ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"24" березня 2026 р. Cправа № 902/331/25

за позовом: Керівника Немирівської окружної прокуратури (вул. Шевченка, 23, м. Немирів, Вінницька обл., 22800) в інтересах держави в особі Управління Північного офісу Держаудитслужби у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21036)

до: Приватного акціонерного товариства "Вінницяоблпаливо" (вул. Хмельницьке шосе, 122, м. Вінниця, Вінницький р-н., Вінницька обл., 21021)

до: Вінницької районної військової адміністрації Вінницької області (вул. Хмельницьке шосе, 17, м. Вінниця, 21036)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Північне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України (вул. Митрополита Василя Липківського, 45, м. Київ, 03035)

про визнання договору недійсним та стягнення 325 300,00 грн

Головуючий суддя Яремчук Ю.О.

Секретар судового засідання Надтока Т.О.

за участю представників сторін:

прокурор: Суходоля М.В.

позивача: не з`явився

відповідача 1:Дибов О.В.

відповідача 2: не з`явився

В С Т А Н О В И В :

21.03.2025 керівник Немирівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Управління Північного офісу Держаудитслужби у Вінницькій області звернувся до Господарського суду Вінницької області з позовом до Приватного акціонерного товариства "Вінницяоблпаливо" до Вінницької районної військової адміністрації Вінницької області про визнання договору недійсним та стягнення 325 300,00 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги прокурор просить суд визнати недійсним договір укладений між двома господарюючими суб`єктами, як такого, що суперечить інтересам держави та суспільства з умислу однієї сторони та застосування до ПрАТ Вінницяоблпаливо майнових санкцій, передбачених ч. 3 ст. 228 ЦК України, ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями від 21.03.2025 справу передано для розгляду судді Яремчуку Ю.О.

Ухвалою суду від 26.03.2025 відкрито провадження у справі № 902/331/25. Визначено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 17.04.2025.

31.03.2026 від третьої особи Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України надійшло письмове пояснення (вх. № канц. 01-34/3297/25 від 31.03.2026), яке долучене судом до матеріалів справи.

08.04.2025 від Приватного акціонерного товариства «Вінницяоблпаливо» надійшов відзив на позовну заяву (вх. № канц. 01-34/3667/25 від 08.04.2025), який долучений судом до матеріалів справи.

09.04.2025 від Управління Північного офісу Держаудитслужби у Вінницькій області надійшла відповідь на відзив (вх. № канц. 01-34/3688/25 від 09.04.2025), яка долучена судом до матеріалів справи.

16.04.2025 та 17.04.2025 від керівника Немирівської окружної прокуратури надійшли відповіді на відзив (вх. № № канц. 01-34/4000/25, 01-34/4001/25 від 16.04.2025, № № 01-34/4064/25, 01-34/4065/25 від 17.04.2025, ), які долучені судом до матеріалів справи.

На визначену дату судом в судове засідання з`явився прокурор, представник позивача, представник відповідача 1.

Представник відповідача 2 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання належним чином повідомлений ухвалою суду від 26.03.2025.

Представником відповідача 1 в судовому засіданні підтримано клопотання подане 17.04.2025 про зупинення провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 922/3456/23, яке мотивоване наступним: справу № 922/3456/23 було передано на розгляд об`єднаної палати Верховного Суду у зв`язку із необхідністю відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати. З огляду на те, що правовий висновок об`єднаної палати Верховного Суду у справі № 922/3456/23 щодо застосування ч. 3 ст. 228 ЦК України може мати суттєве значення для правильного вирішення даної справи з подібними правовідносинами, з метою єдності судової практики, а також враховуючи те, що постанова Верховного Суду є остаточною і виступає джерелом формування судової практики, вважає, що наявні підстави для зупинення провадження у даній справі.

Прокурор та представник позивача відносно даного клопотання поклався на розсуд суду.

З огляду на встановлене, за доводами та на переконання суду висновок об`єднаної палати Верховного суду у справі №922/3456/23 щодо застосування положень ч. 3 статті 228 ЦК України має правозастосовче значення для вирішення справи №902/331/25.

За таких обставин, виникає необхідність в зупиненні розгляду даної справи до розгляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного суду справи № 922/3456/23.

Відповідно до п.5 ч.1 ст. 227 ГПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі, зокрема, у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

З огляду на викладене суд дійшов висновку про наявність підстав для зупинення провадження у справі №902/331/25 до розгляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного суду справи № 922/3456/23.

Ухвалою суду від 17.04.2025 зупинено провадження у справі № 902/331/25 за позовом керівника Немирівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Управління Північного офісу Держаудитслужби у Вінницькій області до Приватного акціонерного товариства "Вінницяоблпаливо" до Вінницької районної військової адміністрації Вінницької області про визнання договору недійсним та стягнення 325 300,00 грн до розгляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного суду справи № 922/3456/23.

24.04.2025 від Приватного акціонерного товариства "Вінницяоблпаливо" надійшло заперечення на відповідь на відзив (вх. № канц. 01-34/4347/25 від 24.04.2026), яке долучене судом до матеріалів справи.

02.05.2025 від Керівника Немирівської окружної прокуратури надійшло пояснення (вх. № канц. 01-34/4695/25 від 02.05.2025), яке долучене судом до матеріалів справи.

09.01.2026 від Немирівської окружної прокуратури Вінницької області надійшло клопотання про поновлення провадження у справі (вх. № канц. 01-34/204/26 від 09.01.2026), в якому вказано, що постановою Верховного суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.12.2025 прийнято рішення у справі № 922/3456/23.

