ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2026 року

м. Київ

cправа № 904/4337/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Малашенкової Т.М. (головуючої), Бенедисюка І.М., Власова Ю.Л.,

за участю секретаря судового засідання Прокопенко О.В.,

представників учасників справи:

позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційної фірми «ГЮСС» (далі - Товариство, позивач, скаржник) - Гнідой О.В. (адвокат),

відповідача - Південно-східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (далі - Відділення, відповідач) - Солодухін М.В. (самопредставництво),

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Міські комунікаційні системи» (далі - ТОВ «Міські комунікаційні системи») - не з`явився,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 27.03.2025 (суддя Красота О.І.) та

постанову Центрального апеляційного господарського суду від 28.10.2025 (судді: Дармін М.О., Чус О.В., Кощеєв І.М.)

у справі за позовом Товариства

до Відділення,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ТОВ «Міські комунікаційні системи»,

про визнання рішення недійсним.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Товариство звернулося до суду з позовом до відповідача, в якому просило визнати рішення адміністративної колегії Південно-східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України №54/52-р/к від 18.07.2024 у справі №54/66-21 (далі - рішення №54/52-р/к) недійсним; стягнути з відповідача судовий збір за подання позову, витрати на професійну правничу допомогу, витрати на залучення експертів та проведення експертизи.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішення Відділення є недійсним у зв`язку із недоведенням обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; невідповідністю висновків, викладених у рішенні, обставинам справи; порушенням норм матеріального та процесуального права.

2. Короткий зміст судових рішень

2.1. Господарський суд Дніпропетровської області рішенням від 27.03.2025, яке Центральний апеляційний господарський суд постановою від 28.10.2025 залишив без змін, у задоволенні позову відмовив.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги

3.1. Товариство звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати повністю рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 27.03.2025 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 28.10.2025 у справі №904/4337/24, справу передати на новий розгляд, зокрема, за встановленою підсудністю.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

4. Узагальнені доводи касаційної скарги (нова редакція)

4.1. Із посиланням на пункт 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) скаржник зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, стосовно того, що Товариство, виконуючи рішення адміністративної колегії Запорізького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 25.09.2019 №21-рш (далі - рішення №21-рш) та керуючися приписами статті 256 Господарського кодексу України (чинної на момент виникнення спору), спростував неправдиві відомості, пов`язані з діяльністю ТОВ «Міські комунікаційні системи», у тому числі, щодо його товарів і направив спростування до Запорізької міської ради та Запорізької обласної державної адміністрації, як того вимагало рішення відповідача; суди обох інстанцій у своїх рішеннях, з приводу вищезазначеного, так і не навели правового обґрунтування правомірності дій відповідача, дискреційності його повноважень з урахуванням приписів статті 19 Конституції України, а також не навели переконливих доводів, чому Товариство зобов`язане робити те, що не передбачено законодавством та/або рішенням відділення.

4.2. Із посиланням на пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України та пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України скаржник зазначає, що суди не дослідили зібрані у справі докази за відсутності висновку Верховного Суду (пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України) щодо дотримання судами положень статей 209, 210 ГПК України стосовно відповідності принципу змагальності сторін, передбаченого статтею 13 ГПК України та частин четвертої, п`ятої статті 222 ГПК України, у разі неможливості прослуховування технічного запису судового засідання, на відповідність принципу гласності судового процесу, передбаченого статтею 8 ГПК України. Скаржник стверджує, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, зокрема, приписи статей 209, 210, 214, 218 ГПК України, а саме не дослідив жодного письмового доказу, який було надано позивачем на підтвердження своїх вимог; водночас у постанові апеляційного суду взагалі відсутня будь-яка позиція з приводу доводів Товариства щодо недослідження судом першої інстанції доказів у справі.

5. Позиція інших учасників справи

5.1. У відзиві на касаційну скаргу Відділення заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи про їх незаконність та необґрунтованість, і просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін як такі, що прийняті з дотриманням норм права.

5.2. Відзив від ТОВ «Міські комунікаційні системи» до Суду не надходив.

6. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

6.1. Адміністративною колегією Запорізького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України у справі №03/15-16 25.09.2019 прийнято рішення №21-рш, відповідно до якого:

1. Визнано, що Товариство вчинило порушення, передбачене статтею 8 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції», у вигляді поширення у будь-якій формі неправдивих відомостей, пов`язаних з діяльністю суб`єкта господарювання, у тому числі щодо його товарів, які завдали шкоди діловій репутації суб`єктам господарювання.

2. За порушення, вказане в пункті 1 цього рішення, накладено на позивача штраф у розмірі 68 000,00 гривень.

