необхідність вжиття заходів забезпечення позову.

Відповідач-1 подав відзив б/н від 04.02.2026 (вх. № ЗАГС 01-04/1116/26 від 05.02.2026), в якому заперечив доводи апелянта, просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги, ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

У відзиві зазначає, що апелянтом не доведено наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, зокрема реальної загрози невиконання або утруднення виконання майбутнього рішення суду. Зазначає, що відповідач не вчиняв дій щодо припинення електропостачання, а попередження про можливе відключення було зумовлене наявністю заборгованості та після її сплати відкликане, що свідчить про відсутність актуальної загрози. Також вказує на неспівмірність заявленого заходу забезпечення, відсутність зв`язку з предметом спору та порушення балансу інтересів сторін, а доводи апелянта розцінюються як необґрунтовані та такі, що фактично спрямовані на уникнення загальних умов функціонування ринку електроенергії.

27.01.2026 та 10.02.2026 до апеляційного суду надійшли додаткові пояснення апелянта, в яких останній підтримав свою позицію викладену в апеляційній скарзі та просив долучити до матеріалів справи попередження ПрАТ «Львівобленерго» про припинення електроживлення споживача № 203-07-240 від 16.01.2026 та лист Управління Держспецзв`язку у Львівській області №37/10-65/2026 від 28.01.2026.

24.02.2026 відповідач-1 подав додаткові пояснення, в яких заперечив доводи апелянта та підтримав позицію викладену у відзиві на апеляційну скаргу.

Рух справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.01.2026 справу №914/4024/25 розподілено колегії суддів у складі: головуючого судді Бойко С.М., суддів Бонк Т.Б., Якімець Г.Г.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 12.01.2026 з підстав, що визначені ч. 2 ст. 260 ГПК України апеляційну скаргу приватного підприємства АВЕРС-LVIV, б/н від 07.01.2026 на ухвалу Господарського суду Львівської області від 31.12.2025 про відмову у забезпеченні позову у справі №914/4024/25 залишено без руху.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 19.01.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою приватного підприємства «АВЕРС-LVIV» б/н від 07.01.2026 на ухвалу Господарського суду Львівської області від 31.12.2025 про відмову у забезпеченні позову у справі №914/4024/25.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 30.01.2026 справу №914/4024/25 призначено на 11.03.2026.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 09.03.2026 у відмовлено задоволенні заяви приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» б/н від 09.03.2026 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

У судове засідання 11.03.2026 з`явились представник заявника (позивача), відповідача-1 та відповідача-2, треті особи в судове засідання не з`явились хоча належним чином були повідомлені про дату час та місце розгляду справи в порядку, визначеному ч.5 ст. 242, ст. 285 ГПК України, що підтверджується списком розсилки поштової кореспонденції.

В судовому засіданні суд поставив на обговорення клопотання апелянта про доручення доказів до матеріалів справи, які останній подав разом з додатковими поясненнями від 27.01.2026 та від 10.02.2026.

Суд, заслухавши доводи представника позивача щодо поданих клопотань, який їх підтримав, а також заперечення відповідачів проти їх задоволення, ухвалив долучити до матеріалів справи попередження ПрАТ «Львівобленерго» про припинення електроживлення споживача № 203-07-240 від 16.01.2026 та лист Управління Держспецзв`язку у Львівській області № 37/10-65/2026 від 28.01.2026.

Представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги, навів доводи аналогічні викладеним у ній, просив її задоволити.

Представники відповідача-1 та відповідача-2 заперечили проти задоволення апеляційної скарги, просили ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Строки розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи.

Розумність строків є одним із основоположних засад (принципів) господарського судочинства відповідно до пункту 10 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним вважається строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.

При цьому, Європейський Суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (див. рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Таким чином, суд, враховуючи обставини справи, застосовує принцип розумного строку тривалості провадження відповідно до зазначеної вище практики Європейського суду з прав людини.

Переглянувши ухвалу місцевого господарського суду, апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.

Забезпечення позову за правовою природою є засобом запобігання можливим порушенням прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, метою якого є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Близькі за змістом висновки щодо застосування статей136, 137 ГПК України викладені у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №910/19256/16, від 14.05.2018 у справі №910/20479/17, від 14.06.2018 у справі №916/10/18, від 23.06.2018 у справі №916/2026/17, від 16.08.2018 у справі №910/5916/18, від 11.09.2018 у справі №922/1605/18, від 14.01.2019 у справі №909/526/18, від 21.01.2019 у справі №916/1278/18, від 25.01.2019 у справі №925/288/17, від 26.09.2019 у справі №904/1417/19 тощо.

Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначає стаття136 ГПК України, згідно з приписами якої господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, що має місце в цій справі.

