ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2026 року

м. Київ

cправа № 916/3492/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Случ О. В. - головуючий, Волковицька Н. О., Могил С. К.,

за участю секретаря судового засідання - Амірханяна Р. К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія»

на рішення Господарського суду Одеської області від 11.12.2024 (суддя Бондар О. Р.)

і постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.03.2025 (головуючий суддя Принцевська Н. М., судді Діброва Г. І., Ярош А.І.)

у справі № 916/3492/24

за позовом Комунального підприємства «Одесміськелектротранс»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Південний офіс Держаудитслужби,

про визнання недійсною додаткової угоди та стягнення коштів,

(у судовому засіданні взяли участь: представник позивача - Зуєва І. І., представник відповідача - Оляш К. І.)

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Узагальнений зміст позовних вимог та підстав заявленого позову

1. Комунальне підприємство «Одесміськелектротранс» (далі - КП «Одесміськелектротранс») звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» (далі - ТОВ «ООЕК») про визнання недійсною Додаткової угоди № 4 від 19.10.2020 до Договору про постачання електричної енергії № Т-СЕГ-П/2020/310 та стягнення безпідставно сплачених коштів в розмірі 775 648,77 грн.

2. Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що під час проведеної Південним офісом Держаудитслужби перевірки встановлено факт укладання оспорюваної додаткової угоди без належного документального підтвердження коливань ціни електричної енергії на ринку, тобто всупереч приписам частини четвертої статті 36 Закону України «Про публічні закупівлі». При цьому внаслідок збільшення ціни за одиницю товару на підставі додаткової угоди, яка має бути визнана недійсною, відповідач безпідставно набув грошові кошти в сумі 775 648,77 грн за електроенергію, поставлену в жовтні та листопаді 2020 року.

Узагальнений зміст і обґрунтування судових рішень, ухвалених у цій справі

3. Рішенням Господарського суду Одеської області від 11.12.2024 у справі № 916/3492/24 позов задоволено. Визнано недійсною додаткову угоду № 4 від 19.10.2020 до договору про постачання електричної енергії № Т-СЕГ-П/2020/310. Стягнуто з ТОВ «ООЕК» на користь КП «Одесміськелектротранс» 775 648,77 грн безпідставно сплачених коштів.

4. Ухвалюючи це рішення, місцевий господарський суд виснував, що у додатковій угоді, яка оскаржується, відсутнє належне обґрунтування правомірності зміни ціни як істотної умови Договору відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» та додатку № 2 до Договору.

5. Місцевий господарський зазначив, що фактичною підставою для укладання додаткової угоди № 4 названо експертний висновок Чернігівської регіональної торгово-промислової палати від 06.10.2020 № ЧК-419, за змістом якого тенденція росту середньозваженої ціни РДН ОЕК України за вересень та серпень 2020 року становить 14,3%, однак вказаний висновок не підтверджує коливання ціни на ринку між датами укладання додаткової угоди № 3 (27.08.2020) до додаткової угоди № 4 (19.10.2020).

6. Ураховуючи, що внесення сторонами змін до ціни одиниці товару на підставі оспорюваної додаткової угоди суперечить приписам законодавства, тому місцевий господарський суду дійшов висновку, що за правилами статей 203, 215 ЦК України додаткову угоду № 4 слід визнати недійсною.

7. Доводи ТОВ «ООЕК» про те, що позивачем не доведено факт порушення, невизнання або оспорювання його прав відповідачем, місцевим господарським судом відхиллено як хибні, оскільки в результаті укладання додаткової угоди переплачено значні бюджетні кошти, безпідставна сплата яких і становить порушення прав комунального підприємства.

8. Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.03.2025 рішення Господарського суду Одеської області від 11.12.2024 залишено без змін.

9. Погоджуючись з висновками місцевого господарського суду, суд апеляційної інстанції серед іншого також зазначив, що сторонами договору не підтверджено правомірності дій щодо зміни істотних умов договору про закупівлю після його підписання та до виконання в повному обсязі. За таких обставин зміна ціни згідно з оспорюваних додаткової угоди є безпідставною, суперечить принципам максимальної економії та ефективності, встановлених статтею 5 Закону України «Про публічні закупівлі», здійснена з порушенням вимог статті 41 Закону, а від так Додаткову угоду № 4 до Договору про постачання електричної енергії № Т-СЕГ-П/2020/310 слід визнати недійсною відповідно до статей 203, 215 Цивільного кодексу України.

10. Суд апеляційної інстанції виснував, що з урахуванням того, що внаслідок виконання позивачем своїх зобов`язань фінансового характеру за оспорюваною угодою відповідачем отримано грошові кошти на загальну суму 775648,77 грн, які є такими, що були безпідставно одержані відповідачем (підстава їх набуття відпала), то відповідач зобов`язаний повернути їх позивачу, що відповідає приписам ст. ст. 216, 1212 Цивільного кодексу України.

11. Доводи ТОВ «ООЕК» щодо незастосування судом першої інстанції двосторонньої реституції суд апеляційної інстанції відхилив, зазначивши, що оскільки у даній справі предметом позову є визнання недійсною додаткової угоди № 4, а не договору вцілому, до якого було укладено цю додаткову угоду. Відтак, зважаючи на існування діючого Договору про постачання електричної енергії споживачу № Т-СЕГ-П/2020/310, відсутні підстави для застосування двосторонньої реституції, натомість внаслідок визнання недійсною додаткової угоди № 4, суд першої інстанції цілком обґрунтовано застосував статтю 1212 Цивільного кодексу України, що відповідає вимогам діючого законодавства та усталеній судовій практиці з цього питання.