Згідно з ч.ч.1,3 ст. 230 ГПК України провадження у справі поновлюється за клопотанням учасників справи або за ініціативою суду не пізніше десяти днів з дня отримання судом повідомлення про усунення обставин, що викликали його зупинення. Про поновлення провадження у справі суд постановляє ухвалу. Провадження у справі продовжується із стадії, на якій його було зупинено.

З врахуванням викладеного слід призначити судове засідання з розгляду справи № 902/331/25.

Ухвалою суду від 16.01.2026 поновлено провадження у справі № 902/331/25. Повідомлено учасників справи про підготовче судове засідання у справі, що відбудеться 19.02.2026.

03.02.2026 від Приватного акціонерного товариства "Вінницяоблпаливо" надійшли додаткові пояснення по суті спору (вх. № канц. 01-34/1118/26 від 03.02.2026), які долучені судом до матеріалів справи.

На визначену дату судом в судове засідання з`явився прокурор. Інші учасники судового процесу не з`явились, про дату, час та місце судового засідання належним чином повідомлені ухвалою суду від 16.01.2026.

За результатами проведеного судового засідання суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження та призначення судового розгляду справи по суті, про що винесено ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання.

Ухвалою суду від 19.02.2026 повідомлено учасників справи про розгляд справи по суті, що відбудеться 24.03.2026.

На визначену дату судом 24.03.2026 в судове засідання з`явився прокурор та представник відповідача 1.

Представники позивача, відповідача-2 та третьої особи в судове засідання не прибули, про дату, час та місце судового засідання повідомлені своєчасно та належним чином шляхом надсилання ухвали суду від 19.02.2026 до їх електронних кабінетів в системі "Електронний суд", що підтверджується довідками про доставку електронних листі.

Згідно з частиною 5 та 7 статті 6 Господарського процесуального кодексу України, суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

Особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Частиною 11 статті 242 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Відповідно до пункту 17 Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (надалі - ЄСІТС) затверджено рішенням Вищої ради правосуддя № 1845/0/15-21 від 17.08.2021, особам, які зареєстрували Електронний кабінет, суд вручає будь-які документи у справах, у яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх надсилання до Електронного кабінету таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення в паперовій формі за окремою заявою.

Пунктом 37 Положення про ЄСІТС внормовано, що підсистема Електронний суд забезпечує можливість автоматичного надсилання матеріалів справ в електронному вигляді до Електронних кабінетів учасників справи та їхніх повірених.

До Електронних кабінетів користувачів надсилаються у передбачених законодавством випадках документи у справах, які внесені до автоматизованої системи діловодства судів (далі - АСДС) та до автоматизованих систем діловодства, що функціонують в інших органах та установах у системі правосуддя. Документи у справах надсилаються до Електронних кабінетів користувачів у випадку, коли вони внесені до відповідних автоматизованих систем у вигляді електронного документа, підписаного кваліфікованим підписом підписувача (підписувачів), чи у вигляді електронної копії паперового документа, засвідченої кваліфікованим електронним підписом відповідального працівника суду, іншого органу чи установи правосуддя (далі - автоматизована система діловодства).

Згідно з пунктом 42 Положення про ЄСІТС у разі наявності в особи Електронного кабінету засобами ЄСІТС забезпечується надсилання до автоматизованої системи діловодства підтвердження доставлення до Електронного кабінету користувача документа у справі.

Відповідно до п.2 ч.6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.

Згідно абз.2 ч.6 ст.242 ГПК України, якщо судове рішення надіслано на офіційну електронну адресу пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.

Враховуючи вищевикладене, відповідач 2 належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

Відповідач 2 своїм правом у визначений судом строк на подання відзиву на позов оформлений згідно вимог ст.165 ГПК України разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача не скористався.

Відповідно до ч.9 ст.165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Разом з тим, враховуючи положення ч.2 ст.2, ч.1, 2 ст.3, ч.1 ст.4 Закону України "Про доступ до судових рішень", суд зазначає, що сторони мали доступ до судових рішень та мали можливість ознайомитись з ухвалою суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Отже, сторони належним чином повідомлені про дату, час та місце засідання суду в справі №902/331/25.

Згідно з п.1 ч.3 ст.202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи, зокрема, у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що явка представників позивача та відповідача-2 в судове засідання не визнана обов`язковою, суд вважає, що їх відсутність не перешкоджатиме розгляду справи.

Відповідач-2 відзиву на позовну заяву не надав, тому справа підлягає вирішенню за наявними матеріалами з огляду на приписи ч.9 ст.165 та ч.2 ст.178 ГПК України.

24.03.2026 в судовому розглянуто клопотання прокуратури від 11.03.2026 про перехід зі стадії розгляду справи по суті до стадії підготовчого провадження та зупинення провадження у даній справі за резульататом якого суд відмовив в його задоволенні (протокольна ухвала).

В судовому засіданні 24.03.2026 прокурор підтримав позовні вимоги в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, просила позов задовольнити.

Представник відповідача-1 заперечив проти задоволення позову з урахування постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.12.2025 по справі № 922/3456/23 (п. 90, 91, 94, 95, 96, 100,103, 105, 114, 115) та постанови від 13.11.2024 у справі №911/934/23 (п.103, 105). Посилаючись на позицію Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду вважає, що позовні вимоги прокурора не підлягають задоволенню.

