ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.03.2026 Справа № 926/2853-б/24(926/2914/25)

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді МАТУЩАКА О.І.

суддів СКРИПЧУК О.С.

КРАВЧУК Н.М.

За участю секретаря судового засідання - ТЕЛИНЬКО Я.П.

представники учасників сторін не з`явилися

розглянувши апеляційну скаргу Приватного малого підприємства Люпо (вх.ЗАГС №01-05/3743/25 від 17.12.2025)

на рішення Господарського суду Чернівецької області від 10.11.2025 (суддя Дутка В.В.)

у справі № 926/2853-б/24 (926/2914/25)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю

"Роско Груп", м.Чернівці

до Приватного малого підприємства Люпо, с.Маяки Одеської області

про стягнення заборгованості в сумі 51 803,47 грн

в межах справи № 926/2853-б/24

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія "Ніко-Тайс", м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Роско Груп", м. Чернівці

про визнання банкрутом

ВСТАНОВИВ:

Суть спору.

У провадженні Господарського суду Чернівецької області на стадії ліквідаційної процедур перебуває справа № 926/2853-б/24 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Роско Груп".

Постановою суду від 07.05.2025 припинено процедуру розпорядження майном боржника, визнано ТОВ Роско Груп банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. Ліквідатором призначено арбітражного керуючого Кочин Н.В.

02.09.2025 ТОВ Роско Груп в особі ліквідатора Кочин Н.В. звернулося до суду з позовом до ПМП Люпо про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 51 803,47 грн в порядку ст. 1212 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) у зв`язку з неналежним та несвоєчасним здійснення виконання грошового зобов`язання щодо повернення безпідставно набутого майна (грошових коштів).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час виконання обов`язків ліквідатора у справі №926/2853-б/24 про банкрутство ТОВ Роско Груп було встановлено збільшення розміру дебіторської та кредиторської заборгованості товариства протягом останніх років. Під час аналізу фінансово-господарської діяльності боржника ліквідаторкою встановлено, що грошові кошти, отримані від реалізації товарів, а також наявні кошти спрямовувалися на безпідставне перерахування на користь різних осіб, при цьому розрахунки з постачальниками та виконання існуючих грошових зобов`язань належним чином не здійснювалися.

Господарський суд Чернівецької області рішенням від 10.11.2025 позов задовольнив. Стягнув з ПМП Люпо на ТОВ Роско Груп 51 803,47 грн безпідставно отриманих коштів та 2 422,40 грн судового збору.

Рішення суду мотивоване тим, що перерахування позивачем коштів на рахунок відповідача в сумі 51 803,47 грн, як оплати за послуги оренди та оплата за електроенергію, відбулось поза межами договору, тому такі кошти утримуються відповідачем без достатньої правової підстави в розумінні ст. 1212 ЦК України.

Узагальнення доводів особи, яка подала апеляційну скаргу та інших учасників справи.

Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Чернівецької області від 10.11.2025 та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги покликається на те, що відсутні підстави вважати, що ПМП Люпо безпідставно набуло кошти від ТОВ Роско Груп, оскільки взаємовідносини сторін підтверджуються укладеним договором оренди нерухомого майна від 01.02.2018 №01/02/18 з відповідними додатками до нього. На виконання договору сторонами були складені та підписані низка первинних документів, а сам правочин не визнавався жодним судом нечинним.

Зазначає, що у ст. 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Разом з тим, до апеляційної скарги апелянт долучив ряд доказів, які він просить суд прийняти, на підтвердження існування між сторонами договірних правовідносин.

Також ініціюючий кредитор подав заперечення щодо долучення нових доказів, у яких покликається на пропуск відповідачем строку на їх подання.

Щодо нових доказів, які відповідач подав на стадії апеляційного розгляду, колегія суддів зазначає таке.

За змістом ч. 3, 8 ст. 80 ГПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Стаття 165 ГПК України визначає, що відповідач зобов`язаний подати всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються його заперечення, разом із відзивом.

В ч. 2, 3 ст. 269 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Верховний Суд у постанові від 18.06.2020 у справі №909/965/16 виклав правовий висновок щодо застосування ст. 80, 269 ГПК України, відповідно до якого єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом порядку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких покладений на учасника справи (відповідача).

Господарський суд Чернівецької області ухвалою від 08.09.2025 відкрив провадження у справі № 926/2853-б/24 (926/2914/25) та встановиввідповідачу строк - п`ятнадцять днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання до суду відзиву на позовну заяву, а також всіх доказів, що підтверджують заперечення проти позову.

Зважаючи на те, що у відповідача відсутній зареєстрований електронний кабінет в ЄСІТС, місцевим господарським судом надіслано йому процесуальний документ (ухвалу про відкриття провадження у справі) у паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження, яка зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: 67654, Одеська область, Одеський район, с.Маяки, вул.Преображенська, будинок 1б.

Суд апеляційної інстанції встановив, що в матеріалах справи (а.с.41, т. 22) міститься поштове повідомлення за №522 про відправлення ухвали суду від 08.09.2025 про відкриття провадження у справі відповідачу, яке було йому вручене 16.09.2025.

Таким чином, останнім днем строку на подання доказів було 01.10.2025, проте у встановлений судом строк відповідач не скористався правом на подання доказів сдо суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 ГПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із ст. 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Колегія суддів також бере до уваги, що подаючи докази до суду апеляційної інстанції, апелянт просив лише їх долучити до матеріалів справи, однак не просив суд поновити строк на подання таких доказів.

Враховуючи усе в сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення поданих доказів без розгляду, а тому такі не враховуються судом при прийнятті рішення у цій справі.

Представниця ініціюючого кредитора - Мілованова О.М. через систему "Електронний суд" 09.02.2026 подала відзив на апеляційну скаргу, а 10.03.2026 додаткові пояснення.