Касаційна скарга

12. Не погодившись у повній мірі із ухваленими у цій справі судовими рішеннями, ТОВ «ООЕК» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати Господарського суду Одеської області від 11.12.2024 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.03.2025, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Узагальнені доводи касаційної скарги

13. У поданій касаційній скарзі скаржник як на підставу касаційного оскарження посилається на пункти 1 і 3 частини другої статті 287 ГПК України.

14. Обґрунтовуючи передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України підставу касаційного оскарження, скаржник стверджує, що судами попередніх інстанцій було неправильно застосовано статтю 1212 ЦК України, без урахування висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 13.04.2024 по справі № 910/9880/23.

15. Стосовно підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник вказує на відсутність висновку Верховного Суду про застосування у подібних до цієї справи правовідносинах: статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 55 Конституції України, статей 15, 16, 203, 215 ЦК України (судами попередніх інстанцій не був встановлений факт порушення саме відповідачем прав позивача); статті 19, 131-1 Конституції України, статті 216 ЦК України, статті 23 Закону України «Про прокуратуру» та частини першу, четверту статті 7 Закону України «Про публічні закупівлі» (вважає, що КП «Одесміськелектротранс» не є належним позивачем у спірних правовідносинах); пункту 6 частини першої статті 3, статті 11, частин першої-третьої статті 13 ЦК України та пункту 1 частини першої статті 10 Закону України «Про публічні закупівлі» (не надано оцінки аргументам відповідача щодо принципу добросовісності та заборони суперечливої поведінки); частини першої статті 203, частину першу статті 215 ЦК України, пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» (позов мотивовано виключно відсутністю документального підтвердження коливання ціни); частини першої статті 216 ЦК України (незастосована двостороння реституція).

Позиція інших учасників справи

16. Позивач та третя особа своїм правом на подання відзивів на касаційну скаргу не скористались, відповідні відзиви не подали.

17. Від КП «Одесміськелектротранс» до Верховного Суду надійшли письмові пояснення по суті касаційної скарги.

18. Проте стосовно права сторони подати такі пояснення Верховний Суд вбачає за необхідне зауважити, що відповідно до частини першої статті 161 ГПК України під час розгляду справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору винятково у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Згідно із частиною п`ятою цієї статті суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло під час розгляду справи, якщо визнає це необхідним. У цьому разі Верховний Суд не визнавав необхідним одержати від учасників справи додаткові письмові пояснення стосовно окремих питань. Сторони мали можливість подати свої пояснення у заявах по суті справи, передбачених для стадії касаційного оскарження. Тож відповідно до частини другої статті 118 ГПК України Верховний Суд залишає без розгляду подані позивачем поза межами строку на касаційне оскарження пояснення, як заяву по суті справи, що подана поза межами встановлених строків. Аналогічні висновки викладено, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.11.2025 у справі № 916/992/25.

19. Крім того, в клопотанні про прийняття вищезазначених пояснень, представником позивача зазначено, що у разі наявності відеозв`язку представник ці пояснення будуть надані у судовому засідання. З протоколу судового засідання в режимі відеоконференції від 10.03.2026 вбачається, що представниця КП «Одесміськелектротранс» брала участь у судовому засіданні, відповідно мала можливість надати суду пояснення по суті касаційної скарги.

Обставини справи, установлені судами попередніх інстанцій

20. 27.02.2020 між КП «Одесміськелектротранс» (Споживач) та ТОВ «ООЕК» (Постачальник) укладено договір про постачання електричної енергії споживачу № Т-СЕГ-П/2020/310 (Договір).

21. Договір про постачання електричної енергії споживачу встановлює порядок та умови постачання електричної енергії як товарної продукції споживачу постачальником електричної енергії та укладається сторонами, за взаємною згодою, з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України та «Правилами роздрібного ринку електричної енергії», що затверджені постановою НКРЕКП № 312 від 14.03.2018 (пункт 1.1 Договору).

22. За договором Постачальних продає електричну енергію, за кодом СРV за ДК 021:2015-09310000-5 ? Електрична енергія, Споживачу для забезпечення потреб електроустановок Споживача, а Споживач оплачує Постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього Договору. Очікуваний обсяг постачання електричної енергії на 2020 рік становить 39317400 кВт*год відповідно до додатку № 3 «Обсяги постачання електричної енергії Споживачу» та відповідає очікуваному обсягу закупівлі послуг з розподілу електричної енергії у оператора системи розподілу. Обсяги закупівлі електричної енергії можуть бути зменшені залежно від реального фінансування видатків (пункт 2.1 Договору).

23. Споживач розраховується з Постачальником за електричну енергію за цінами, що визначаються відповідно до механізму визначення ціни електричної енергії, згідно з обраною Споживачем комерційною пропозицією, що є додатком № 2 до цього Договору, що на дату укладення договору становить 2,08 грн за кВт*год. з ПДВ (пункт 5.1 Договору).