3. Зобов`язано позивача у двомісячний строк з дня одержання цього рішення спростувати інформацію, поширення якої, згідно з пунктом 1 резолютивної частини цього рішення, визнано порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, шляхом надсилання листів до Запорізької міської ради, Запорізької обласної державної адміністрації.

6.2. В рішенні зазначено, що штраф підлягає сплаті у двомісячний строк з дня одержання рішення; відповідно до статті 56 Закону України «Про захист економічної конкуренції» (далі - Закон №2210) протягом п`яти днів з дня сплати штрафу суб`єкт господарювання зобов`язаний надіслати до Запорізького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України документи, що підтверджують сплату штрафу; рішення може бути оскаржене до господарського суду у двомісячний строк з дня його одержання.

6.3. У розділ 6 «Остаточні висновки у справі» (абзац 129) мотивувальної частини рішення №21-рш від 25.09.2019 зазначено, що порушенням законодавства про захист від недобросовісної конкуренції, передбаченим статтею 8 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції» у вигляді поширення у будь-якій формі неправдивих відомостей, пов`язаних з діяльністю суб`єкта господарювання, у тому числі щодо його товарів, які завдали шкоди діловій репутації суб`єкта господарювання, є дії позивача, які полягали у:

- поширенні неправдивих відомостей щодо діяльності заявника шляхом направлення позивачем Короткого звіту та Звіту до Запорізької облдержадміністрації, Запорізького міського голови та МКП «Основаніє», висновки яких містять неправдиву інформацію щодо діяльності заявника, у тому числі щодо недоліків у роботі ПК 2013 МКС;

- які завдали шкоду діловій репутації заявника та призвели до невиконання договірних зобов`язань перед ним та, як наслідок, припинення договірних відносин заявника з МКП «Основаніє».

Листи позивача від 03.04.2014 за № 28-5/7, від 22.04.2014 за № 072, від 07.04.2014 за № 048, від 22.04.2014 за № 069;

«Короткий звіт по аудиту ПК 2013 МКС»;

«Звіт про проведення технічного аудиту ПК «Розрахунок комунальних платежів м. Запоріжжя, 2013» в МКП «Основаніє» від 03.04.2014»;

Програмний комплекс «Розрахунок комунальних платежів м. Запоріжжя. 2013».

Отже, згідно з рішенням №21-рш від 25.09.2019 діями позивача, які визнано порушенням, передбаченим статтею 8 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції», є поширення позивачем певної неправдивої інформації (про «недоліки» програмного комплексу «Розрахунок комунальних платежів м. Запоріжжя. 2013», запровадженого ТОВ «Міські комунікаційні системи» у м. Запоріжжі з подальшим його супроводженням), наведеної у Звіті та Короткому звіті, шляхом надсилання її Запорізькій міській раді та Запорізькій ОДА листами від 03.04.2014 за № 28-5/7, від 22.04.2014 за № 072, від 07.04.2014 за № 048, від 22.04.2014 за № 069.

6.4. Рішення №21-рш позивач отримав 02.10.2019 (реєстраційний номер 064).

6.5. Позивач, на виконання пункту 2, абзаців 2 та 3 пункту 3 рішення №21-рш, 15.10.2019 сплатив штраф у розмірі 68 000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №3217 від 15.10.2019.

6.6. Позивач, на виконання абзацу 2 пункту 3 рішення №21-рш, 16.10.2019 направив із супровідним листом на адресу останнього документи, що підтверджують сплату штрафу, а саме: платіжне доручення №3217 від 15.10.2019.

6.7. Позивач зазначив, що 16.10.2020, на виконання абзацу 1 пункту 3 рішення №21-рш, спростував інформацію, визнану згідно з пунктом 1 резолютивної частини цього рішення, шляхом надсилання листів до Запорізької міської ради, Запорізької обласної державної адміністрації (листи з вих. № 062 та № 063).

6.8. Позивач зазначив, що 13.01.2021 на виконання листа Голови комісії з припинення Запорізького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України Балюри Н.Л. за №58-02/02-1267 від 29.12.2020, яке позивач отримав 11.01.2021, направив засвідчені належним чином світлокопії листів за №063 та №062 від 16.10.2020.

6.9. Адміністративна колегія Південно-східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України 29.10.2021 прийняла розпорядження №54/73-рп/к про початок розгляду справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції (справа 54/66-21) у вигляді не виконання рішення органів Антимонопольного комітету України.

