ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" лютого 2026 р. м. Київ Справа № 911/2841/25

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «МІШЕМ» (43016, м. Луцьк, вул. Б. Хмельницького, 47, оф.201)

до Товариства з обмеженою відповідальністю «СПЕЦ КОМПЛЕКТ ПОСТАЧ» (08132, Київська обл., м. Вишневе, вул. Київська, 29-а)

про стягнення 5686374,35 грн

Суддя Третьякова О.О.

Секретар судового засідання Капля Є.В.

Представники сторін:

від позивача: Тищенко А.В.

від відповідача: не з`явився

Обставини справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю «МІШЕМ» (далі позивач, ТОВ «МІШЕМ») звернулося до Господарського суду Київської області із позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «СПЕЦ КОМПЛЕКТ ПОСТАЧ» (далі відповідач, ТОВ «СПЕЦ КОМПЛЕКТ ПОСТАЧ») 5244405,15 грн основного боргу, 408401,93 грн пені та 33567,27 грн 3% річних. Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем грошових зобов`язань з оплати вартості виконаних позивачем робіт згідно з договором підряду від 28.03.2025 №2803/25.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 16.09.2025 у справі №911/2841/25 зазначений позов залишено без руху в порядку ст.174 Господарського процесуального кодексу України для усунення у десятиденний строк недоліків позовної заяви.

В установлений строк позивач надав до Господарського суду Київської області клопотання про усунення недоліків від 26.09.2025, яким усунув недоліки позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 23.10.2025 відкрито провадження у справі №911/2841/25 за правилами загального позовного провадження, встановлено сторонам строки для подання суду заяв по суті справи, підготовче засідання призначено на 20.11.2025. Ухвала суду від 23.10.2025 про відкриття провадження у справі доставлена сторонам в їхні електронні кабінети ЄСІТС.

10.11.2025 до Господарського суду Київської області від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач позовні вимоги визнав частково. Відповідач визнав позовні вимоги в частині простроченого основного боргу, розмір якого за даними відповідача становить не 5244405,15 грн (як заявив позивач у цій справі), а 5184405,15 грн. Відповідач на підтвердження наявності у нього перед позивачем основного боргу в розмірі 5184405,15 грн (а не в розмірі 5244405,15 грн, як стверджував позивач у справі) послався при цьому на складену відповідачем оборотно-сальдову відомість станом на 07.11.2025 та зазначив, що за даними бухгалтерського обліку відповідача заборгованість відповідача перед позивачем становить 5184405,15 грн. Заперечуючи проти розрахунків позивача щодо пені в розмірі 408401,93 грн та 3% річних в розмірі 33567,27 грн, відповідач у відзиві послався на те, що пунктом 5.6 договору підряду сторони домовились про те, що загальний розмір відповідальності відповідача-замовника (нарахування пені, 3% річних та інфляційних витрат) за цим договором не може перевищувати 1% від загальної вартості порушених (невиконаних) замовником договірних зобов`язань. Тому вимоги позивача в частині стягнення пені та 3% річних відповідач визнав лише частково в розмірі сукупно 51844,05 грн, що становить 1% від визнаного відповідачем простроченого основного боргу в сумі 5184405,15 грн.

В підготовче засідання 20.11.2025 з`явився позивач, не з`явився відповідач, від якого надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання. Протокольною ухвалою підготовче засідання відкладено на 04.12.2025. Про відкладення підготовчого засідання відповідача повідомлено ухвалою суду від 04.12.2025.

В підготовче засідання 20.11.2025 з`явився позивач, не з`явився відповідач, протокольною ухвалою підготовче засідання відкладено на 04.12.2025.

04.12.2025 підготовче засідання у справі №911/2841/25 не відбулось у зв`язку з неможливістю провести в призначений день та час технічну фіксацію судових засідань, ухвалою суду від 04.12.2025 підготовче засідання відкладено на 15.01.2026.

В підготовче засідання 15.01.2026 з`явились обидві сторони, за наслідками з`ясування правових позицій сторін про можливість закриття підготовчого провадження суд протокольною ухвалою закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 23.01.2026.