24. Вартість електричної енергії за цим Договором визначається згідно додатку 2 до цього Договору та з урахуванням суми очікуваної вартості обсягів постачання електричної енергії протягом періоду, вказаного у абзаці 2 пункту 2.1 цього Договору, та становить: 68 150 160,00 грн, крім того ПДВ 20% ? 13630032,00 грн, всього з ПДВ 81 780 192,00 грн. Сума (ціна) цього Договору може змінюватися у разі зміни регульованих цін (тарифів) і нормативів, які є складовою частиною ціни електричної енергії або відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 36 Закону України «Про публічні закупівлі», шляхом укладання сторонами належно оформленої додаткової угоди до цього Договору (пункт 5.3 Договору).

25. Згідно з умовами пункту 13.1 Договору цей Договір діє з моменту його підписання та по 31.12.2020 (що зазначений у комерційній пропозиції, яку обрав Споживач) та набирає чинності з моменту підписання Договору.

26. Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі крім випадків, передбачених діючим законодавством України, зокрема, статтею 36 Закону України «Про публічні закупівлі» (пункт 13.2 Договору).

27. У пункті 1 додатку № 2 до Договору зазначено, що «орієнтована ціна закупівлі електричної енергії в наступних розрахункових періодах змінюється відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 36 Закону України «Про публічні закупівлі» на підставі довідки з ДП «Держзовнішінформ» або Торгово-промислової палати України, або Державної служби статистики України, що надається Постачальником у разі зміни ціни. Зміна ціни за спожиту електричну енергію внаслідок збільшення орієнтовної ціни закупівлі електричної енергії узгоджується сторонами шляхом укладання додаткової угоди до Договору. Датою зміни ціни за спожиту електричну енергію вважається дата укладання додаткової угоди.

28. Сторонами укладено низку додаткових угод, у тому числі:

- додаткову угоду від 05.05.2020 № 2, якою, зокрема, змінено ціну товару в бік зменшення до 2,02152 грн за 1 кВт*год з ПДВ;

- додаткову угоду від 27.08.2020 № 3, якою, зокрема, у зв`язку зі змінами регульованих цін (тарифів), які застосовуються в договорі про закупівлю, змінено ціну товару в бік збільшення до 2,123316 грн за 1 кВт*год, у т.ч. ПДВ 20% ? 0,353886 грн;

- додаткову угоду від 19.10.2020 № 4, якою, зокрема, відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 36 Закону України «Про публічні закупівлі» (зміна ціни за одиницю товару не більше, ніж на 10%, у разі коливання ціни на ринку, що підтверджується висновком Чернігівської регіональної торгово-промислової палати від 06.10.2020 № ЧК-419) збільшено ціну за одиницю товару до 2,29362,00 грн за 1 кВт*год з ПДВ.

29. Договір та додаткові угоди підписано повноважними представниками та скріплено печатками контрагентів.

30. КП «Одесміськелектротранс» зазначає, що під час проведеної Південним офісом Держаудитслужби перевірки встановлено факт укладання оспорюваної додаткової угоди без належного документального підтвердження коливань ціни електричної енергії на ринку, тобто всупереч приписам частини четвертої статті 36 Закону України «Про публічні закупівлі».

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій

31. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

32. Дослідивши в межах вимог касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» наведені в ній доводи, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та перевіривши з огляду на встановлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини справи правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

33. Правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад визначено Законом України від 25.12.2015 № 922-VIII «Про публічні закупівлі» (далі - Закон № 922-VIII, у редакції, чинній станом на час укладення Договору про закупівлю та оспорюваної Додаткової угоди до нього).

34. Згідно із частиною четвертою статті 3 Закону № 922-VIII відносини, пов`язані із сферою публічних закупівель, регулюється виключно цим Законом і не можуть регулюватися іншими законами, крім випадків, встановлених цим Законом.

35. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 цього Закону договір про закупівлю визначається як господарський договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі / спрощеної закупівлі та передбачає платне надання послуг, виконання робіт або придбання товару.

36. У частині першій статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» визначено, що договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

37. Як установили суди попередніх інстанцій, сторони, уклавши за результатом проведеної процедури закупівлі Договір постачання електричної енергії споживачу, погодили всі його істотні умови, у тому числі предмет, ціну та строк виконання зобов`язань, що узгоджується з приписами Закону України «Про публічні закупівлі».

38. Предметом розгляду у цій справі є вимоги про визнання недійсною Додаткової угоди до Договору як такої, що суперечать положенням Закону України «Про публічні закупівлі», та стягнення надмірно сплачених за ними коштів у зв`язку підвищенням ціни на товар, з огляду на що колегія суддів відзначає таке.

39. Згідно із частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

40. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

41. Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

42. Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

43. Відповідно до частини першої статті 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

44. Згідно із частинами третьою, четвертою статті 653 ЦК України у разі зміни договору зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

45. Із системного аналізу наведених норм ЦК України та Закону України «Про публічні закупівлі» вбачається, що ціна товару є істотною умовою договору про закупівлю.

46. За загальним правилом істотні умови договору про закупівлю, однією з яких є ціна товару, не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі (частина п`ята статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі»). Однак зазначена норма передбачає випадки, коли допустима зміна істотних умов договору про закупівлю.