В судовому засіданні 24.03.2026 судом оголошено скорочене (вступна та резолютивна частини) рішення.

Дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору, суд встановив наступне.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що укладання договору про закупівлю супроводжувалося грубим порушенням принципів добросовісної конкуренції внаслідок вчинення учасниками відкритих торгів антиконкурентних узгоджених дій, що призвело до спотворення результатів торгів, за що останні адміністративною колегією Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України були притягнуті до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції. Правові підстави: ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ч. 3 ст. 228 Цивільного кодексу України.

Управління Північного офісу Держаудитслужби в Вінницькій області в поясненнях по суті заявлених позовних вимог зазначає, що законодавцем чітко встановлено та надано право органу державного фінансового контролю суто порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених з порушенням законодавства, але разом з тим позбавлено права самостійного звернення з вказаними позовними вимогами. При цьому зазначає, що Прокуратура не може втручатись в діяльність та вказувати органу державного фінансового контролю на послідовність та строки планування заходів державного фінансового контролю. На думку Управління, Прокуратурою не доведено ані факту бездіяльності, ані права Управління звертатись до суду із відповідним предметом позову.

Відповідач-1 заперечуючи проти позову вказує, що умови оспорюваного договору виконані його сторонами у повному обсязі, а сам факт вчинення учасниками торгів порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій під час участі у закупівлі, встановлений Рішенням Антимонопольного комітету України, не є підставою для визнання оспорюваних правочинів недійсними як таких, що вчинені з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства.

Також, відповідач-1 зазначає, що за порушення, передбачене п.4 ч.2 ст.6, п.1 ст.50 Закону України "Про захист економічної конкуренції", рішенням адміністративної колегії Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України № 60/32-р/к від 28.09.2022 (справа № 16/60/16- рп/к.21), визнано, що під час проведення закупівлі UA-2017-09-20-000829-b (вугілля оціночною вартістю 327300 грн), їх учасники ПРАТ «Вінницяоблпаливо» та ТОВ «Виробниче підприємство Ролікон» вчинили порушення, що передбачене пунктом 1 статті 50, пунктом 4 частини другої статті 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів торгів на закупівлю - «Вугілля кам`яне марки ДГ 13-100 (або еквівалент) та марки ДГЖАКОМ 13-100», проведених Відділом освіти Липовецької районної державної адміністрації (ідентифікатор закупівлі UA-2017-09-20-000829-b), (п. 13 резолютивної частини даного рішення). Тобто, інтерес держави у підтриманні законності у сфері публічних закупівель відновлено шляхом накладення штрафу на учасників закупівель, які порушили законодавство про захист економічної конкуренції, та заборони таким учасникам брати участь у процедурах закупівлі упродовж наступних трьох років.

Відповідач-1 вважає, що доводи прокурора про те, що оспорюваний правочин не відповідає інтересам держави і суспільства, вчинений на шкоду інтересам держави - є необґрунтованим та безпідставним. А тому підстави для задоволення позову відсутні.

Згідно відповіді на відзив прокурор заперечує проти наведених доводів відповідача-1 та просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідач-2 правом подання письмового відзиву на позовну заяву відповідно до ст.165 ГПК України не скористався.

В матеріалах справи міститься пояснення третьої особи зміст якого зводиться до того, що Прокурором вірно визначено Північний офіс Держаудитслужби, як особу в інтересах якої він звернувся до суду за захистом порушеного інтересу; Прокурором не враховано, що саме лише цитування у Постановах Верховного Суду статей Закону України "Про захист економічної конкуренції" та загального визначення "антиконкурентних узгоджених дій" не є правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватись норма права у подібних правовідносинах; крім того зазначила, що Вінницька районна військова адміністрація Вінницької області не була стороною у антимонопольній справі та рішення №60/32-р/к у судовому порядку не оскаржувалось на перегляді та перевірці в органах Антимонопольного комітету України не перебуває.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Відділ освіти Липовецької районної державної адміністрації 20.09.2017 в електронній системі закупівель «Prozorro» опублікував оголошення стосовно проведення відкритих торгів UA-2017-09-20-000829-b із закупівлі предмета закупівлі: «Вугілля кам`яне марки ДГ 13-100 (або еквівалент) та марки ДГЖАКОМ 13-100», вільний доступ в мережі Інтернет за посиланням: https://prozorro.gov.ua/tender/UA-2017-09-20-000829-b. Очікувана вартість предмета закупівлі становила 327 300,00 грн.

Як слідує з матеріалів справи, тендерні пропозиції з метою участі у відкритих торгах подано двома суб`єктами господарювання: ТОВ «Виробниче Підприємство Ролікон» (з остаточною ціновою пропозицією 321120,00 грн) та ПрАТ «Вінницяоблпаливо» (з ціновою пропозицією 325 300,00 грн).

За наслідками розгляду пропозиції, ПрАТ «Вінницяоблпаливо» визнано переможцем з ціновою пропозицією 325 300,00 грн.

В подальшому 20.10.2017 між Замовником - Відділом освіти Липовецької районної державної адміністрації (Покупцем) - та ПрАТ «Вінницяоблпаливо» (Постачальник) укладено договір про закупівлю товарів №329 від 20.10.2017 (далі - Договір), відповідно до якого Постачальник зобов`язується поставити Покупцю: «ДК 021:2015: 09110000-3 Тверде паливо - Вугілля кам`яне марки ДГ 13-100 та марки ДГЖАКОМ 13-100 (Товар), зазначений у специфікації, що додається до Договору про закупівлю і є його невід`ємною частиною, а Покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити такий товар.