23.01.2026 до Господарського суду Київської області від відповідача надійшло клопотання про розстрочення виконання рішення суду у цій справі про стягнення боргу з відповідача. У вказаному клопотанні відповідач визнав суму основного боргу у розмірі 5184405,15 грн, а також суму пені та 3% річних сукупно в розмірі 51184,05 грн та просив суд розстрочити виконання рішення суду про стягнення боргу у вказаному розмірі строком на 10 місяців. В обґрунтування необхідності розстрочення виконання рішення суду відповідач послався на те, що його щоденна цілодобова діяльність є критично важливою, однак на даний час відповідач працює в режимі кризової ситуації, яка склалася внаслідок наявної заборгованості за фактично надані (виконані), проте не оплачені послуги (роботи) за рахунок бюджетних коштів з боку замовників, що значно ускладнило фінансове становище відповідача та має наслідком не лише формування заборгованості перед позивачем, й перед іншими контрагентами відповідача. Також відповідач послався на наявність накладеного арешту на банківські рахунки відповідача в порядку кримінального процесуального законодавства.

В судове засідання 23.01.2026 з`явились обидві сторони, які надали пояснення по суті справи, протокольною ухвалою в судовому засідання оголошувалась перерва на 26.01.2026.

25.01.2026 та 03.02.2026 до Господарського суду Київської області від позивача надійшли заперечення на клопотання відповідача про розстрочення виконання рішення суду у справі, у яких позивач послався на те, що вказане клопотання є необґрунтованим та не підлягає задоволенню.

26.01.2026 судове засідання у справі не відбулось у зв`язку з відсутністю в суді електропостачання, ухвалою суду від 30.01.2026 судове засідання було перепризначено на 04.02.2026.

28.01.2026 до Господарського суду Київської області від відповідача надійшли додаткові пояснення щодо клопотання відповідача про розстрочення виконання рішення суду у справі.

В судове засідання 04.02.2026 з`явився позивач, який підтримав позовні вимоги. Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомляв, клопотання про відкладення розгляду справи не заявляв, про розгляд справи судом та судове засідання у справі був повідомлений, а тому суд відповідно до пункту 1 частини 3 ст.202 Господарського процесуального кодексу України дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача.

За результатами з`ясування обставин справи, перевірки їх доказами та проведення судових дебатів 04.02.2026 у судовому засіданні після перерви судом оголошено вступну та резолютивну частини цього рішення у справі №911/2841/25.

Розглянувши подані документи і матеріали, проаналізувавши позовні вимоги, клопотання та пояснення позивача, а також заперечення, клопотання та пояснення відповідача, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши наявні докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд

встановив:

28.03.2025 між ТОВ «МІШЕМ» в якості підрядника (позивач у справі) та ТОВ «СПЕЦ КОМПЛЕКТ ПОСТАЧ» (відповідач у справі) в якості замовника був укладений договір підряду №2803/25 (далі договір), відповідно до пункту 1.1 якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, позивач-підрядник зобов`язався виконати роботи з ліквідації вибоїн асфальтобетонного покриття та влаштування вирівнюючих шарів з асфальтобетону асфальтоукладальником на автомобільних дорогах загального користування місцевого значення Київської області (надалі по тексту - «роботи») відповідно до завдань відповідача-замовника в обумовлений цим договором термін, а відповідач замовник зобов`язався прийняти належним чином виконані згідно із цим договором та чинним законодавством України роботи після перевірки їх фізичних та вартісних показників та сплатити їх вартість.

У відповідності до пункту 3.1 цього договору його ціна визначається загальною вартістю робіт, виконаних підрядником і прийнятих замовником згідно з підписаними сторонами Актами приймання-передачі.

Права та обов`язки сторін за цим договором підряду сторони визначили в статті 4 цього договору. Зокрема, відповідно до підпункту 4.1.2 ст.4 цього договору відповідач-замовник зобов`язався оплачувати належним чином виконані роботи в порядку, визначеному розділом 3 цього договору, згідно з підписаними сторонами Актами приймання виконаних робіт.

Порядок оплати відповідачем-замовником виконаних позивачем-підрядником робіт за договором сторони визначили в статті 3 цього договору. Так, відповідно до пунктів 3.2 та 3.3 цього договору розрахунки за виконані роботи здійснюються замовником за рахунок та в межах фінансування замовника протягом 5 (п`яти) банківських днів з дня, наступного за днем надходження коштів від замовника - Департаменту регіонального розвитку Київської обласної державної адміністрації для оплати робіт за цим договором. Замовник здійснює платежі за виконані роботи на підставі Актів приймання виконаних дорожніх робіт (форма №КБ-2в) підписаних уповноваженими представниками Сторін.