47. Так, згідно з пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадку збільшення ціни за одиницю товару до 10 % пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії.

48. Філологічне тлумачення пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII свідчить, що зміна істотних умов договору про закупівлю після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі допускається лише у випадках, прямо передбачених цією нормою. Одним із цих випадків є збільшення ціни товару, але за умови, що таке збільшення не може перевищувати нормативно визначеного відсоткового значення суми, встановленої в договорі про закупівлю, яке у пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» унормовано на рівні не більше 10 %.

49. До того ж визначене законодавцем відсоткове значення обмеження суми є граничним (пороговим) і відповідний ліміт зміни ціни слід враховувати при кожному внесенні змін до договору про закупівлю, а не застосовувати щоразу до кожного окремого випадку внесення змін. Іншими словами, це означає, що сукупне значення збільшення ціни при послідовних змінах до договору (у разі коливання ціни товару на ринку) не може перевищувати нормативно закріпленого 10 % значення для зміни ціни, визначеної в договорі про закупівлю (пункти 139, 140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2025 у справі № 920/19/24).

50. Провадження у справі, що розглядається, зупинялося до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 920/19/24 і висновки, зроблені у постанові від 21.11.2025 у цій справі, Суд враховує в силу частини четвертої статті 300 ГПК України.

51. Також Велика Палата Верховного Суду у пунктах 206, 207 постанови від 21.11.2025 у справі № 920/19/24 вказала, що зміни та доповнення до пункту 2 частини п`ятої статті 41 вказаного Закону стосуються лише встановлення альтернативного варіанту визначення моменту початку обчислення строку для зміни ціни за одиницю товару - 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю або 90 днів з моменту внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару та не скасовують встановлену первісною редакцією цього Закону заборону збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10 %, в тому числі і при здійсненні закупівлі бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії. Виняток з обмежень, викладений в останньому реченні пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону, повинен тлумачитися суто буквально, а тому він стосується лише строків зміни ціни за одиницю товару у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії (дотримання умови про зміну лише раз на 90 днів в цьому випадку не діє) і не визначає верхньої межі збільшення (зміни) ціни за одиницю товару.

52. Отже, у постановах від 21.11.2025 у справі № 920/19/24, від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що у будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами у договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару у бік збільшення за наявності умов, встановлених у статті 652 ЦК України та пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», проте загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.

53. Верховний Суд неодноразово зауважував, що передбачена законодавством про публічні закупівлі норма застосовується, якщо відбувається значне коливання (зростання) ціни на ринку, яке робить для однієї сторони договору його виконання вочевидь невигідним, збитковим. Для того, щоб за таких обставин не був розірваний уже укладений договір і щоб не проводити новий тендер закон дає можливість збільшити ціну, але не більше як на 10 %. Інше тлумачення відповідної норми Закону «Про державні закупівлі» нівелює, знецінює, робить непрозорою процедуру відкритих торгів. Верховний Суд вважає, що обмеження 10 % застосовується як максимальний ліміт щодо зміни ціни, визначеної у договорі, незалежно від того, як часто відбуваються такі зміни (кількість підписаних додаткових угод) (постанови Верховного Суду від 12.11.2024 у справі №910/19784/23, від 10.09.2024 у справі № 918/703/23, від 02.07.2024 у справі №910/13579/23, від 14.05.2024 у справі № 917/1010/22).

54. Отже, зміна істотних умов договору про закупівлю (збільшення ціни за одиницю товару) є правомірною виключно за таких умов:

(1) відбувається за згодою сторін, зокрема шляхом підписання додаткових угод до основного договору про закупівлю;

(2) збільшення ціни має бути пропорційне збільшенню ціни цього товару на ринку в разі коливання його ціни на ринку;

(3) коливання ціни такого товару на ринку має бути обґрунтоване і документально підтверджене постачальником;

(4) ціна за одиницю товару може збільшуватися не більше ніж на 10 %;

(5) така зміна може відбуватися не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю;

(6) загальна сума (ціна) договору не повинна збільшуватися.

55. Дотримання сторонами договору про закупівлю імперативних вимог пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», що передбачає спосіб та порядок зміни ціни за одиницю товару, є обов`язковим. Відповідно, у разі порушення таких вимог можуть наставити правові наслідки, передбачені статтями 215, 216 ЦК України.

56. Так, згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

57. Частиною третьою статті 215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

58. За частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

59. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Тобто, для того щоб визнати той чи інший правочин недійсним, позивач по справі має довести, що такий правочин, саме в момент його укладання, зокрема, суперечив ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

60. Так, у справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що за результатами проведеної закупівлі КП «Одесміськелектротранс» і ТОВ «ООЕК» 27.02.2020 укладено Договір про закупівлю електричної енергії, відповідно до якого ціна за 1 кВт*год становила 2,08 грн з ПДВ.

Надалі, зокрема Додатковою угодою № 4 до Договору ціну за 1 кВт*год електричної енергії встановлено на рівні 2,29362,00 грн з урахуванням ПДВ.

61. Суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення дійшли висновку, що Додаткова угода № 4 сторона укладена з порушенням приписів пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», що є підставою для визнання такої недійсною, оскільки матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження правомірності зміни істотних умов Договору (наявності коливання ціни товару у бік збільшення).