6.10. Адміністративна колегія Південно-східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України у справі №54/66-21 18.07.2024 прийняла рішення №54/52-р/к, відповідно до якого:

1. Визнала, що позивач своїми діями, які полягають у не виконанні зобов`язання, встановленого пунктом 3 резолютивної частини рішення № 21-рш, вчинив порушення, передбачене пунктом 4 статті 50 Закону №2210, у вигляді виконання рішення органів Антимонопольного комітету України не в повному обсязі.

2. За порушення, зазначене у пункті 1 резолютивної частини цього рішення, наклала штраф на позивача у розмірі 68 000,00 грн.

6.11. Позивач вважає рішення №54/52-р/к недійсним, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом.

7. Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції

7.1. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.01.2026 для розгляду справи №904/4337/24 визначено колегію суддів у складі: Малашенкової Т.М. (головуючої), Бенедисюка І.М., Власова Ю.Л.

7.2. Верховний Суд ухвалою від 10.02.2025 відкрив касаційне провадження у справі №904/4337/24 за вказаною касаційною скаргою на підставі пунктів 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України.

7.3. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

7.4. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

8. Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій.

8.1. Предметом позову у справі, що розглядається, є матеріально-правова вимога Товариства про визнання недійсним рішення №54/52-р/к, прийнятого за результатами розгляду матеріалів справи №54/66-21, розпочатої АМК за ознаками вчинення позивачем порушення, передбаченого пунктом 4 статті 50 Закону №2210 у вигляді виконання рішення АМК від 25.09.2019 №21-рш не в повному обсязі.

8.2. Предметом касаційного перегляду є рішення суду першої інстанції, яким відмовлено у задоволенні позову, та постанова суду апеляційної інстанції, прийнята за результатами перегляду рішення суду першої інстанції.

8.3. Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

8.4. Верховний Суд на підставі встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, у межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, здійснює перевірку застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права і зазначає таке.

8.5. Так, обґрунтовуючи свої вимоги, скаржник у касаційній скарзі, зокрема, з посиланням на пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах (див. пункт 4.1. цієї постанови).

8.6. У контексті цих доводів касаційної скарги колегія суддів зазначає таке.

8.7. Відповідно до приписів пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

8.8. Отже, по-перше, слід з`ясувати відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а по-друге, наявність/відсутність подібності правовідносин та наявність/відсутність неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

8.9. Верховний Суд зауважує, що положення пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України спрямовані на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин, та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.

8.10. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.

8.11. Відповідно до частини п`ятої статті 14 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» (тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)) визначено, що Адміністративна колегія територіального відділення Антимонопольного комітету України має такі повноваження, зокрема розглядати заяви і справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, про надання дозволу, надання попередніх висновків стосовно узгоджених дій, проводити розслідування або дослідження за цими заявами і справами; приймати передбачені законодавством про захист економічної конкуренції розпорядження та рішення, надавати попередні висновки стосовно узгоджених дій.

8.12. Згідно зі статтею 1 Закону №2210 (тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) економічна конкуренція (конкуренція) - змагання між суб`єктами господарювання з метою здобуття завдяки власним досягненням переваг над іншими суб`єктами господарювання, внаслідок чого споживачі, суб`єкти господарювання мають можливість вибирати між кількома продавцями, покупцями, а окремий суб`єкт господарювання не може визначати умови обороту товарів на ринку.

8.13. Статтею 37 Закону №2210 визначено, що у разі виявлення ознак порушення законодавства про захист економічної конкуренції, в тому числі наслідків такого порушення, органи Антимонопольного комітету України приймають розпорядження про початок розгляду справи.

8.14. Доказами у справі можуть бути будь-які фактичні дані, які дають можливість встановити наявність або відсутність порушення. Ці дані встановлюються такими засобами: поясненнями сторін і третіх осіб, поясненнями службових осіб та громадян, письмовими доказами, речовими доказами і висновками експертів. Усні пояснення сторін, третіх осіб, службових чи посадових осіб та громадян, які містять дані, що свідчать про наявність чи відсутність порушення, фіксуються у протоколі (частина перша статті 41 Закону №2210).

8.15. Статтею 50 Закону №2210 встановлено перелік порушень законодавства про захист економічної конкуренції.

8.16. Відповідно до пункту 4 статті 50 Закону №2210 порушенням законодавства про захист економічної конкуренції є невиконання рішення, попереднього рішення органів Антимонопольного комітету України або їх виконання не в повному обсязі.

8.17. Порушення законодавства про захист економічної конкуренції тягне за собою відповідальність, встановлену законом (стаття 51 Закону №2210).

8.18. Рішення та розпорядження органів Антимонопольного комітету України, голів його територіальних відділень є обов`язковими до виконання (частина друга статті 56 Закону №2210).

