РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

10.02.2026Справа № 910/7188/25

За первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сайфер Про";

до Державного підприємства "Інфотех";

про стягнення 7 037 598,10 грн,

за зустрічним позовом Державного підприємства "Інфотех";

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сайфер Про";

про визнання недійсними окремих положень додатку до договору та застосування наслідків недійсності правочину в частині.

Суддя Мандриченко О. В.

Секретар судового засідання Григоренко С. В.

Представники за первісним позовом:

Від позивача: Микитишин О.М., адвокат, ордер серії АА № 1587418 від 20.05.2025;

Від відповідача: Дудник В.М., адвокат, довіреність № 20 від 30.12.2024.

Представники за зустрічним позовом:

Від позивача: Дудник В.М., адвокат, довіреність № 20 від 30.12.2024;

Від відповідача: Микитишин О.М., адвокат, ордер серії АА № 1587418 від 20.05.2025.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Сайфер Про" звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом, в якому просить стягнути з Державного підприємства "Інфотех" заборгованість за договором № 1612/22 про закупівлю послуг від 16.12.2022 та додаткової угоди №1 від 24.04.2024 до нього у розмірі 6 600 000,00 грн, пеню у розмірі 72 600,00 грн), 3% річних у розмірі 83 539,63 грн та інфляційні втрати - 281 458,47 грн, а всього - 7 037 598,10 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.06.2025 вирішено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі № 910/7188/25, справу розглядати за правилами загального позовного провадження, а підготовче засідання призначити на 08.07.2025.

27.06.2025 Державне підприємство "Інфотех" подало до господарського суду відзив на позовну заяву, в якій просило відмовити у задоволенні позову.

Також 27.06.2025 до суду надійшла зустрічна позовна заява Державного підприємства "Інфотех", в якому останнє просить суд:

- визнати недійсними окремі положення додатку 2 до договору № 1612/22 від 16.12.2022, які не були реалізовані, не відповідають вимогам чинного законодавства, не використовуються та втратили актуальність, а саме: пункти 1.1.4, 1.1.5, 1.1.6 підрозділу 1.1 "Підсистеми виконання операцій з КЕП (ЕП)", розділу 1 "Послуги з розширення базових функціональних можливостей центральної підсистеми єдиної інформаційної системи МВС, в рамках реалізації інформаційної безпеки єдиної інформаційної системи МВС" у Додатку 2 до Договору "Розрахунок вартості Послуг";

- застосувати наслідки недійсності правочину в частині, відповідно до положень статті 216 Цивільного кодексу України, з огляду на принципи законності, раціонального та ефективного використання державних коштів, а також необхідність захисту майнових інтересів державного підприємства в умовах воєнного стану, зокрема, внести відповідні зміни до пункту 3.2 Договору № 1612/22 від 16.12.2022, шляхом зменшення загальної вартості договору на суму вартості послуг, які не були реалізовані, не використовуються та не можуть бути впроваджені у діяльність ДП "Інфотех".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.07.2025 вирішено прийняти зустрічну позовну заяву Державного підприємства "Інфотех" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сайфер Про" про визнання недійсними окремих положень додатку до договору та застосування наслідків недійсності правочину в частині до спільного розгляду з первісним позовом в межах справи 910/7188/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сайфер Про" до Державного підприємства "Інфотех" про стягнення 7 037 598,10 грн. Зустрічний позов Державного підприємства "Інфотех" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сайфер Про" про визнання недійсними окремих положень додатку до договору та застосування наслідків недійсності правочину в частині об`єднати в одне провадження з первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сайфер Про" до Державного підприємства "Інфотех" про стягнення 7 037 598,10 грн. Продовжено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання відбудеться 08.07.2025.

03.07.2025 до господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Сайфер Про" надійшла відповідь на відзив Державного підприємства "Інфотех" на позов.

Державне підприємство "Інфотех" 04.07.2025 подало до господарського суду заперечення на відповідь Товариства з обмеженою відповідальністю "Сайфер Про" на відзив.

08.07.2025 Державне підприємство "Інфотех" подало до господарського суду клопотання про зменшення неустойки (пені) на 99%.

18.07.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю "Сайфер Про" подало до господарського суду відзив на зустрічну позовну заяву, в якій просило відмовити у задоволенні зустрічного позову.

24.07.2025 Державне підприємство "Інфотех" подало до господарського суду відповідь на відзив Товариства з обмеженою відповідальністю "Сайфер Про" на зустрічний позов.

29.07.2025 до господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Сайфер Про" надійшло заперечення на відповідь Державного підприємства "Інфотех" на відзив.