62. Не погоджуючись з вказаним висновком, скаржник стверджує, що Додаткова угода № 4 була укладена у відповідності до приписів пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», що підтверджується наданими постачальником доказами.

Щодо правомірності укладення Додаткової угоди № 4, що передбачає збільшення ціни на одиницю спірного товару у межах 10 % значення для зміни ціни

63. Колегія суддів відзначає, що кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження. Документ про зміну ціни повинен містити належне підтвердження викладених у ньому даних, проведених досліджень коливання ринку, джерел інформації тощо (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.10.2020 у справі № 912/1580/18, від 02.12.2020 у справі № 913/368/19, від 11.05.2023 у справі № 910/17520/21).

64. Тобто сам факт збільшення ціни товару на ринку не обов`язково тягне підвищення ціни на аналогічний товар, який є предметом договору.

65. При зверненні до замовника з пропозиціями підвищити ціну постачальник має обґрунтувати, чому таке підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по ціні, запропонованій замовнику на тендері, навести причини, через які виконання укладеного договору стало для постачальника вочевидь невигідним. Крім того, постачальник також має довести, що підвищення ціни є непрогнозованим (його неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції).

66. Як коливання ціни необхідно розуміти зміну за певний період часу ціни товару на ринку чи то в сторону зменшення, чи в сторону збільшення. І таке коливання має відбуватись саме в період укладання договору і до внесення відповідних змін до нього.

67. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2025 у справі № 920/19/24 виснувала, що водночас на підтвердження факту коливання ціни на товар, у документі, який видає компетентна організація, має бути зазначена діюча ринкова ціна на товар і її порівняння з ринковою ціною станом на дату, з якої почали змінюватися ціни на ринку, - як у бік збільшення, так і у бік зменшення (тобто наявність коливання). Необхідність зазначення такої інформації зумовлюється також тим, що у випадку коливання цін зміни до договору про закупівлю вносяться з урахуванням показників коливання цін, що стали підставою для здійснення попередніх змін до договору. Кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження.

68. Касаційний господарський суд у постанові від 06 лютого 2025 року у справі № 916/747/24 дійшов висновку, що Законом України «Про публічні закупівлі» не передбачено форму / вигляд інформації щодо такого коливання, внесення змін до договору про закупівлю можливе у випадку саме факту коливання ціни такого товару на ринку та повинно бути обґрунтованим і документально підтвердженим.

69. Параграфом 1 глави 5 розділу І ГПК України унормовані основні положення про докази. При цьому Суд виходить із того, що спеціальним законодавством у сфері публічних закупівель не визначено певний орган чи особу, яку законодавець наділив би повноваженнями надавати інформацію на підтвердження коливання ціни товару на ринку.

70. Під час визначення щодо доказів на підтвердження коливання ціни товару на ринку слід виходити як з аналізу норм чинного законодавства щодо повноважень та функцій суб`єктів надання такої інформації (наприклад, до цих суб`єктів можна віднести Державну службу статистики України, на яку Постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2014 № 442 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» покладено функцію з контролю за цінами в частині здійснення моніторингу динаміки цін (тарифів) на споживчому ринку; державне підприємство «Державний інформаційно-аналітичний центр моніторингу зовнішніх товарних ринків», яке на замовлення суб`єкта господарювання виконує цінові / товарні експертизи, зокрема, щодо відповідності ціни договору наявній кон`юнктурі певного ринку товарів; ТПП України, яка у межах власних повноважень надає послуги щодо цінової інформації, тощо), так і положень щодо доказів, які закріплені у главі 5 розділу І ГПК України.

71. Отже, з-поміж іншого, довідки, експертні висновки ТПП України, тощо можуть використовуватися для підтвердження коливання ціни товару на ринку. Втім судам у порядку статті 86 ГПК України слід їх досліджувати та оцінювати за критеріями належності, допустимості, достовірності, вірогідності з точку зору саме факту коливання ціни на товар.

72. Аналогічний правовий висновок, викладений в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.09.2023 у справі № 926/3244/22.

73. Так, в обґрунтування доцільності укладення Додаткової угоди № 4 до Договору Постачальником надано експертний висновок Чернігівської регіональної торгово-промислової палати від 06.10.2020 № ЧК-419, за змістом якого тенденція росту середньозваженої ціни РДН ОЕК України за вересень та серпень 2020 року становить 14,3%.

74. Суди попередніх інстанцій, оцінюючи докази, надані відповідачем на обґрунтування правомірності внесення змін до Договору, відзначили, що інформація, яка міститься у експертному висновку Черкаської торгово-промислової палати від 06.10.2020 № ЧК-419 не підтверджує коливання ціни на ринку між датами укладання додаткової угоди № 3 (27.08.2020) до додаткової угоди № 4 (19.10.2020).

75. При цьому судами не встановлено, що наведений документ містить відомості (1) щодо динаміки ціни на електричну енергію, пропорційності їх зростання / зменшення; що у них міститься (2) аналіз вартості ціни електричної енергії на конкретну дату у порівнянні з попередніми періодами (зокрема, з моменту підписання спірного Договору) чи будь-які інші дані, які б підтверджували коливання ціни електричної енергії у порівнянні з ринковою ціною станом на дату, з якої почали змінюватися ціни.