Згідно з п. 3.1 Договору сума цього Договору становить 325 300, 00 грн.

Розділом 4 між сторонами погоджено, що розрахунки за товар здійснюються на умовах відстрочки платежу протягом 30 банківських днів з дня поставки (передачі) товару. У разі затримки бюджетного фінансування розрахунок за поставлений товар здійснюється протягом 3-х банківських днів з дати отримання Покупцем бюджетного призначення на фінансування закупівлі на свій реєстраційний рахунок. Розрахунки між сторонами проводяться в національній валюті України - гривні. Вид розрахунків - безготівковий, шляхом перерахування Покупцем грошових коштів на розрахунковий рахунок Постачальника. Бюджетні зобов`язання за договором виникають у разі наявності та в межах відповідних бюджетних асигнувань.

Пунктом 10.2 Договору, визначено, що даний договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2017, або до повного виконання його зобов`язань.

Судом встановлено, що на виконання договору №329 від 20.10.2017 Відділом освіти Липовецької районної державної адміністрації на рахунок ПрАТ «Вінницяоблпаливо» перераховано 325 300 грн, згідно наступних платіжних документів: транзакція №67799664 від 01.11.2017 перераховано 87 892,00 грн за призначенням «за вугілля згідно накладної №007470 від 01.11.2017 та договору №329 від 20.10.2017»; транзакція № 73722198 від 19.12.2017 перераховано 42 290,50 грн за призначенням «за вугілля згідно накладної №007483 від 12.12.2017 та договору №392 від 20.10.2017» (здійснено описку щодо зазначення номеру договору №329, оскільки належність до договору №329 підтверджується накладної №007483 від 12.12.2017); транзакція № 69678906 від 22.11.2017 перераховано 58 454,20 грн за призначенням «за вугілля згідно накладної №007484 від 22.11.2017 та договору №329 від 20.10.2017»; транзакція № 74345491 від 26.12.2017 перераховано 54330,50 грн за призначенням «за вугілля згідно накладної №007485 від 07.12.17 та договору №329 від 20.10.2017»; транзакція № 74348007 від 26.12.2017 перераховано 82 332,80 грн за призначенням «за вугілля згідно накладної №007493 від 18.12.2017 та договору №329 від 20.10.2017».

Рішенням адміністративної колегії Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України № 60/32-р/к від 28.09.2022 (справа № 16/60/16- рп/к.21), визнано, що під час проведення закупівлі UA-2017-09-20-000829-b (вугілля оціночною вартістю 327 300,00 грн), їх учасники ПРАТ «Вінницяоблпаливо» та ТОВ «Виробниче підприємство Ролікон» вчинили порушення, що передбачене пунктом 1 статті 50, пунктом 4 частини другої статті 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів торгів на закупівлю - «Вугілля кам`яне марки ДГ 13-100 (або еквівалент) та марки ДГЖАКОМ 13-100», проведених Відділом освіти Липовецької районної державної адміністрації (ідентифікатор закупівлі UA-2017-09-20-000829-b), (п. 13 резолютивної частини даного рішення).

Як слідує із матеріалів справи, вищевказане рішення АК ПМТВ АМКУ обґрунтоване наступними виявленими обставинами, які свідчать, що учасники ПРАТ «Вінницяоблпаливо» та ТОВ «Виробниче підприємство Ролікон» узгоджували свою поведінку під час підготовки та участі в торгах за закупівлею UA-2017-09-20-000829-Ь, про що зазначено в розділі 7 рішення, а саме: синхронності дій у часі, наданні тендерних пропозицій з одного електронного майданчика, наявності господарських відносин, спільному поданні тендерних пропозицій на Торги, поданні звітності до органів ДФС та Державної служби статистики України, використанні спільних засобів зв`язку, спільному створенні електронних поштових скриньок, спільному місцезнаходженні, спільних властивостях файлів, особливостях подання документів, схожістю в оформлені документів та інші, є узгодженою поведінкою, що стосується спотворення результатів відкритих торгів: UA-2017- 09-20-000829-Ь щодо закупівлі: «Вугілля кам`яного марки ДГ 13-100 (або еквівалент) та марки ДГЖАКОМ 13-100», яке проводились Відділом освіти Липовецької районної державної адміністрації.

Відповідно до пунктів 13, 14 та 15 резолютивної частини рішення адміністративної колегії ПМТВ АМКУ № 60/32-р/к від 28.09.2022 (справа № 16/60/16-рп/к.21) на ПРАТ «Вінницяоблпаливо» за порушення вчинені під час проведення тендерної закупівлі UA-2017-09-20-000829-b накладено штраф на суму 30 000,00 грн, загальна сума штрафу складає 330 000,00 грн.

Копію з рішення адміністративної колегії ПМТВ АМКУ № 60/32-р/к від 28.09.2022 направлено на адресу ТОВ «Виробниче підприємство Ролікон» та ПрАТ «Вінницяоблпаливо» листами від 28.09.2022 № 60-02/3007 та від 28.09.2022 № 60-02/3009, відповідно.

ПрАТ «Вінницяоблпаливо» отримало вказаний лист 03.10.2022, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

ПрАТ «Вінницяоблпаливо» на виконання рішення від 28.09.2022 № 60/32-р/к сплатило штраф до Державного бюджету України у розмірі 330 000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 19.10.2022 № 10119.