Відповідальність відповідача-замовника за порушення строків оплати робіт за договором сторони визначили в статті 5 договору. Так, відповідно до пункту 5.5 укладеного сторонами договору замовник за порушення строків перерахування коштів сплачує підряднику неустойку у розмірі 0,1 % від неоплаченої суми за кожний день прострочення.

При цьому відповідно до пункту 5.6 цього договору сторони домовилися та підтверджують, що загальний розмір відповідальності замовника (нарахування штрафних санкцій: пені, 3 % річних та інфляційних витрат) за цим договором не може перевищувати 1 % від загальної вартості порушених (невиконаних) замовником договірних зобов`язань.

На виконання умов цього договору позивач-підрядник виконав роботи з ліквідації вибоїн асфальтобетонного покриття та влаштування вирівнюючих шарів.

На підтвердження виконання робіт сторонами було підписано без зауважень низку Актів приймання-передачі робіт на загальну суму 23459533,76 грн, в той час як відповідач виконані позивачем роботи оплатив лише частково в загальній сумі 18215128,61 грн, а саме:

Акт № та датаСума актаДата та номер платіжної інструкціїСума оплати (часткової оплати)
Акт б/н від 26.05.,05 грн. № 14171 від 13.05.0,00 грн
Акт б/н від 26.05.4,44 грн.№ 14235 від 28.05.2,61 грн
Акт б/н від 26.05.2,12 грн№ 14352 від 23.06.2,00 грн
Акт б/н від 18.06.9,40 грн № 14376 від 26.06.2,00 грн
Акт б/н від 18.06.,78 грн№ 14462 від 23.07.2,00 грн
Акт б/н від 18.06.7,44 грн № 14562 від 11.08.2,00 грн
Акт б/н від 18.06.4,70 грн № 1945 від 19.08.2025 500000,00 грн
Акт б/н від 18.06.0,08 грн
Акт б/н від 22.07.5,75 грн
Всього:23459533,76 грн 18215128,61 грн

Таким чином, сума основного боргу відповідача перед позивачем по оплаті виконаних робіт на підставі укладеного між сторонами договору підряду становить 5244405,15 грн (23459533,76 - 18215128,61 = 5244405,15). Наведене підтверджується наявними в матеріалах справи копіями вищевказаних актів приймання-передачі робіт на загальну суму 23459533,76 грн, які підписані між позивачем та відповідачем, та копіями платіжних інструкцій про здійснені відповідачем оплати (часткові оплати) на загальну суму 18215128,61 грн.

Із листа від 19.08.2025 Департаменту регіонального розвитку Київської обласної державної адміністрації (надалі Департамент), адресованого позивачу, вбачається, що Департамент як кінцевий замовник оплатив відповідачу послуги з експлуатаційного утримання автомобільних доріг загального користування місцевого значення, тобто відповідач як генеральний підрядник отримав від Департаменту-замовника фінансування для оплати виконаних позивачем-субпідрядником робіт.

Таким чином, враховуючи пункти 3.2 та 3.3 договору, відповідно до яких розрахунки за виконані роботи підлягали здійсненню відповідачем протягом 5 (п`яти) банківських днів з дня, наступного за днем надходження коштів від Департаменту регіонального розвитку Київської обласної державної адміністрації для оплати робіт за цим договором, основний борг відповідача перед позивачем в загальній сумі 5244405,15 грн на момент розгляду цієї справи судом є простроченим.

У зв`язку із простроченням відповідача по оплаті позивачу виконаних за договором робіт, позивач в серпні 2025 року направив відповідачу претензію про погашення заборгованості в досудовому порядку, однак відповідач основний борг не оплатив.

Звертаючись в вересні 2025 до Господарського суду Київської області з цим позовом до відповідача про стягнення 5244405,15 грн основного боргу, 408401,93 грн пені та 33567,27 грн 3% річних, позивач посилається на неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань по оплаті вартості фактично виконаних позивачем робіт згідно з договором підряду від 28.03.2025 №2803/25.