76. Відтак, ураховуючи конкретні обставини даної справи, встановлені судами, колегія суддів погоджується з висновками господарських судів, що докази, надані постачальником, не містять належного обґрунтування для зміни істотних умов Договору на підставі пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» та обґрунтування неможливості виконання зобов`язання за ціною, зазначеною у Договорі.

77. Отже, оцінюючи наведене вище у своїй сукупності, колегія суддів вважає, що господарські суди дійшли заснованого на правильному застосуванні норм пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», статті 215 ЦК України висновку щодо наявності підстав для визнання оспорюваної Додаткової угоди № 4 до Договору недійсною.

Щодо доводів про незастосування судами попередніх інстанцій двосторонньої реституції та неправильного застосування статті 1212 ЦК України, без урахування висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 13.04.2024 по справі № 910/9880/23

78. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

79. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 02.07.2019 у справі № 48/340, від 22.10.2019 у справі № 923/876/16, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц.

80. У постанові від 21.11.2025 у справі № 920/19/24 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що відповідно до статей 215, 216 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. У такому разі двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами.

81. Тотожна позиція викладена також у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.03.2024 у справі № 904/192/22, постанові Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 904/193/22.

82. Суди обох інстанції, визнавши недійсною оспорювану додаткову угоду відповідно до статей 203, 215 Цивільного кодексу України, встановили, що наявні правові підстав для зобов`язання відповідача повернути позивачу безпідставно одержані ним грошові кошти в сумі 775 648,77 грн відповідно до вимог статті 1212 ЦК України, які є різницю між сумою коштів, які фактично перераховано за ціною, визначеною з урахуванням додаткової угоди, і сумою за ціною, визначеною у договорі без врахування додаткової угоди.

83. Так, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 у справі № 125/2157/19, від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21 висловлено, що вимоги особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 Цивільного кодексу України) та застосування реституції, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Застосування реституції як наслідку недійсності правочину насамперед відновлює права його учасників. Інтерес іншої особи полягає в тому, щоб відновити свої права через повернення майна відчужувачу. Якщо повернення майна його відчужувачу не відновлює права позивача, то судом може бути застосований іншій ефективний спосіб захисту порушеного права в рамках заявлених позовних вимог.

84. Верховний Суд у постанові від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15, роз`яснюючи застосування статей 215, 216 Цивільного кодексу України, зазначив, що двостороння реституція є необхідним правовим наслідком визнання правочину недійсним і не може бути проігнорована сторонами. Повернення всього отриманого за таким правочином є юридичним обов`язком, що виникає безпосередньо з норм закону та факту недійсності правочину.

85. Водночас у цій справі судами за встановлених обставин, відповідач не здійснив поставку товару на відповідну суму, а отже, відсутні передумови для застосування двосторонньої реституції відповідно до частини першої статті 216 ЦК України.

86. Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

87. Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

88. Ураховуючи, що оспорювана додаткова угода є недійсною та не породжує правових наслідків у частині зміни ціни за одиницю товару, суди обґрунтовано виходили з необхідності визначення суми безпідставно одержаних грошових коштів як різниці між: сумою, фактично сплаченою за ціною, сформованою з урахуванням такої додаткової угоди, та сумою, що підлягала сплаті за ціною, встановленою основним договором без урахування додаткової угоди.

89. Суд також відхиляє посилання скаржника на неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 13.04.2024 по справі № 910/9880/23, оскільки вона визначально різніться суб`єктним складом спірних правовідносин, підставами позову, нормативно-правовим регулюванням правовідносин, що виникли з різних підстав, а також фактичними обставинами та доказами, які досліджувалися судами. А отже, така справа не є подібною справи, що переглядається.

90. Так, у справі № 910/9880/23, на яку посилається скаржник у касаційній скарзі, Товариство просило на підставі статті 1212 ЦК України стягнути з Громадської спілки грошові кошти унаслідок того, що правова підстава для збереження їх останньою відпала. суди першої й апеляційної інстанцій, з якими погодився Верховний Суд, відмовили у позові у зв`язку з тим, що підставою перерахування позивачем грошових коштів було саме судове рішення в іншій справі, підставою позову у якій було невиконання особою зобов`язань за договором про виплату відрахувань. Верховний Суд у справі № 910/9880/23 виснував, що саме судове рішення в іншій справі про стягнення коштів було підставою для їх перерахування, що зумовило відсутність підстав для застосування положень статті 1212 ЦК України у правовідносинах у справі № 910/9880/23.

91. Отже, правовідносини у справі № 910/9880/23 не є подібними з правовідносинами у справі, яка розглядається, адже має бути доведена відмінність у застосуванні статті 1212 ЦК України саме у подібних правовідносинах. Утім не можна стверджувати про помилкове неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду у справі № 910/9880/23, які сформульовані за інших правових підстав і обставин (не стосуються оскарження правочинів за результатом проведених процедур закупівлі з підстав їх невідповідності положенням пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі»).

92. Додатково Суд звертає увагу скаржника на позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22 щодо правильно застосованої судами статті 1212 ЦК України у такому спорі, як правової підстави для повернення грошових коштів.

93. У постанові від 21.11.2025 у справі № 920/19/24 Велика Палата Верховного Суду також зауважила про правильність повернення грошових коштів саме на підставі статті 1212 ЦК України.