8.19. Згідно зі статтею 22 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» розпорядження, рішення та вимоги органу Антимонопольного комітету України, голови територіального відділення Антимонопольного комітету України, вимоги уповноважених ними працівників Антимонопольного комітету України, його територіального відділення в межах їх компетенції є обов`язковими для виконання у визначені ними строки, якщо інше не передбачено законом. Невиконання розпоряджень, рішень та вимог органу Антимонопольного комітету України, голови територіального відділення Антимонопольного комітету України, вимог уповноважених ними працівників Антимонопольного комітету України, його територіального відділення тягне за собою передбачену законом відповідальність.

8.20. Як установлено судами попередніх інстанцій, рішенням №21-рш Адміністративна колегія Запорізького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України визнала, що Товариство вчинило порушення, передбачене статтею 8 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції» у вигляді поширення у будь-якій формі неправдивих відомостей, пов`язаних з діяльністю суб`єкта господарювання, у тому числі щодо його товарів, які завдали шкоди діловій репутації суб`єктам господарювання. За порушення, вказане в пункті 1 цього рішення, колегія наклала на позивача штраф у розмірі 68 000,00 гривень та зобов`язала позивача у двомісячний строк з дня одержання цього рішення спростувати інформацію, поширення якої, згідно з пунктом 1 резолютивної частини цього рішення, визнано порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, шляхом надсилання листів до Запорізької міської ради, Запорізької обласної державної адміністрації.

8.20.1. Розпорядженням адміністративної колегії Відділення від 29.10.2021 № 54/73-рп/к розпочато розгляд справи №54/66-21 за ознаками вчинення позивачем порушення, передбаченого пунктом 4 статті 50 Закону №2210, у вигляді не виконання рішення №21-рш.

8.20.2. Адміністративна колегія Південно-східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України рішення №54/52-р/к визнала, що позивач своїми діями, які полягають у не виконанні зобов`язання, встановленого пунктом 3 резолютивної частини рішення № 21-рш, вчинив порушення, передбачене пунктом 4 статті 50 Закону №2210, у вигляді виконання рішення органів Антимонопольного комітету України не в повному обсязі. За порушення, зазначене у пункті 1 резолютивної частини цього рішення, колегія наклала штраф на позивача у розмірі 68 000,00 грн.

8.21. Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд, виходив з того, що під час розгляду справи №54/66-21 Відділення не порушило норми матеріального та процесуального права, оскаржуване рішення прийняло при повному, всебічному і об`єктивному з`ясуванні обставин справи, з огляду на те що, рішення №21-рш від 25.09.2019 у справі №03/15-16 є законним та відповідно до частини другої статті 56 Закону №2210 та статті 22 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» (в редакції, чинній до 01.01.2024) є обов`язковим до виконання.

8.22. Місцевий господарський суд зазначив, що позивач направив листи до Запорізької міської ради, Запорізької обласної державної адміністрації лист № 062 від 16.10.2020 та №063 від 16.10.2020 (ідентичні за змістом) такого змісту:

«ТОВ ВКФ «ГЮСС» () на виконання п. 3 рішення адміністративної колегії Запорізького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, керуючись ст. 256 Господарського кодексу України вимушено спростовує неправдиві відомості, пов`язані з діяльністю ТОВ «Міські комунікаційні системи», у тому числі щодо його товарів».

8.23. Суди попередніх інстанцій встановили, що ТОВ «Міські комунікаційні системи», діловій репутації якого позивач завдав шкоди, у листі від 09.12.2022 за №1/12/2022 надало пояснення, в яких зазначило, що переконане в тому, що позивач не виконав зобов`язань, покладених на нього пунктом 3 рішення № 21-рш від 25.09.2019, оскільки дискредитація стосовно ТОВ «Міські комунікаційні системи» була здійснена шляхом поширення неправдивої інформації у листах позивача від 03.04.2014 за №282-5/7, від 07.04.2014 за №048, 22.04.2014 за №069, за №072, від 19.03.2014 за №035 та від 19.03.2014 за №036. Безпосередньо у зазначених вище листах позивач дав неправдиву негативну оцінку підприємницькій діяльності ТОВ «Міські комунікаційні системи»; поширення позивачем неправдивої інформації вплинуло на ділову репутацію ТОВ «Міські комунікаційні системи». Водночас, в листі від 16.10.2020 за № 062 позивач не зазначає, які саме відомості ним спростовуються, не посилається на свої листи, якими була поширена недостовірна інформація відносно ТОВ «Міські комунікаційні системи». Відтак, вказаний лист позивача не відновлює порушених прав ТОВ «Міські комунікаційні системи».