Відповідач у поданому в листопаді 2025 до Господарського суду Київської області відзиву на позов позовні вимоги визнав частково, а саме в частині стягнення простроченого основного боргу в розмірі 5244405,15 грн, а також пені та 3% річних сукупно в розмірі 51844,05 грн. Заперечуючи проти стягнення з нього основного боргу понад вказаний розмір, відповідач послався на те, що даними бухгалтерського обліку відповідача розмірі основного боргу відповідача перед позивачем становить саме 5184405,15 грн. Заперечуючи проти розрахунків позивача щодо пені та 3% річних, відповідач послався на те, що пунктом 5.6 договору підряду сторони домовились про те, що загальний розмір відповідальності відповідача-замовника (нарахування пені, 3% річних та інфляційних витрат) за цим договором не може перевищувати 1% від загальної вартості порушених (невиконаних) замовником договірних зобов`язань. Тому вимоги позивача в частині стягнення пені та 3% річних відповідач визнав лише частково в розмірі сукупно 51844,05 грн, що становить 1% від визнаного відповідачем простроченого основного боргу в сумі 5184405,15 грн. Також відповідач в ході розгляду судом цієї справи просив суд розстрочити виконання рішення суду у цій справі про стягнення заборгованості з відповідача строком на 10 місяців.

Позивач в ході розгляду судом цієї справи №911/2841/25 наполягав на тому, що наявними у справі доказами підтверджується, що розмір основного боргу відповідача становить не 5184405,15 грн, як стверджує відповідач у спорі, а 5244405,15 грн. Також позивач визнав, що при розрахунках пені в сумі 408401,93 грн та 3% річних в сумі 33567,27 грн помилково не врахував встановлене в пункті 5.6 укладеного сторонами договору підряду обмеження відповідальності відповідача-замовника в розмірі 1% від загальної вартості порушених (невиконаних) замовником договірних зобов`язань. Крім того, позивач заперечував проти клопотання відповідача про розстрочення виконання рішення суду у цій справі про стягнення заборгованості з відповідача строком на 10 місяців, посилаючись на необґрунтованість вказаного клопотання відповідача.

Таким чином, ключовими питаннями, які поставлені перед судом у цій справі, є питання розміру основного боргу відповідача перед позивачем, розміру пені та 3% річних з урахуванням установленого пунктом 5.6 укладеного сторонами договору підряду обмеження відповідальності відповідача-замовника, а також наявності або відсутності підстав для розстрочення виконання рішення у справі з урахуванням поданого відповідачем клопотання про розстрочення та заперечень позивача.

Надаючи правову оцінку вищевказаним обставинам, які підтверджуються наявними в справі доказами, доводам сторін та вирішуючи спір, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог у справі та відсутність підстав для розстрочення виконання рішення за клопотанням відповідача, виходячи з наступного.

Згідно зі ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

При цьому суд звертає увагу на принцип свободи договору, закріплений в статті 627 Цивільного кодексу України. Як вказував Верховний Суд у постанові від 06.11.2019 у справі №909/51/19, ключовою рисою цивільного права є автономія волі сторін, яка знаходить своє втілення у принципі свободи договору. Свобода договору, закріплена у якості однієї із засад цивільного законодавства, сформульована у статтях 6 та 627 Цивільного кодексу України, у відповідності до яких сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Свобода договору включає й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов`язки учасників. Зміст договору становлять умови як ті, що погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові на підставі чинного законодавства.

Суд відмічає, що укладений сторонами на засадах принципу свободу договору договір підряду від 28.03.2025 №2803/25, тут і далі договір, за своєю правовою природою є договором будівельного підряду, який є різновидом договору підряду.

Відповідно до ч.1 та 2 ст.875 Цивільного кодексу України за договором будівельного підряду підрядник зобов`язується збудувати і здати у встановлений строк об`єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проєктно-кошторисної документації, а замовник зобов`язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проєктно-кошторисну документацію, якщо цей обов`язок не покладається на підрядника, прийняти об`єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх. Договір будівельного підряду укладається на проведення нового будівництва, капітального ремонту, реконструкції (технічного переоснащення) підприємств, будівель (зокрема житлових будинків), споруд, виконання монтажних, пусконалагоджувальних та інших робіт, нерозривно пов`язаних з місцезнаходженням об`єкта. До договору будівельного підряду застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Суд також відмічає, що відповідальність сторін за порушення договору сторони врегулювали в статті 5 цього договору, що відповідає також принципу свободи договору. Зокрема, із пункту 5.6 договору підряду випливає, що сторони домовились про те, що загальний розмір нарахування пені, 3% річних та інфляційних витрат відповідачу-замовнику за цим договором не може перевищувати 1% від загальної вартості порушених (невиконаних) замовником договірних зобов`язань.