94. За таких обставин наведені доводи не дають підстав для висновку про помилковість висновків судів попередніх інстанцій і свідчать про узгодженість застосованого ними підходу з правовими позиціями Верховного Суду у спорах цієї категорії.

Стосовно доводів скаржника на недоведеність позивачем порушення його прав саме відповідачем, підписання додаткових угод за взаємною згодою сторін, недобросовісність поведінки позивача та порушення ним заборони суперечливої поведінки, Суд зазначає таке

95. Як уже було наголошено вище, задовольняючи позовні вимоги, суди виходили з того, що внаслідок укладання сторонами спірної додаткової угоди № 4 до Договору збільшилась вартість електричної енергії, внаслідок чого ціна за одиницю товару зросла з 2,08 з ПДВ до 2,29362,00 грн, а також у зв`язку з такими діями обсяг поставленої електроенергії скоротився.

96. Оскільки відповідач документально не підтвердив коливання ціни за одиницю товару у відповідності до приписів пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», суди першої та апеляційної інстанції дійшли висновку, що збільшення ціни за одиницю товару на підставі оспорюваної додаткової угоди призвело до переплати бюджетних коштів.

97. Наведені висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в уже згаданих постановах від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22, від 21.11.2025 у справі № 920/19/24 предметом оскарження у якій також були додаткові угоди до договору, якими суттєво збільшено ціну за одиницю товару, що, як уважав прокурор, призвело до нераціонального та неефективного використання бюджетних коштів та нівелювання результатів тендерної закупівлі.

98. Разом з тим, слід звернути увагу на те, що спірним питанням у цій справі було відповідність закону оскаржуваної додаткової угоди, тоді як питання відповідальності службових (посадових) осіб позивача за порушення вимог Закону України «Про публічні закупівлі» не є предметом вирішення цього спору, а тому доводи касаційної скарги в частині необхідності покладення відповідальності за укладення спірних додаткових осіб на таких осіб визнаються безпідставними та відхиляються.

99. Крім того, у постанові Верховного Суду від 22.06.2023 у подібній справі № 916/2536/22 за позовом до того ж відповідача - Товариства, наведено такі висновки:

« 8.54. Покупець товару, за звичайних умов, не може бути зацікавленим у збільшенні його ціни, а відповідно й у зміні відповідних умов договору. Тобто, навіть за наявності росту цін на ринку відповідного товару, який відбувся після укладення договору, покупець має право відмовитися від підписання невигідної для нього додаткової угоди, адже ціна продажу товару вже визначена в договорі купівлі-продажу чи поставки. При цьому, така відмова покупця не надає постачальнику права в односторонньому порядку розірвати договір.

8.55. Саме з метою запобігання ситуаціям, коли внаслідок істотної зміни обставин укладений договір стає вочевидь невигідним для постачальника, законодавець вказав у статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» можливість сторін договору змінити його умови шляхом збільшення ціни за одиницю товару до 10%, враховуючи при цьому і інтереси покупця та запобігаючи безпідставному та необґрунтованому збільшенню ціни товару.

8.56. Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

8.57. Приймаючи участь у відкритих торгах, пропонуючи найнижчу ціну, уклавши Договір, Товариство діяло самостійно, ініціативно та на власний ризик з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

8.58. Слід зазначити, що перемога у тендері та укладення договору з однією ціною за товар та її подальше підвищення (за умовами додаткової угоди №2 на 16,41 %; за умовами додаткової угоди №3 на 25,771 %; за умовами додаткової угоди №4 - на 38,4 %; за умовами додаткової угоди №5 - на 49,5 %; за умовами додаткової угоди №6 - на 59,49 %.) шляхом так званого "каскадного" укладення додаткових угод може мати ознаки та кваліфікуватись як нечесна та недобросовісна ділова практика.

8.59. Верховний Суд виходить з того, що, укладаючи договір поставки товару на певний строк, Товариство як продавець фактично гарантує можливість продати товар за узгодженою ціною та несе ризики зміни такої ціни».

100. З урахуванням викладеного, Верховний Суд у постанові від 22.06.2023 у справі № 916/2536/22 відхилив доводи касаційної скарги Товариства про порушення судами попередніх інстанцій пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, відповідно до якого однією із загальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

101. У справі, що розглядається, апеляційний суд зазначив, що відповідач звертався до позивача та посилався на наявність документально підтверджених підстав для зміни ціни у Договорі про закупівлю у відповідності до пункту 2 частини п`ятої статті 41 України «Про публічні закупівлі».

102. За результатами моніторингу процедури закупівлі Південним офісом Держаудитслужби встановлено, що спірною додатковою угодою № 4 до Договору внесено зміни до істотних умов договору в частині збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків без належного документального підтвердження коливання ціни такого товару на ринку, що не відповідає вимогам пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі».

103. Як уже неодноразово було наголошено вище в цій постанові, задовольняючи позовні вимоги суди попередніх інстанцій виходили з недоведення відповідачем підстав для збільшення ціни проданого ним товару, що в результаті мало наслідком укладення спірної додаткової угоди № 4 до Договору з порушенням пункту 2 частини п`ятої статті 41 України «Про публічні закупівлі».