8.23.1. Для надання неупередженої оцінки діям позивача в частині виконання (не виконання) останнім пункту 3 резолютивної частини рішення №21-рш від 25.09.2019, Відділення надіслало листи від 18.01.2023 №54-02/103 Запорізькій обласній державній адміністрації та від 18.01.2023 №54-02/104 секретарю Запорізької міської ради про надання інформації, зокрема на такі питання:

1) чи є наведена позивачем у листі інформація достатньою для того, щоб дійти висновків:

- які саме неправдиві відомості щодо діяльності ТОВ «Міські комунікаційні системи» та його товарів спростовує позивач у листі;

- хто саме та у якій формі (спосіб) поширював неправдиві відомості щодо діяльності ТОВ «Міські комунікаційні системи» та його товарів;

- на яке саме рішення адміністративної колегії Запорізького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України позивач посилається в листі;

2) у разі, якщо інформацію із відповідями на вищевказані питання отримано не із листа позивача, зазначити, у який спосіб та з яких джерел її було одержано.

8.23.2. Запорізька обласна державна адміністрація листом від 30.01.2023 №00857/08-46 повідомила, що не володіє інформацією про характер інформації, поширюваної позивачем стосовно ТОВ «Міські комунікаційні системи», з огляду на що, не може надати будь-яку оцінку змісту листа позивача від 16.10.2020 за №062.

8.23.3. Виконавчий комітет Запорізької міської ради в листі від 07.03.2023 №01070/03.3-20/06 зазначив, зокрема, що, виходячи зі змісту листа позивача від 16.10.2020 №063, не вбачається, які саме неправдиві відомості щодо діяльності ТОВ «Міські комунікаційні системи» та його товарів спростовує позивач в листі; у змісті цього листа не міститься посилання на реквізити рішення адміністративної колегії Запорізького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України.

8.24. Суд першої інстанції дійшов висновку, що з матеріалів справи №54/66-21 (зокрема, пояснень Запорізької ОДА (в листі від 30.01.2023 за №00857/08-46), Виконавчого комітету Запорізької міськради (в листі від 07.03.2023 за 01070/03.3-20/06), ТОВ «Міські комунікаційні системи» (в листі від 09.12.2022 за №1/12/2022)) не вбачається, що в листах за №062 та за №063 позивач спростував неправдиві відомості про діяльність ТОВ «Міські комунікаційні системи» та його програмний продукт, що завдали шкоди діловій репутації останнього. Відтак, надсилання цих листів не свідчить про виконанням позивачем зобов`язання, встановленого пунктом 3 резолютивної частини рішення № 21-рш від 25.09.2019.

8.24.1. За висновком суду першої інстанції, такі дії позивача, які полягають у не виконанні зобов`язання з припинення порушення законодавства про захист від недобросовісної конкуренції, встановленого пунктом 3 резолютивної частини рішення № 21-рш від 25.09.2019, в частині не спростування неправдивих відомостей, пов`язаних з діяльністю ТОВ «Міські комунікаційні системи», у тому числі щодо його товарів, є порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбачене пунктом 4 статті 50 Закону №2210, у вигляді виконання рішення органів Антимонопольного комітету України не в повному обсязі.

8.25. Переглядаючи рішення місцевого господарського суду, суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові зазначив, що колегією суддів не перевіряється правильність висновків суду першої інстанції в частині неоспорюваних сторонами обставин справи відносно того, що 25.09.2019 адміністративною колегією Запорізького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України у справі №03/15-16 прийнято рішення №21-рш, щодо того, що позивач, на виконання пункту 2, абзаців 2 та 3 пункту 3 рішення №21-рш сплатив штраф у розмірі 68 000,00 грн та на виконання абзацу 2 пункту 3 цього ж рішення позивач направив на адресу останнього документи, що підтверджують сплату штрафу, а також щодо прийняття колегією розпорядження №54/73-рп/к про початок розгляду справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді не виконання рішення органів Антимонопольного комітету України та прийняття рішення №54/52-р/к.

8.25.1. Колегія суддів апеляційного суду констатувала, що зі змісту листів №062 від 16.10.2020 та №063 від 16.10.2020, які є ідентичними за змістом не можливо встановити, які саме неправдиві відомості про діяльність ТОВ «Міські комунікаційні системи» та його програмного продукту, які, відповідно, визнано такими, що дискредитують ТОВ «Міські комунікаційні системи», спростовує позивач.