Відповідно до частини першої статті137 ГПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) виключено; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; 6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; 7) виключено; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання (аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №753/22860/17).

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Відповідні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18, у постанові Верховного Суду від 10.11.2020 у справі № 910/1200/20.

Отже, у кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів наявні підстави вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

За змістом статті136 ГПК України обґрунтування щодо необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. Забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, заявник повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника. Близькі за змістом висновки, викладені Верховним Судом, зокрема, у постановах від 21.01.2019 у справі №902/483/18, від 28.08.2019 у справі №910/4491/19, від 12.05.2020 у справі №910/14149/19, від 13.01.2020 у справі №922/2163/17.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Водночас, якщо позивач звертається до суду з немайновою позовною вимогою (що має місце в цьому спорі), судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, то в даному випадку не має взагалі застосуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Також відповідно до правового висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 17.12.2018 у справі № 914/970/18, від 10.11.2020 у справі №910/1200/20 під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання про обґрунтованість заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.

Предметом розгляду у цій справі є питання наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову до подання позовної заяви.

Як убачається з матеріалів справи, ПП «АВЕРС-LVIV» обґрунтовує необхідність забезпечення позову тим, що ПП "АВЕРС-LVIV" ініціювало розірвання з 01 січня 2025/2026 року Договору № 56518 від 27 листопада 2019 року споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії, укладеного між ПрАТ "Львівобленерго" та ПП "АВЕРС-LVIV".

ПП "АВЕРС-LVIV" при розгляді заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви в суді першої інстанції не надано доказів вчинення відповідачем дій з метою припинення постачання електричної енергії для ПП "АВЕРС-LVIV", зокрема попереджень про припинення повністю або частково постачання чи будь-яких інших доказів на підтвердження цього факту.

Суд першої інстанції підставно звернув увагу на те, що у листі № 112-07-8885 від 03.12.2025 ПрАТ "Львівобленерго" не ставило вимогу ПП "АВЕРС-LVIV" про припинення споживання електричної енергії, а повідомило, що не заперечує щодо припинення з 00:00 год 01.01.2026 дії Договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії № 56518 від 27 листопада 2019 року, укладеного між ПП "АВЕРС-LVIV" та ПрАТ "Львівобленерго", однак враховуючи імперативні норми законодавства у сфері електроенергетики, а також з метою недопущення виникнення подальших спірних ситуацій, роз`яснено ПП "АВЕРС-LVIV" його самостійний обов`язок припинити після 31-го грудня 2025 року споживання електричної енергії та не споживати її у подальшому, у разі відмови від договору.

Додатково, у відповідь на адвокатські запити Булат Н. О., що були направлені в інтересах ПП "АВЕРС-LVIV", листами №112-07-9607 від 23.12.2025 та № 112-07-9648 від 24.12.2025 ПрАТ "Львівобленерго" повідомило, що ПрАТ "Львівобленерго" не є ініціатором припинення дії Договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії № 56518 від 27.11.2019, не заперечує щодо продовження його дії та не ініціювало вимог щодо припинення споживання електричної енергії ПП "АВЕРС-LVIV".

Також, у відповіді на адвокатський запит № 112-07-9607 від 23.12.2025 роз`яснено ПП «АВЕРС-LVIV», що у разі продовження споживання електричної енергії, Договір споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії № 56518 від 27 листопада 2019 року буде вважатися продовженим на наступний календарний рік у відповідності до його пункту 11.1 Договору.

Лист ПрАТ "Львівобленерго" №112-07-8885 від 03.12.2025 не може вважатися попередженням про припинення розподілу електричної енергії.

Доводи апелянта, викладені у доповненнях до апеляційної скарги від 13.01.2026 та додаткових поясненнях від 27.01.2026, про наявність попередніх випадків самовільного відключення електропостачання, а також про отримання ним попередження ПрАТ «Львівобленерго» про припинення електроживлення споживача № 203-07-240 від 16.01.2026, колегією суддів оцінюються критично, оскільки такі не спростовують правильності висновків суду першої інстанції з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом апеляційної інстанції, зазначене попередження ПрАТ «Львівобленерго» № 203-07-240 від 16.01.2026 було сформоване у зв`язку з наявністю у ПП «АВЕРС-LVIV» заборгованості за надані послуги з розподілу електричної енергії, що прямо передбачено положеннями чинного законодавства та Правил роздрібного ринку електричної енергії як самостійна та достатня підстава для ініціювання процедури припинення електропостачання.

Водночас, як підтверджується наданими відповідачем поясненнями та не спростовано належними доказами з боку апелянта, після погашення ПП «АВЕРС-LVIV» відповідної заборгованості зазначене попередження було відкликане, а дії щодо фактичного припинення електропостачання не вчинялися.