ПрАТ «Вінницяоблпаливо» рішенням ПМТВ АМКУ № 60/32-р/к від 28.09.2022 та в судовому поряд не оскаржувало.

За доводами прокурора вищезазначені дії ПРАТ «Вінницяоблпаливо» та ТОВ «Виробниче підприємство Ролікон», які полягають в узгодженні своєї конкурентної поведінки під час підготовки та участі у відкритих торгах UA-2017-09-20-000829-b є порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, що передбачене пунктом 1 статті 50, пунктом 4 частини другої статті 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції» у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, шляхом спотворення результатів торгів. З огляду на викладене прокурор вважає, що ПРАТ «Вінницяоблпаливо» та ТОВ «Виробниче підприємство Ролікон» для участі у торгах, проведених Відділом освіти Липовецької районної державної адміністрації, діяли не самостійно, а узгоджували свої дії та не змагалися між собою, що є обов`язковою умовою участі у конкурентних процедурах закупівель відповідно до Закону України «Про публічні закупівлі». Унаслідок узгодженості поведінки всіх учасників, право на укладення договору за результатами торгів одним з учасників - ПРАТ «Вінницяоблпаливо» одержано не на конкурентних засадах, чим спотворено результати торгів.

Таким чином, Договір №329 від 20.10.2017 укладений за підсумками тендеру, результати якого спотворено антиконкурентними узгодженими діями його учасників, підлягає визнанню недійсним як такий, що завідомо суперечать інтересам держави та суспільства з умислу ПрАТ «Вінницяоблпаливо» на підставі ст. ст. 203, 215, 228 ЦК України, з огляду на наступне.

Щодо підстав представництва інтересів держави прокурором у цій справі

Статтею 131-1 Конституції України визначено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Стаття 53 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України Про прокуратуру прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Аналіз положень статті 53 ГПК України у взаємозв`язку зі змістом частини 3 статті 23 Закону України Про прокуратуру дає підстави вважати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: - якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження; - у разі відсутності такого органу.

Перший виключний випадок передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

Нездійснення захисту має прояв в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

Здійснення захисту неналежним чином має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

Неналежність захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

До таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 25.04.2018 у справі №806/1000/17, від 20.09.2018 у справі №924/1237/17, від 23.10.2018 у справі №906/240/18.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Наведені висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 та від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20.

Крім цього, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття інтерес держави.

З урахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Така правова позиція висвітлена Верховним Судом у його постановах від 13.03.2018 у справі №911/620/17, від 13.11.2018 у справі №910/2989/18.

У постанові від 26.05.2020 по справі №912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Прокурору достатньо дотримуватися порядку, передбаченого ст.23 Закону України Про прокуратуру, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Конституційний Суд України зазначив, що поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (абзац другий частини п`ятої Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99).

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 26.07.2018 у справі № 926/1111/15, від 08.02.2019 у справі № 915/20/18).

Прокурор у позовній заяві зазначає, що інтереси держави порушені тим, що внаслідок антиконкурентних узгоджених дій ПрАТ «Вінницяоблпаливо» та ТОВ «Виробниче підприємство Ролікон», що стосуються спотворення результатів публічної закупівлі Відділом освіти Липовецької районної державної адміністрації товару (ідентифікатор закупівлі UA-2017-09-20-000829-b), підтверджується рішенням АК ПМТВ АМКУ від 28.09.2022 № 60/32-р/к, що відбулося за відсутності реальної конкуренції, що позбавило замовника можливості отримати найвигіднішу ціну та призвело до неефективного використання бюджетних коштів і фактичних втрат. Оспорюваний договір про закупівлю, як наслідок антиконкурентних узгоджених дій, суперечить принципам публічних закупівель (максимальна економія, ефективність, результативність) і вимогам щодо забезпечення вільної та неспотвореної конкуренції, зокрема за ст. 254 Угоди про асоціацію Україна ЄС, що обґрунтовує необхідність судового захисту інтересів держави.

Частиною 4 ст.7 Закону України «Про публічні закупівлі» передбачено, що контроль у сфері публічних закупівель у межах своїх повноважень здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.

Відповідно до статті 7-1 Закону України "Про публічні закупівлі" Держаудитслужба здійснює моніторинг закупівлі протягом проведення процедури закупівлі, укладення договору та його виконання. За результатами моніторингу закупівлі складається висновок, в якому має міститься опис порушення та зобов`язання щодо усунення порушення.

Закупівлі також перевіряються органом державного фінансового контролю під час проведення інспектування, а також під час державного фінансового аудиту. Перевірки закупівель проводяться за письмовим рішенням керівника органу державного фінансового контролю або його заступника за наявності однієї з таких підстав: 1) виникнення потреби у документальній та фактичній перевірці питань, які не можуть бути перевірені під час моніторингу процедури закупівлі, а саме: стану виконання умов договору, внесення змін до нього, в тому числі вимог щодо якості, кількості (обсягів) предмета закупівлі, ціни договору.

У пункті 8 частини першої статті 10 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" передбачено право Держаудитслужби порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства.

Підпунктом 9 пункту 4 положення "Про Державну аудиторську службу України" затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 № 43 передбачено, що Держаудитслужба відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, зокрема, звертається до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Отже Держаудитслужба є органом, який наділений повноваженнями на здійснення заходів контролю щодо додержання вимог чинного законодавства при проведенні замовниками публічних закупівель, а також на звернення до суду в інтересах держави у разі незабезпечення підконтрольною установою виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Аналогічна правова позиція Верховного Суду щодо наявності повноважень на звернення до суду Держаудитслужби та її підрозділів, а отже і прокурора в інтересах держави в їх особі, у разі не виконання вимог щодо усунення порушень законодавства, виявлених за результатами моніторингу закупівель, викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 924/1256/17 та у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 906/296/18.