8.25.2. Суд апеляційної інстанції зазначив, що вищезазначені відповіді Запорізької ОДА та Виконавчого комітету (яким позивач повинен спростувати неправдиві відомості щодо діяльності ТОВ «Міські комунікаційні системи») підтверджують висновок Відділення, що листи, надіслані позивачем до Запорізької ОДА та Запорізького міського голови, не спростовують неправдиві відомості про діяльність ТОВ «Міські комунікаційні системи» та його програмний продукт, що завдали шкоди діловій репутації останнього. Відтак, ці листи не можна вважати належними доказами виконання позивачем зобов`язання, встановленого пунктом 3 резолютивної частини рішення № 21-рш від 25.09.2019.

8.25.3. Суд апеляційної інстанції констатував, що позивачем не доведено порушень Відділенням під час розгляду справи №54/66-21 норм матеріального та процесуального права, та прийняття рішення при неповному з`ясуванні обставин справи, що свідчить про відсутність підстав для визнання вказаного рішення недійсним.

8.25.4. Щодо доводів Товариства про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема, щодо не дослідження доказів та ненадання їм оцінки, суд апеляційної інстанції зазначив, що ці доводи не містять в собі тверджень, які б спростували встановлені судом першої інстанції фактичні обставини справи, в зв`язку із чим відхилені колегією суддів апеляційного суду, як такі, що не містять в собі доводів, які б могли бути перевірені на предмет відповідності фактичним обставинам справи.

8.25.5. Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду погодилася з висновком суду першої інстанції щодо невиконання позивачем зобов`язання зі спростування поширених ним неправдивих відомостей, встановлених пунктом 3 резолютивної частини рішення №21-рш від 25.09.2019 та, відповідно, відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

8.26. Верховний Суд зазначає, що доводи касаційної скарги, з огляду на пункти 8.20. - 8.25.5. цієї постанови, зазначених висновків судів не спростовують та не свідчать про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм права.

8.27. Верховний Суд виходить з того, що система доказування у господарському процесі засновується на розподілі тягаря доказування між сторонами у справі. Посилаючись на ту чи іншу обставину або спростовуючи їх у суді, сторона повинна доводити такі обставини доказами (статті 13, 74 ГПК України).

8.28. За змістом статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

8.29. Обов`язком суду при розгляді справи є саме дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності, безпосередності дослідження наявних у справі доказів. Тобто з`ясування всіх юридично значущих обставин за наданими і наявними у справі доказами з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями, які суд оцінює у порядку статті 86 ГПК України. Саме чітке обґрунтування та аналіз є базовими вимогами до судових рішень та важливим аспектом права на справедливий суд.

8.30. Суд зазначає, що відповідно до приписів частин першої та другої статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

8.31. Згідно з частиною третьою статті 86 ГПК України суд, зокрема, надає оцінку доказам, у тому числі й кожному доказу, що міститься у справі, мотивує їх відхилення або врахування. Суд має надати оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), які містяться у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

8.32. Отже, оцінка доказів - це визначення їх об`єктивної дійсності, правдивості та достовірності. Способи перевірки і дослідження доказів залежать від конкретного виду засобів доказування, що використовуються. Метою оцінки доказів (з огляду на їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності) - є усунення суперечностей між доказами, сумнівів у достовірності висновків, що випливають з отримуваної доказової інформації. Від дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності, безпосередності дослідження наявних у справі доказів та оцінки доказів відповідно до статей 73-79 ГПК України залежить обґрунтованість висновків суду при ухваленні судом рішення по суті спору. Водночас суд у кожному випадку повинен навести мотиви, з яких він приймає одні докази та відхиляє інші.

8.33. Відповідно до частини першої статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

8.34. Як унормовано у статті 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

8.35. Стандарт доказування «вірогідності доказів» на відміну від «достатності доказів» підкреслює потребу співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Отже, з введенням у дію стандарту доказування, як вірогідність доказів, необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

8.36. Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

8.37. Верховний суд зазначає, що у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

8.38. Верховний Суд зазначає, що з`ясування обставин справи та дослідження доказів унормовано § 3 Глави 6 Розділу ІІІ ГПК України, а щодо апеляційного провадження - § 3 Глави 1 Розділу ІV цього кодексу.

8.39. Верховний Суд констатує, що саме суди першої та апеляційної інстанцій як суди факту здійснюють дослідження та оцінку доказів.

8.40. У статтях 237, 238 ГПК України встановлено вимоги щодо питань, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду, та щодо змісту судового рішення.