Нормами ст.173 Господарського кодексу України, чинного на час укладення сторонами договору підряду від 28.03.2025 №2803/25, встановлено, що господарським визначається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншими учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з ст.174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Приписами частини 1 ст.175 Господарського кодексу України встановлено, що майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 611 Цивільного кодексу України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно з частини 1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Вирішуючи питання щодо розміру простроченого основного боргу відповідача та аналізуючи надані сторонами докази, суд відмічає, що наявними у справі актами приймання-передачі робіт на загальну суму 23459533,76 грн та здійсненими відповідачем оплатами (частковими оплатами) на загальну суму 18215128,61 грн підтверджується виникнення у відповідача перед позивачем основного боргу в розмірі 5244405,15 грн (23459533,76 - 18215128,61 = 5244405,15).

Доводи відповідача у спорі, з посиланням на складену відповідачем оборотно-сальдову відомість по рахунку 631 за період 01.01.2025 - 07.11.2025, про те, що за даними бухгалтерського обліку відповідача заборгованість відповідача перед позивачем становить 5184405,15 грн (а не 5244405,15 грн як стверджує позивач у спорі), суд відхиляє, оскільки вказана оборотно-сальдова відомість по рахунку 631 є одностороннім документом самого відповідача та не містить будь-якої розшифровки підсумкової суми 5184405,15 грн з посиланням на первинні документи (акти приймання-передачі робіт, платіжні інструкції відповідача тощо). В той час як наявними у справі первинними документами, складеними за участю обох сторін спору (актами приймання-передачі робіт) та частковими оплатами відповідача підтверджується основний борг відповідача перед позивачем в розмірі 5244405,15 грн.

Натомість відповідач наявність у нього перед позивачем вказаного основного боргу в сумі 5244405,15 грн не спростував, доказів його оплати (часткової оплати) суду не надав, а тому вимоги позивача в частині стягнення основного боргу в сумі 5244405,15 грн є обґрунтованими, матеріалами справи підтверджені та підлягають задоволенню.

Крім того, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором (за період дії договору) щодо сплати відповідачем позивачу основного боргу позивачем поряд з основним боргом в сумі 5244405,15 грн заявлено до стягнення з відповідача також 408401,93 грн пені та 33567,27 грн 3 % річних за період прострочення з 27.06.2025 по 04.09.2025. Відповідач вказаний період прострочення не заперечує, однак посилається встановлене в пункті 5.6 договору обмеження нарахувань відповідачу-замовнику пені, 3% річних та інфляційних витрат загальним розміром не більше 1% від загальної вартості порушених (невиконаних) замовником договірних зобов`язань.

Вирішуючи спір в цій частині, суд зазначає, що правові наслідки порушення зобов`язання визначені в ст.611 Цивільного кодексу України, відповідно до якої у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Частиною 3 ст.549 Цивільного кодексу України визначено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Крім того, відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи факт виникнення у відповідача простроченого основного боргу, який відповідачем не спростований, суд зазначає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача договірної пені є обґрунтованими, однак в межах розміру пені, яка встановлена Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», надалі Закон.

Так, відповідно до ст.1 вищевказаного Закону платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

При цьому, відповідно до ст.3 вказаного Закону розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Однак позивачем в позовній заяві вимоги про стягнення пені заявлені за ставкою пені 0,1% від суми боргу за кожен день, а отже на підставі ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» застосована договірна ставка пені для обчислення розміру пені за прострочення відповідачем сплати основного боргу позивачу підлягає обмеженню розміром подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нарахована пеня. У зв`язку з цим суд здійснює перерахунок розміру пені, застосовуючи при цьому обмеження розміру ставки пені як вказано вище.

При цьому позивач при розрахунку пені та 3% річних не врахував не лише передбачене статтею 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» обмеження договірної пені розміром подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нарахована пеня, а й не врахував також встановлене в пункті 5.6 договору обмеження нарахувань відповідачу-замовнику пені, 3% річних та інфляційних витрат загальним розміром не більше 1% від загальної вартості порушених (невиконаних) замовником договірних зобов`язань.