Суд встановив, що у спірних правовідносинах органом, уповноваженим державою на здійснення функцій контролю у сфері публічних закупівель та реагування на порушення законодавства у цій сфері, є Держаудитслужба, повноваження якої на відповідній території реалізуються Управлінням Північного офісу Держаудитслужби в Вінницькій області.

Як убачається з матеріалів справи, до звернення до суду, Немирівська окружна прокуратура листом № 54-262-25 від 20.01.2025 повідомила Управління Північного офісу Держаудитслужби у Вінницькій області про існування порушення інтересів держави від укладення спірного Договору за наслідками тендеру, результати якого спотворено антиконкурентними узгодженими діями всіх його учасників, і про наявність підстав для його визнання недійсним як такого, що суперечить інтересам держави з умислу ПРАТ «Вінницяоблпаливо».

Згідно інформації, - Управлінням Північного офісу Держаудитслужби у Вінницькій області не зазначено свою позицію щодо наміру вжиття заходів на захист інтересів держави у даному випадку шляхом звернення до суду з позовом.

Таким чином, компетентний орган, будучи обізнаним про виявлені порушення вимог законодавства під час проведення закупівлі та маючи передбачені законом повноваження для звернення до суду, фактично відмовився від вжиття заходів для захисту інтересів держави самостійно, що свідчить про виключний випадок для представництва таких інтересів прокурором.

За таких обставин, з урахуванням дотримання прокурором порядку, визначеного статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», суд дійшов висновку про наявність підстав для представництва прокурором інтересів держави у цій справі.

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 1, 3,4 ст. 13 ГПК України).

Відповідно до диспозитивності господарського судочинства, визначеного ст. 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, система доказування у господарському процесі засновується на розподілі тягаря доказування між сторонами у справі. Посилаючись на ту чи іншу обставину або спростовуючи їх у суді, сторона повинна доводити такі обставини належними та допустимими доказами.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.

Суд оцінює надані сторонами докази відповідно до статей 76-79, 86 ГПК України на підставі свого внутрішнього переконання, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Вирішуючи спір по суті та оцінюючи доводи прокурора і заперечення відповідача-1 у сукупності з установленими у справі фактичними обставинами, суд з`ясовує, чи наявні передбачені законом підстави для визнання недійсним спірного Договору, саме на підставі частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а також чи підлягають застосуванню заявлені прокурором наслідки недійсності.

Частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України).

Загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України, а правові наслідки недійсності правочину - статтею 216 ЦК України.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлено законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, такий правочин може бути визнано судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

За змістом частини третьої статті 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Чітке законодавче визначення поняття "інтерес" та поняття "інтерес держави і суспільства" відсутнє, як і відсутні законодавчо закріплені єдині критерії, принципи, засади їх визначення. Втім поняття "інтерес" є ширшим, адже охоплює, наприклад, "охоронюваний законом інтерес", "публічний інтерес", "суспільний інтерес" тощо.

У Рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004 дано визначення поняттю "охоронюваний законом інтерес": у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "право" (інтерес у вузькому розумінні цього слова) означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Суд виходить з того, що державні інтереси - це інтереси, пов`язані з потребою у здійсненні загальнодержавних дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (див. рішення Конституційного Суду України у рішенні № 3-рп/99 від 08.04.1999).

Поняття "інтереси держави" має невизначений зміст, і в кожному конкретному випадку необхідно встановити, порушені чи ні інтереси окремої особи або держави. Інтереси держави - це закріплена Конституцією та законами України, міжнародними договорами (іншими правовими актами) система фундаментальних цінностей у найбільш важливих сферах життєдіяльності українського народу і суспільства.

Таким чином, здійснивши правовий аналіз частини третьої статті 228 ЦК України можна дійти висновку, що, зокрема, ознаками недійсного господарського договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.

Отже, для правильного вирішення спору у цій справі необхідно встановити, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов`язання, а також наявність наміру (умислу) у кожної із сторін.

Суд зазначає, що не будь-які порушення актів цивільного законодавства, вчинені під час укладення договору, мають своїм наслідком невідповідність правочину інтересам держави і суспільства.

Наявність такого наміру (умислу) у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Схожий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 20.03.2019 у справі № 922/1391/18.

Суд зазначає, що Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду 19.12.2025 переглянув у касаційному порядку рішення Господарського суду Харківської області від 22.11.2023 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 24.01.2024 у справі № 922/3456/23 про визнання недійсним рішення тендерного комітету, договору про закупівлю товарів та стягнення коштів (до закінчення розгляду вказаної справи суд зупиняв провадження у справі № 906/60/24).

Перед Верховним Судом у справі № 922/3456/23 постало питаннями чи підлягає застосуванню до спірних відносин положення частини третьої статті 228 ЦК України, тобто чи є укладений правочин (договір на закупівлю світильників та освітлюваної арматури), таким що не відповідає інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, та вчиненим з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, за умови вчинення стороною правочину антиконкурентних узгоджених дій, за які чинним законодавством передбачена відповідальність у вигляді штрафу (пункт 1 статті 50, стаття 52 Закону "Про захист економічної конкуренції").

Приймаючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, об`єднана палата у постанові від 19.12.2025 дійшла, зокрема, таких висновків:

« 74. Вирішуючи питання щодо застосування ч.3 ст.228 ЦК суд має враховувати що санкції, передбачені ч.3 ст.228 ЦК, ч.1 ст.208 ГК є не компенсаційними, а конфіскаційними санкціями, які передбачають стягнення усього отриманого за правочином на користь держави. Ці санкції спрямовані не на відновлення правового стану, який існував до порушення, а на покарання осіб, які порушили законодавчу заборону вчиняти правочин, який не відповідає інтересам держави і суспільства.

75. Конфіскація без вироку суду (Non-Conviction Based Confiscation - NCBC) розглядається ЄСПЛ як втручання у право власності, захищене ст.1 Першого протоколу до Конвенції.

76. Застосування наслідків, передбачених ч.3 ст.228 ЦК є втручанням держави у право власності приватних осіб. Тому підлягає застосуванню ст.1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до зазначеної статті кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

77. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями ст.1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;

- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;

- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. »

« 91. Враховуючи викладені вище висновки ЄСПЛ щодо конфіскації без вироку суду Об`єднана палата вважає, що у справі, яка переглядається, при застосуванні конфіскаційної санкції, передбаченої ч.3 ст.228 ЦК, не було дотримано принципу пропорційності як щодо винного учасника правочину, так і щодо того учасника, який діяв добросовісно, виходячи з такого.

92. У наведених вище справах ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на те, що для дотримання принципу пропорційності цивільна конфіскація має стосуватися майна, яке було отримане від злочинної діяльності, незаконного збагачення, майна, джерела походження якого сторона не могла пояснити, або майна, яке безпосередньо використовувалося при здійсненні злочинної діяльності. ЄСПЛ також визнав небезпечною тенденцію поширення конфіскації без вироку суду на випадки звичайних адміністративних порушень.

93. Верховний Суд у постанові від 20.03.2019 у справі №922/1391/18 вказав, що здійснивши правовий аналіз ч.3 ст.228 ЦК можна дійти висновку, що ознаками недійсного господарського договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.

94. Отже, для застосування приписів ч.3 ст.228 ЦК прокурор у цій справі мав довести, що сам правочин (придбання світильників комунальним підприємством) за своєю суттю є протиправним, спрямованим на порушення інтересів держави та суспільства. Втім, прокурор цього не доводив, стверджував про порушення правил конкуренції, які мали місце під час проведення закупівлі.

95. Антиконкурентна поведінка спрямована на спотворення конкуренції між учасниками торгів, але не завжди має за мету завдати шкоди державі чи підривати її інтереси. Тому така поведінка сама по собі не трансформує правочин у такий, що суперечить інтересам держави та суспільства у значенні ч.3 ст.228 ЦК.

96. Прокурор не доводив, що внаслідок укладення правочину держава понесла майнову шкоду, переплатила кошти або отримала товар/роботу неналежної якості. За цих умов відсутній причинно-наслідковий зв`язок між порушенням конкуренції та погіршенню майнового становища держави, що виключає можливість кваліфікації правочину як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. »

« 100. Об`єднана палата вважає, що враховуючи конфіскаційний характер санкції, передбаченої ч.3 ст.228 ЦК, який суд не може змінити, як і зменшити розмір, ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції. »

При визначенні підстав для застосування ч.3 ст.228 ЦК, яка містить санкцію конфіскаційного характеру, не властиву нормам цивільного законодавства, і яка несе в собі високі ризики втручання держави в право власності приватних осіб, суд має враховувати критерії, визначені ЄСПЛ, щодо пропорційності покарання (конфіскації без вироку суду) та можливості обрання менш обтяжливого заходу для винної сторони правочину (двосторонньої реституції, стягнення збитків, штрафу тощо).

Ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції. »

З огляду на положення ч.4 ст.236 ГПК України суд враховує зазначені вище висновки Верховного Суду у справі № 922/3456/23, оскільки правовідносини у справах є подібними щодо застосування ч.3 ст.228 ЦК України у спірних правовідносинах з огляду на предмет та правові підстави позову (визнання недійсними договорів, стягнення коштів на підставі частини третьої статті 228 ЦК України).

Суд зазначає, що звертаючись до суду із позовом у справі №902/331/25 прокурор стверджує, що договір про закупівлю товарів (робіт або послуг) за державні кошти № 329 від 20.10.2017, укладений за підсумками тендеру, результати якого спотворено антиконкурентними узгодженими діями його учасників, підлягає визнанню недійсним як такий, що завідомо суперечать інтересам держави та суспільства з умислу ПАТ «Вінницяоблпаливо», а кошти сплачені на його виконання стягненню з Приватного акціонерного товариства «Вінницяоблпаливо» на користь Відділу освіти Липовецької районної державної адміністрації, як іншій стороні договору, а отримані останнім за рішенням суду кошти - стягуватими в дохід держави.

Прокурор, як підставу для визнання недійсним договору про закупівлю товарів (робіт або послуг) за державні кошти № 329 від 20.10.2017, посилається на рішенням адміністративної колегії Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України № 60/32-р/к від 28.09.2022 (справа № 16/60/16- рп/к.21) яким визнано, що під час проведення закупівлі UA-2017-09-20-000829-b (вугілля оціночною вартістю 327 300,00 грн), їх учасники ПРАТ «Вінницяоблпаливо» та ТОВ «Виробниче підприємство Ролікон» вчинили порушення, що передбачене пунктом 1 статті 50, пунктом 4 частини другої статті 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів торгів на закупівлю - «Вугілля кам`яне марки ДГ 13-100 (або еквівалент) та марки ДГЖАКОМ 13-100», проведених Відділом освіти Липовецької районної державної адміністрації (ідентифікатор закупівлі UA-2017-09-20-000829-b), (п. 13 резолютивної частини даного рішення).