8.41. Відповідно до частин першої, другої статті 210 ГПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

8.42. Верховний Суд неодноразово наголошував, що алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим і залежить насамперед від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію. Предмет доказування формується, з урахуванням підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №910/4994/18, постанови Верховного Суду від 10.07.2024 у справі №914/1574/23, від 02.07.2024 у справі №910/12295/23, від 14.05.2024 у справі №910/4437/23).

8.43. Заключною стадією процесу доказування є дослідження та оцінка доказів судом. Дослідження доказів - це процесуальна діяльність суду та інших учасників господарського процесу щодо безпосереднього сприйняття і вивчення в судовому засіданні фактичних даних, якими сторони обґрунтовують свої вимоги чи заперечення, а проведеною оцінкою доказів завершується весь процес доказування. Результати оцінки доказів знаходять відображення в мотивувальній частині судового рішення, в якому суд зобов`язаний вказати, які факти судом встановлені, на основі яких доказів, які докази були відкинуті судом і з яких мотивів. Оцінка зібраних доказів здійснюється з точки зору їх достовірності, повноти, несуперечності, достатності на основі внутрішніх переконань.

8.44. Згідно з частинами першою-третьою статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

8.45. Верховний Суд виходить з того, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частини перша та друга статті 300 ГПК України).

8.46. Зі змісту оскаржуваних судових рішень не вбачається, що сторони надали докази, а суди їх не дослідили, не оцінили та не встановили на їх підставі обставини справи щодо наявності/відсутності підстав для визнання оспорюваного рішення недійсним.

8.47. При цьому, Суд ураховує, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (частина перша, друга статті 73 ГПК України).

8.47.1. Отже, дані, на яких встановлюються наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи встановлюються засобами, визначеними у частині другій статті 73 ГПК України.

8.48. Верховний Суд також зауважує що зі змісту оскаржуваної постанови убачається, що суд апеляційної інстанції, розглянувши апеляційну скаргу позивача у межах доводів апеляційної скарги, ураховуючи предмет та підстави позову, з огляду на статтю 269 ГПК України, крізь призму пункту 4 статті 50 Закону №2210 дослідив і надав оцінку доказам й доводам, наданим учасниками справи, з наведеннях мотивів з яких виходив, встановивши, що колегія територіального відділення АМК, на підставі доказів встановила обставини невиконання позивачем рішення №21-рш, дійшов висновку про невиконання позивачем зобов`язання зі спростування поширених ним неправдивих відомостей, встановлених пунктом 3 резолютивної частини рішення №21-рш від 25.09.2019 та позивач не спростував доказів і фактів, наведених у оскаржуваному рішення АМК України, на підставі яких останній установив невиконання позивачем цього рішення, і, відповідно, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

8.49. Водночас, Верховний Суд виходить з того, що стаття 19 Конституції України передбачає, що порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

8.50. В Україні визнається і діє принцип верховенства права (стаття 8 Конституції України).

8.51. Суд зазначає, що спростування недостовірної інформації - це правовий механізм захисту від недобросовісної інформації, який має на меті здійснення повідомлення, що доводить хибність / неправильність / безпідставність тверджень особою, яка поширила неправдиві відомості у той же спосіб, у який таку інформацію було поширено. При цьому, це повідомлення (спростування) має бути аргументованим запереченням саме щодо хибної / неправильної / безпідставної тези.

8.52. Отже, суди попередніх інстанцій під час вирішення цього спору, дослідили та оцінили за правилами статті 86, 237-238 ГПК України надані та зібрані у справі докази, які впливають на характер і кваліфікацію спірних правовідносин, їх сукупність вірогідність, застосувавши статті 76-79 ГПК України, надавши вичерпні відповіді на всі істотні питання, дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

8.53. Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судових рішень, касаційний суд не встановив.

8.54. При цьому, Суд враховує і частину другу статті 309 ГПК України, яка передбачає, що не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

8.55. Колегія суддів зазначає, що доводи касаційної скарги фактично зводяться до намагання скаржника здійснити переоцінку доказів у справі. Водночас, позивач мав у відповідності до статті 59 Закону №2210 довести наявність підстав для скасування чи визнання недійсним рішення органу АМК України, а не здійснити переоцінку висновків АМК України.

8.56. Суд звертає увагу на те, що суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).

8.57. Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див. висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі №373/2054/16-ц, Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.09.2020 у справі №908/1795/19).

8.58. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.01.2022 у справі №910/17048/17 зазначила, що у разі коли аргументи скаржника зводяться до оцінки доказів та встановлення обставин справи, то це не узгоджується з правилами перегляду судових рішень судом касаційної інстанції як «суду права», а не «суду факту». Дослідження доказів на предмет їх належності та достатності і встановлення обставин справи не може мати місце на стадії касаційного перегляду судових рішень, оскільки виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції в силу імперативних приписів статті 300 ГПК України, що не підлягають розширеному тлумаченню.