104. Вказаний висновок суду апеляційної інстанції не суперечить наведеній вище позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 22.06.2023 у подібній справі № 916/2536/22, стосовно покладення ризику збільшення ціни товару на продавця (постачальника) за умови недоведення останнім підстав для зміни умов договору у відповідності до положень статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі».

105. Оскільки відповідач не довів під час розгляду справи наявність недобросовісності поведінки позивача в спірних правовідносинах, тому доводи касаційної скарги в частині визнання недобросовісності поведінки позивача та порушення ним заборони суперечливої поведінки визнаються безпідставними та відхиляються.

Стосовно доводів скаржника на КП «ОМЕТ» не є належним позивачем у спірних правовідносинах, Суд зазначає таке

106. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21 підтвердила свої висновки, викладені у пункті 9 постанови від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, про те, що заборона на здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, передбачена абзацом третім частини третьої статті 23 Закону № 1697-VII, має застосовуватись з урахуванням положень абзацу першого частини третьої цієї статті, який передбачає, що суб`єкт, в особі якого прокурор може звертатись із позовом в інтересах держави, має бути суб`єктом владних повноважень незалежно від наявності статусу юридичної особи. Разом з цим слід враховувати, що у контексті засадничого положення частини другої статті 19 Конституції України відсутність у Законі № 1697-VII інших окремо визначених заборон на здійснення представництва прокурором, окрім спеціальної заборони на представництво державних компаній, не слід розуміти як таку, що розширює встановлені в абзаці першому частини третьої статті 23 Закону № 1697-VII межі для здійснення представництва прокурором законних інтересів держави. Крім того, Велика Палата Верховного Суду також виснувала, що у відносинах щодо розрахунків з постачальником природного газу за договором комунальний заклад, який є розпорядником бюджетних коштів, виступає не як суб`єкт владних повноважень, а як сторона у зобов`язальних правовідносинах.

107. Верховного Суду у постанові від 18.06.2021 у справі № 927/491/19 дійшов висновку, що контроль щодо законності закупівель за бюджетні кошти здійснюють як місцеві державні адміністрації так і Держаудитслужба.

108. В даному випадку КП «Одесміськелектротранс» звернулося до суду з позовом, як сторона у зобов`язальних правовідносинах, а відтак доводи касаційної скарги в цій визнаються безпідставними та відхиляються.

109. Такі висновки не суперечать викладеному у постанові Верховного Суду у постанові від 18.06.2021 у справі № 927/491/19.

110. Щодо доводів скаржника на неправильне застосування судами попередніх інстанцій приписів статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статей 19, 55, 131-1 Конституції України, пункту 6 частини першої статті 3, статті 11, частин першої-третьої статті 13, статей 15, 16, 203, 215, 216 ЦК України, статті 23 Закону України «Про прокуратуру», частини четвертої статті 7, пункту 1 частини першої статті 10, пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» за відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування вказаних норм матеріального права у подібних правовідносинах як підстави касаційного оскарження, передбаченої у пункті 3 частини другої статті 287 ГПК України, ТОВ «Одеська обласна енергопостачальна компанія» колегія суддів зазначає таке.

111. Відповідно до приписів пункту 3 частини 3 статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

112. Зі змісту пункту 3 частини статті 287 ГПК України вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики, шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.

113. Суд виходить з того, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц зазначила, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі.

114. Надаючи оцінку доводам касаційної скарги щодо підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої у пункті 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, суд касаційної інстанції вважає за необхідне зауважити, що касаційна скарга не містить відповідних доводів щодо необхідності формування висновку щодо застосування наведених скаржником норм права у подібних правовідносинах, а лише зводиться до викладення такого висновку у тому формулюванні, як це необхідно відповідачу в межах конкретної справи, та надання іншої оцінки доказам, на підставі яких суди першої та апеляційної інстанцій установили фактичні обставини справи, що стали підставою для задоволення позову, переоцінка яких виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, визначених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України.

115. Проте з огляду на визначені у статті 300 ГПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції переоцінка доказів та встановлення по новому обставин справи не належить до повноважень Верховного Суду, а отже, відповідні доводи не є належним обґрунтуванням необхідності формування Верховним Судом висновку щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах.

116. Враховуючи викладене, наведені скаржником підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1 та 3 частини другої статті 287 ГПК України, не отримали підтвердження під час касаційного провадження.

117. Безвідносно до викладеного вище деталізованого аналізу доводів касаційної скарги Суд ще раз звертає увагу, що з урахуванням положень частини четвертої статті 300 ГПК України при ухваленні цієї постанови враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 21.11.2025 у справі № 920/19/24.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

118. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішенні судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

119. Згідно положень статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення ? без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

120. У цій справі, звертаючись із касаційною скаргою, скаржник не довів неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, як необхідної передумови для скасування ухвалених ними судових рішень, а тому, оскільки доводи касаційної скарги не свідчать про наявність підстав для скасування постанови Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.03.2025 та рішення Господарського суду Одеської області від 11.12.2024, касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а зазначені судові рішення ? без змін.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» залишити без задоволення.

2. Постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.03.2025 та рішення Господарського суду Одеської області від 11.12.2024 у справі № 916/3492/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. В. Случ

Судді Н. О. Волковицька

С. К. Могил