Таким чином, відповідно до перерахунку, здійсненого судом із застосуванням ставки пені у межах ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» та у межах встановленого в пункті 5.6 договору обмеження, сума пені становить 18876,78 грн, сума 3% річних становить 33567,27 грн, що сукупно становить 52444,05 грн (18876,78+ 33567,27 = 52444,05) та відповідає встановленому в пункті 5.6 договору обмеженню в розмірі 1% від основного боргу в сумі 5244405,15 грн.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 408401,93 грн пені та 33567,27 грн 3 % річних підлягають частковому задоволенню, а саме в розмірі 18876,78 грн пені та 33567,27 грн3% річних, а в решті цих вимог про стягнення 389525,15 грн пені суд відмовляє за їх безпідставністю.

Розглядаючи подане відповідачем клопотання про розстрочення виконання рішення суду у цій справі суд, враховуючи надані сторонами докази та інші матеріали справи, зазначає наступне.

Згідно з частиною 1 ст.239 Господарського процесуального кодексу України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (частина 3 ст. 331 цього Кодексу).

Згідно з частиною 4 ст.331 цього Кодексу, вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Необхідною умовою для надання розстрочки виконання рішення суду є винятковий випадок та наявність обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 15.03.2018 у справі №910/8153/17, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, тощо. Таким чином, законодавець у будь-якому випадку пов`язує відстрочення виконання судового рішення у судовому порядку з об`єктивними, непереборними, винятковими обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення. При цьому положення ГПК України не містять визначеного переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання. Тому суд повинен оцінити докази, що підтверджують зазначені обставини, за правилами ст. 86 цього Кодексу. Відповідно до вказаної статті господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. З урахуванням наведеного, суд самостійно вирішує питання стосовно достовірності доказів, достатності їх для винесення рішення, істинності відомостей, які містяться в доказах.

Разом з тим необхідно враховувати, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 №11-рп/2012); відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece), від 19.03.97 р., п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II); за певних обставин затримка з виконанням судового рішення може бути виправданою, але затримка не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 ст. 6 Конвенції права (див. рішення у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії", №22774/93, п. 74, ECHR 1999-V).

Враховуючи те, що існування заборгованості, підтверджене обов`язковими та такими, що підлягають виконанню, судовими рішеннями, надає особі, на чию користь воно було винесено, "легітимні сподівання" на те, що заборгованість буде йому сплачено та така заборгованість становить "майно" цієї особи у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення у справі "Пономарьов проти України" від 03.04.2008 р.), то з метою недопущення порушення гарантованих Конституцією України та Конвенцією права на справедливий суд та права на повагу до приватної власності суд, який надає відстрочку чи розстрочку у виконанні рішення, у кожному конкретному випадку повинен встановити: 1) чи затримка у виконанні рішення зумовлена особливими і непереборними обставинами; 2) чи передбачена домовленістю сторін чи у національному законодавстві компенсація "потерпілій стороні" за затримку виконання рішення, ухваленого на його користь судового рішення, та індексації присудженої суми; 3) чи не є період виконання рішення надмірно тривалим для стягувача як "потерпілої сторони"; 4) чи дотримано справедливий баланс інтересів сторін у спорі.

Тобто, у цьому контексті для виправдовування затримки виконання рішення суду недостатньо лише зазначити про відсутність у боржника коштів. Обов`язково мають враховуватися і інтереси іншої сторони спору, на користь якої прийнято рішення.

Водночас, оскільки пункт 1 ст. 6 Конвенції захищає виконання остаточних судових рішень, вони не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (рішення ЄСПЛ у справі "Горнсбі проти Греції", у справі "Бурдов проти Росії", у справі "Ясюнієне проти Литви").

Складне фінансове становище відповідача, яким обґрунтована винятковість обставин, що ускладнюють виконання судового рішення, з урахуванням того, що господарська діяльність здійснюється ним на власний ризик, не може бути безумовною підставою для надання відстрочення виконання судового рішення; при цьому, відстрочення виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника (постанова Верховного Суду від 15.03.2018 р. у справі №910/8153/17).