8.59. Верховний Суд виходить з того, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України скаржник повинен обґрунтувати, в чому саме полягає неправильне застосування норми матеріального права чи порушення норми процесуального права, щодо якої відсутній висновок Верховного Суду (у чому саме полягає помилка судів попередніх інстанцій при застосуванні відповідних норм права та як саме ці норми права судами були застосовано неправильно).

8.60. Суд наголошує, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

8.61. За результатами касаційного перегляду Судом не встановлено неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права під час ухвалення оскаржуваних судових рішень за наведеними у касаційній скарзі доводами і які визначені, які підстава касаційного оскарження, а висновки судів попередніх інстанцій повністю відповідають наведеним вище висновкам Верховного Суду.

8.62. Враховуючи викладене вище, підстава касаційного оскарження - пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України, наведена скаржником у касаційній скарзі (пункт 4.1 цієї постанови), у цьому випадку, не отримала свого підтвердження, що виключає можливість скасування оскаржуваних судових рішень.

8.63. З урахуванням наведеного, доводи касаційної скарги відхиляються Верховним Судом.

8.64. У касаційній скарзі скаржник також посилається на пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України та пункти 1 частини третьої статті 310 ГПК України як на підставу для скасування оскаржуваних судових рішень (пункт 4.2. цієї постанови).

8.65. Надаючи оцінку вказаним доводам касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.

8.66. Верховний Суд зазначає, що відповідно до частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

8.67. У пункті 1 частини третьої статті 310 ГПК України, на яку посилається скаржник, зазначено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

8.68. Звертаючись до Верховного Суду, скаржник на обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України (пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України), вказує на те, що суди попередніх інстанцій не дослідили зібрані у справі докази.

8.69. Суд зауважує, що за змістом пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме собою порушення норм процесуального права у вигляді недослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

8.70. Така правова позиція є послідовною та сталою і викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема, у постановах від 02.12.2021 у справі № 922/3363/20, від 16.12.2021 у справі № 910/18264/20, від 13.01.2022 у справі № 922/2447/21 та від 12.10.2021 у справі № 905/1750/19, від 20.05.2021 у справі № 905/1751/19, від 08.02.2024 у справі № 916/2266/22, від 18.04.2024 у справі № 910/2812/23, тощо.

8.71. Проте, як уже зазначалося, під час здійснення касаційного провадження у цій справі з підстави касаційного оскарження, визначеної у пункті 3 частини другої статті 287 ГПК України, Верховним Судом встановлено необґрунтованість наявності підстав касаційного оскарження у цій частині, а тому підстави для скасування оскаржуваних судових рішень з підстави зазначеної у касаційній скарзі, встановленої пунктом 1 частини третьої статті 310 ГПК України, у Суду відсутні.

8.72. Отже, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження, Судом не встановлено неправильного застосування судами попередніх судових інстанцій норм матеріального права та/чи порушення норм процесуального права, як необхідної передумови для скасування ухвалених судових рішень, а відтак підстави для скасування оскаржуваних судових рішень відсутні.

8.73. З урахуванням наведеного, доводи касаційної скарги відхиляються Верховним Судом.

8.74. Доводи Відділення, викладені у відзиві, беруться до уваги Касаційним господарським судом у тій частині, яка узгоджується з викладеними у цій постанові міркуваннями.

8.75. Враховуючи спірний характер правовідносин сторін наведена міра обґрунтування цього судового рішення є достатньою у світлі конкретних обставин справи, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

8.76. Колегія суддів касаційної інстанції, враховуючи рішення Європейського суду з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» тау справі «Трофимчук проти України» (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року), зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

9. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

9.1. Доводи скаржника про порушення судами попередніх інстанцій норм права при ухваленні оскаржуваних судових рішень за результатами перегляду справи в касаційному порядку не знайшли свого підтвердження з мотивів, викладених у розділі 8 цієї постанови.

9.2. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

9.3. За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

9.4. Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішень судів попередніх інстанцій - без змін, як таких, що ухвалені із додержанням норм права.

10. Судові витрати

10.1. Судовий збір, сплачений скаржником у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, покладається на скаржника, оскільки Суд касаційну скаргу залишає без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 129, 300, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційної фірми «ГЮСС» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 27.03.2025 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 28.10.2025 у справі №904/4337/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 27.03.2025 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 28.10.2025 у справі №904/4337/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Ю. Власов