Однак суд зазначає, що прокурор у цій справі не довів, що: 1) спірний правочин (договір про закупівлю товарів (робіт або послуг) за державні кошти № 329 від 20.10.2017) за своєю суттю є протиправними, спрямованими на порушення інтересів держави та суспільства; 2) внаслідок укладення спірних правочинів держава понесла майнову шкоду, переплатила кошти або отримала товар/роботу неналежної якості.

Натомість в матеріалах справи наявні докази виконання сторонами договору своїх зобов`язань в повному обсязі, а саме Відділом освіти Липовецької районної державної адміністрації на рахунок ПрАТ «Вінницяоблпаливо» перераховано 325 300 грн, згідно наступних платіжних документів: транзакція №67799664 від 01.11.2017 перераховано 87 892,00 грн за призначенням «за вугілля згідно накладної №007470 від 01.11.2017 та договору №329 від 20.10.2017»; транзакція № 73722198 від 19.12.2017 перераховано 42 290,50 грн за призначенням «за вугілля згідно накладної №007483 від 12.12.2017 та договору №392 від 20.10.2017» (здійснено описку щодо зазначення номеру договору №329, оскільки належність до договору №329 підтверджується накладної №007483 від 12.12.2017); транзакція № 69678906 від 22.11.2017 перераховано 58454,2 грн за призначенням «за вугілля згідно накладної №007484 від 22.11.2017 та договору №329 від 20.10.2017»; транзакція № 74345491 від 26.12.2017 перераховано 54 330,50 грн за призначенням «за вугілля згідно накладної №007485 від 07.12.2017 та договору №329 від 20.10.2017»; транзакція № 74348007 від 26.12.2017 перераховано 82 332,80 грн за призначенням «за вугілля згідно накладної №007493 від 18.12.2017 та договору №329 від 20.10.2017», тобто сторонами виконано та здійснено оплату за рахунок коштів місцевого бюджету на загальну суму 325 300,00 грн.

Матеріали справи не містять відомостей про наявність інших потенційних учасників закупівлі, які могли б задовольнити потреби замовника за меншою ціною, або більш вигідних для замовника цінових пропозицій, як і не надано доказів того, що товар за договором, укладеним за результатом відкритих торгів, було поставлено із завищенням цін.

Отже, відсутній причинно-наслідковий зв`язок між порушенням конкуренції та погіршенню майнового становища держави, що виключає можливість кваліфікації правочину як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Об`єднана Палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у п.95 постанови від 19.12.2025 по справі №922/3456/23 зазначила, що антиконкурентна поведінка спрямована на спотворення конкуренції між учасниками торгів, але не завжди має за мету завдати шкоди державі чи підривати її інтереси, тому така поведінка сама по собі не трансформує правочин у такий, що суперечить інтересам держави та суспільства у значенні частини третьої статті 228 ЦК України.

Суд звертає увагу на те, що лише сам встановлений рішенням АМК факт вчинення ПРАТ «Вінницяоблпаливо» та ТОВ «Виробниче підприємство Ролікон» порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій під час участі у спірній закупівлі не є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсними як такого, що вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства. Не будь-які порушення актів цивільного законодавства, вчинені під час укладення договору, мають своїм наслідком невідповідність правочину інтересам держави і суспільства. Для визнання недійсним правочину на підставі частини першої статті 203, частини першої статті 215, частини третьої статті 228 ЦК України має бути доведено, що зміст правочину та мета його вчинення завідомо суперечать інтересам держави і суспільства.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги прокурора про визнання недійсним договору про закупівлю товарів за державні кошти № 329 від 20.10.2017 не підлягають задоволенню.

Разом з тим прокурор просить застосувати наслідки, передбачені ч. 3 ст. 228 ЦК України, шляхом стягнення коштів у дохід держави, що за відсутності доведених значних збитків та з огляду на конфіскаційний характер такої санкції, у сукупності з майновими наслідками для замовника, може свідчити про непропорційність втручання у право власності.

Таким чином, суд дійшов висновку, що прокурором не доведено наявності сукупності умов, необхідних для визнання спірного договору недійсним саме на підставі частини 3 статті 228 ЦК України та застосування наслідків, передбачених цією нормою.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

Розглянувши справу із застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, на підставі повного та всебічного з`ясування обставин справи і досліджених доказів, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову прокурора слід відмовити повністю.

Розподіл судових витрат.

Пунктом 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подання до господарського суду даного позову Вінницькою обласною прокуратурою сплачено судовий збір. Зважаючи на відмову в задоволенні позову, сплачений судовий збір покладається на Вінницьку обласну прокуратуру.

Керуючись ст. ст. 5, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 42, 45, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 91, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ :

1. В позові відмовити.

2. Понесені судові витрати залишити за прокуратурою.

3. Згідно з приписами ч.1 ст.241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

4. Відповідно до положень ч.1 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північно-західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

5. Примірник повного судового рішення надіслати сторонам та до Електронних кабінетів ЄСІТС.

Повне рішення складено 02 квітня 2026 р.

Суддя Яремчук Ю.О.

віддрук. прим.:

1 - до справи