За таких обставин сам факт направлення відповідачем попередження про можливе припинення електропостачання від 16.01.2026 № 203-07-240 не свідчить про наявність протиправної поведінки ПрАТ «Львівобленерго», а навпаки підтверджує дотримання ним передбаченої законом процедури реагування на порушення платіжної дисципліни споживачем.

Крім того, направлення такого попередження не може розцінюватися як доказ існування реальної, безпосередньої та невідворотної загрози припинення електропостачання у розумінні статті 136 Господарського процесуального кодексу України, оскільки саме по собі попередження є лише елементом передбаченої законом процедури та не свідчить про обов`язковість чи неминучість подальшого відключення.

Посилання апелянта на «попередні випадки самовільного відключення» також не підтверджені жодними належними доказами у розумінні статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України, носять загальний та декларативний характер і не можуть бути покладені в основу висновку про існування ризиків, передбачених статтею 136 цього Кодексу.

В заяві про забезпечення позову до подачі позовної заяви ПП "АВЕРС-LVIV" просить суд заборонити ПрАТ "Львівобленерго" вчиняти дії, які ПрАТ "Львівобленерго" немає наміру вчиняти, про що ПП "АВЕРС-LVIV" неодноразово було повідомлене.

Суд звертає увагу, що відповідно до п. 7.5 Правил роздрібного ринку електричної енергії затверджених Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг 14.03.2018 № 312 припинення повністю або частково постачання електричної енергії споживачу здійснюється оператором системи за умови попередження споживача не пізніше ніж за 5 робочих днів до дня відключення у разі, зокрема закінчення терміну дії, розірвання або неукладення договору між споживачем та оператором системи.

Попередження про припинення повністю або частково постачання (розподілу або передачі) електричної енергії оформлюється після встановлення факту наявності підстав для вчинення вказаних дій та надається споживачу окремим письмовим повідомленням, у якому зазначаються підстава, дата і час, з якого електропостачання буде повністю або частково припинено, прізвище, ім`я, по батькові, підпис відповідальної особи, якою оформлено попередження.

Попередження про припинення постачання електричної енергії може надаватись споживачу в інший узгоджений спосіб, передбачений договором з електропостачальником та договором з ОСР/ОСП або додатками до нього.

Враховуючи вищевикладене, посилання апелянта на те, що припинення договору автоматично надає відповідачу право на відключення електропостачання без додаткового попередження, є помилковими, оскільки суперечать імперативним вимогам пункту 7.5 Правил роздрібного ринку електричної енергії, якими передбачено обов`язковість попереднього повідомлення споживача не пізніше ніж за 5 робочих днів до відключення. Таким чином, навіть у випадку припинення договору, відключення не може відбуватися без дотримання встановленої процедури, що спростовує доводи апелянта про наявність негайної та безпосередньої загрози.

Посилання апелянта на статус об`єкта критичної інфраструктури, наявність захисної споруди цивільного захисту та можливий вплив на державні інтереси також не приймаються судом, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами у розумінні статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України. Наданий лист Держспецзв`язку не містить однозначного підтвердження віднесення відповідного об`єкта до критичної інфраструктури у встановленому законом порядку, а твердження щодо використання об`єкта підрозділами Національної гвардії України не доводять існування безпосередньої загрози припинення електропостачання саме у межах спірних правовідносин.

Крім того, заявлений захід забезпечення позову у вигляді заборони вчиняти дії щодо припинення електропостачання є неспівмірним із заявленими вимогами та фактично спрямований на втручання у господарську діяльність відповідача та звільнення апелянта від дотримання загальних правил функціонування ринку електричної енергії, що порушує баланс інтересів сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

З урахуванням викладеного, апелянт не надав належних та достатніх доказів існування обставин, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист його прав, а наведені у скарзі доводи ґрунтуються переважно на припущеннях.

Отже, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову є законним та обґрунтованим.

Оскільки апеляційним судом не виявлено неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи порушень норм процесуального права в межах апеляційного оскарження, то і підстав для зміни чи скасування оскаржуваної ухвали також не має, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а ухвала місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін.

Оскільки суд відмовляє в задоволенні апеляційної скарги та залишає без змін оскаржену ухвалу суду першої інстанції, судові витрати, відповідно до ст. 129 ГПК України, покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 236, 269, 270, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу приватного підприємства АВЕРС-LVIV б/н від 07.01.2026 залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Львівської області від 31.12.2025 у справі №914/4024/25 залишити без змін.

Судовий збір за розгляд справи в апеляційному порядку покласти на апелянта.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Порядок та строки оскарження постанов апеляційного господарського суду до касаційної інстанції визначені ст.ст. 287-289 ГПК України.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 20.03.2026.

Головуючий суддя Бойко С. М.

Судді Бонк Т. Б.

Якімець Г.Г.