Відповідно до ч. 1 ст. 263 ГПК України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.

Західний апеляційний господарський суд ухвалою від 13.01.2026 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПМП «Люпо» на рішення Господарського суду Чернівецької області від 10.11.2025, призначив справу до розгляду у судовому засіданні на 05.03.2026 та надав учасникам справи строк на подання відзивів на апеляційну скаргу, пояснень та інших процесуальних документів 10 днів з моменту отримання цієї ухвали.

Вказана ухвала була доставлена ініціюючому кредитору в його електронний кабінет 21.01.2026 о 14 год 06 хв., що підтверджується довідкою про доставку електронного листа. Відтак останнім днем строку на подання відзиву (з урахуванням ч. 6 ст. 242 ГПК України) було 02.02.2026.

Відповідно до ч. 2 ст. 118 ГПК України заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Розглянувши поданий відзив та додаткові пояснення, які подано з пропуском строку на їх подання, колегія суддів дійшла висновку про залишення без розгляду вказаних відзиву та додаткових пояснень.

Інших клопотань чи заяв, в порядку ст. 207 ГПК України, сторонами подано не було.

12.03.2026 в судове засідання представники учасників справи не з`явилися, хоча належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги, що підтверджується довідками про доставку електронних листів до електронних кабінетів сторін у підсистемі «Електронний суд».

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи зазначене, а також те, що явка представників сторін в судове засідання не визнавалася обов`язковою, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про розгляд справи за відсутності представників учасників справи.

Фактичні обставини справи та оцінка суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала .

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Частина 1 ст. 1212 ЦК України застосовується, якщо 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Стаття 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Положення глави 83 ЦК України "Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави" застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: 1) збільшення майна в однієї особи (вона набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння); 2) втрата майна іншою особою, тобто збільшення або збереження майна в особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; 3) причинний зв`язок між збільшенням майна в однієї особи і відповідною втратою майна іншою особою; 4) відсутність достатньої правової підстави для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи, тобто обов`язковою умовою є збільшення майна однієї сторони (набувача), з одночасним зменшенням його в іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, передбачених нормами ст. 11 ЦК України.

Набуття відповідачем, як однією зі сторін зобов`язання, коштів за рахунок іншої сторони не в порядку виконання договірного зобов`язання, а поза підставами, передбаченими договором, внаслідок перерахування на рахунок відповідача понад вартість товару, який було поставлено, виключає застосування до правовідносин сторін норм зобов`язального права, а є підставою для застосування положень ст. 1212 ЦК України.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених ч. 2 ст. 11 ЦК України.

Якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобов`язання, то у разі виникнення між ними спору щодо повернення майна, яке знаходиться у набувача, на спірні правовідносини поширюються положення ст. 1212 ЦК України.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення ст. 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Аналіз активів боржника та виписки АТ ОТП БАНК підтверджують факт перерахування коштів з рахунку ТОВ Роско Груп на користь ПМП Люпо ще до відкриття провадження у справі про банкрутство. Матеріали справи чітко фіксують ці транзакції як такі, що свідчать про розпорядження майном боржника на загальну суму 51 803,47 грн, а саме:

- 28.02.2019 оплата за послуги оренди по рах.№5 від 26.02.2019 в т.ч. ПДВ на суму 200,00 грн;

- 28.02.2019 оплата за електроенергію по рах.№4 від 26.02.2019 в т.ч. ПДВ на суму 34331,33 грн;

- 15.08.2019 оплата за електроенергію по рах.№14 від 01.08.2019 в т.ч. ПДВ на суму 12952,14 грн;

- 26.09.2019 оплата за електроенергію по рах.№24 від 26.09.2019 в т.ч. ПДВ на суму 4320,00 грн.

Водночас суд першої інстанції правомірно встановив, що відповідачем не доведено, що вказані грошові кошти були отримані ним на підставі належних правовідносин, зокрема у межах виконання укладеного між сторонами договору. Подані відповідачем на стадії апеляційного розгляду докази на підтвердження існування договірних правовідносин залишені судом без розгляду у зв`язку з їх поданням з порушенням встановлених процесуальних строків та відсутністю клопотання про їх поновлення.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спірні грошові кошти набуті відповідачем за рахунок позивача без достатньої правової підстави.

З урахуванням встановлених обставин справи, а саме: факту набуття відповідачем грошових коштів, їх походження за рахунок позивача та відсутності належної правової підстави для такого набуття, суд дійшов висновку про наявність усіх передбачених законом умов для застосування положень ст. 1212 ЦК України.

Доводи апелянта про наявність між сторонами договірних правовідносин та правомірність отримання коштів не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами у розумінні ст.ст. 76 79 ГПК України.

Таким чином, позовні вимоги ТОВ «Роско Груп» є обґрунтованими, у зв`язку з чим правомірно задоволені судом першої інстанції в повному обсязі.

Відповідно ст.ст.13, 76, 77, 86 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правомірних та обґрунтованих висновків місцевого господарського суду, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Судові витрати.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням наведеного, апеляційний господарський суд дійшов висновку про залишення судового збору за подання апеляційної скарги за апелянтом.

Керуючись ст. ст. 129, 269-270, 275-276,281-284 ГПК України,

Західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного малого підприємства Люпо залишити без задоволення, а оскаржуване рішення Господарського суду Чернівецької області від 10.11.2025 у справі №926/2853-б/24 (926/2914/25) - без змін.

2. Судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції залишити за апелянтом.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до Верховного Суду.

Справу повернути до Господарського суду Чернівецької області.

Головуючий (суддя-доповідач) О.І. МАТУЩАК

Судді Н.М. КРАВЧУК

О.С. СКРИПЧУК