Таким чином, необхідною умовою задоволення заяви про надання відстрочки виконання рішення суду є з`ясування факту дотримання балансу інтересів сторін, господарські суди повинні досліджувати та оцінювати не тільки доводи боржника, а і заперечення кредитора, зокрема, щодо і його фінансового стану. При цьому, суд повинен врахувати можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк, але, перш за все, повинен врахувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, наведені відповідачем обставини, не свідчать про неможливість виконання рішення суду у даній справі, а лише відображають поточну підприємницьку діяльність заявника, що не є обставинами, з якими закон пов`язує можливість відстрочення виконання судового рішення, а обставини, на які посилається відповідач у заяві, лише вказують на несприятливість виконання рішення суду для нього у цей час та можливість настання негативних наслідків у зв`язку з цим. При цьому, фінансове становище відповідача є результатом його власної підприємницької діяльності.

Суд зазначає, що при вирішенні питання про надання розстрочки необхідно врахувати, що спір у даній справі виник саме з вини відповідача у зв`язку з несвоєчасною сплатою відповідних платежів.

Поряд з цим суд відзначає, що тяжка економічна ситуація в країні, яка спричинена військовою агресією, носить загальний характер та у повній мірі стосується обох сторін. Як позивач, так і відповідач несуть однакову економічну відповідальність за свої дії та однакові ризики, оскільки господарська діяльність здійснюється на власний ризик, за власним комерційним розрахунком щодо наслідків вчинення відповідних дій, суб`єкт господарювання повинен самостійно розраховувати ризики настання несприятливих наслідків в результаті тих чи інших дій та самостійно приймати рішення про вчинення (чи утриматись від) таких дій. Учасник договору не повинен відповідати за прорахунки суб`єкта підприємницької діяльності, з яким він уклав договір.

Суд також звертає увагу на те, що відповідно до обставин цього спору кінцевий замовник робіт Департамент розрахувався із відповідачем як генеральним підрядником за виконані позивачем-субпідрядником роботи. Тому доводи відповідача про виникнення у нього кризової ситуації внаслідок наявної заборгованості за фактично надані (виконані), проте не оплачені послуги (роботи) за рахунок бюджетних коштів з боку замовників, не є релевантними для розгляду цієї справи №911/2841/25, адже відповідно до обставин цієї справи відповідач як генеральний підрядник фактично отримав фінансування від кінцевого замовника робіт, однак не розрахувався із позивачем-субпідрядником.

Враховуючи викладене, відповідачем на даний час не надано суду беззаперечних доказів на підтвердження існування виключних обставин, що можуть бути підставами для розстрочення виконання рішення суду.

За вказаних обставин, суд не вбачає підстав для розстрочення виконання рішення суду у даній справі, в зв`язку з чим відмовляє в задоволенні заяви відповідача про розстрочення виконання рішення.

Відповідно до частини 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами, зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами (частина 2 ст. 73 цього Кодексу).

Частинами 1 та 2 ст.86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Приймаючи до уваги вищевикладене суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме з відповідача підлягають стягненню на користь позивача 5244405,15 грн основного боргу, 18876,78 грн пені та 33567,27 грн 3% річних.

У зв`язку із частковим задоволенням позову сплачений позивачем судовий збір відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається судом на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто в сумі 63562,19 грн(5296849,20 х 0,015 х 0,8 = 63562,19 грн).

Керуючись ст.2, 4-9, 11, 13, 14, 18, 20, 73-80, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «МІШЕМ» до Товариства з обмеженою відповідальністю «СПЕЦ КОМПЛЕКТ ПОСТАЧ» про стягнення 5244405,15 грн основного боргу, 408401,93 грн пені та 33567,27 грн 3% річних задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СПЕЦ КОМПЛЕКТ ПОСТАЧ» (08132, Київська обл., м. Вишневе, вул. Київська, 29-а, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «МІШЕМ» (43016, м. Луцьк, вул. Б. Хмельницького, 47, оф.201, код ЄДРПОУ 40121 (п`ять мільйонів двісті сорок чотири тисячі чотириста п`ять грн) 15 коп. основного боргу, 18876 (вісімнадцять тисяч вісімсот сімдесят шість) грн 78 коп. пені, 33567 (тридцять три тисячі п`ятсот шістдесят сім) грн 27 коп. 3% річних та 63562 (шістдесят три тисячі п`ятсот шістдесят дві) грн 19 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «МІШЕМ» до Товариства з обмеженою відповідальністю «СПЕЦ КОМПЛЕКТ ПОСТАЧ» в частині стягнення 389525,15 грн пені відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення Господарського суду Київської області набирає законної сили у строк та порядку, які передбачені ст.241 Господарського процесуального кодексу України, та може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 23.03.2026.

Суддя О.О. Третьякова