09.09.2025 Державне підприємство "Інфотех" подало до господарського суду заяву про зміну підстав зустрічного позову, в якій просило:

- визнати недійсними окремі положення додатку 2 до договору № 1612/22 від 16.12.2022, які не були реалізовані, не відповідають вимогам чинного законодавства, не використовуються та втратили актуальність, а саме: пункти 1.1.4, 1.1.5, 1.1.6 підрозділу 1.1 "Підсистеми виконання операцій з КЕП (ЕП)", розділу 1 "Послуги з розширення базових функціональних можливостей центральної підсистеми єдиної інформаційної системи МВС, в рамках реалізації інформаційної безпеки єдиної інформаційної системи МВС" у додатку 2 до договору "Розрахунок вартості Послуг";

- застосувати наслідки недійсності правочину в частині, відповідно до положень статті 652 Цивільного кодексу України, з огляду на принципи законності, раціонального та ефективного використання державних коштів, а також необхідність захисту майнових інтересів державного підприємства в умовах воєнного стану, зокрема, внести відповідні зміни до пункту 3.2 договору № 1612/22 від 16.12.2022, шляхом зменшення загальної вартості договору на суму вартості послуг, які не були реалізовані, не використовуються та не можуть бути впроваджені у діяльність Державного підприємства "Інфотех".

У підготовчому засіданні 07.10.2025 судом розглядалася заява Державного підприємства "Інфотех" про зміну підстав зустрічного позову, з урахуванням поданої заяви про уточнення позовних вимог, в якій заявник просив:

- визнати недійсними пункти 1.1.4, 1.1.5, 1.1.6 підрозділу 1.1 "Підсистеми виконання операцій з КЕП (ЕП)", розділу 1 "Послуги з розширення базових функціональних можливостей центральної підсистеми єдиної інформаційної системи МВС, в рамках реалізації інформаційної безпеки єдиної інформаційної системи МВС" у додатку 2 до договору № 1612/22 від 16.12.2022;

- внести зміни до пункту 3.2 договору № 1612/22 від 16.12.2022 в частині зменшення вартості договору на суму 6 600 000,00 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Враховуючи вищезазначене, судом прийнято заяву Державного підприємства "Інфотех" про зміну підстав зустрічного позову, з урахуванням поданої заяви про уточнення позовних вимог, та постановлено продовжувати розгляд справи з її врахуванням.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.10.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу № 910/7188/25 до судового розгляду по суті.

Представник позивача за первісним позовом у судовому засіданні 10.02.2026 просив первісний позов задовольнити повністю.

Представник відповідача за первісним позовом у судовому засіданні 10.02.2026 проти позовних вимог заперечував, у задоволенні первісного позову просив відмовити.

Представник позивача за зустрічним позовом у судовому засіданні 10.02.2026 просив зустрічний позов задовольнити повністю.

Представник відповідача за зустрічним позовом у судовому засіданні 10.02.2026 проти позовних вимог заперечував, у задоволенні зустрічного позову просив відмовити.

10.02.2026 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

16.12.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Сайфер Про" (далі також Виконавець, позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом) та Державним підприємством "Інфотех" (далі також Замовник, відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом) укладено договір № 1612/22 про закупівлю послуг (далі договір), відповідно до п. 1.1. якого, на умовах, в порядку та строки, визначені цим договором, Виконавець зобов`язався надати послуги з розширення функціональних можливостей центральної підсистеми єдиної інформаційної системи МВС, в рамках реалізації інформаційної безпеки єдиної інформаційної системи МВС (надалі Послуги), а Замовник зобов`язався прийняти надані Послуги та їх результати і оплатити їх на умовах, визначених цим Договором.

Пунктом 1.2. договору визначено, що предмет закупівлі за цим договором визначено згідно Єдиного закупівельного словника ДК 021:2015 за CPV кодом 72250000-2 «Послуги, пов`язані із системами та підтримкою» (послуги з розширення базових функціональних можливостей центральної підсистеми єдиної інформаційної системи МВС, в рамках реалізації інформаційної безпеки єдиної інформаційної системи МВС (ДК 021:20-5 «Послуги з підтримки систем»)).

Вимоги до Послуг та інформація про технічні, якісні та кількісні характеристики предмета закупівлі визначені Сторонами договору у Розрахунку вартості послуг додатку №2 та Технічних вимогах додатку №3, що є невід`ємними частинами договору (п 1.3. договору).

Згідно п. 2.6. договору, надання Послуг за цим договором включає в себе постачання програмного забезпечення, право на використання якого здійснюється Замовником на підставі ліцензії (ліцензійного договору) відповідного до умов цього договору.

Відповідно п. 3.2. договору, загальна ціна даного договору становить: 10 544 000,00 (десять мільйонів п`ятсот сорок чотири тисячі грн 00 коп.) без ПДВ, безпосередньо ПДВ складає 1 524 000,00 (один мільйон п`ятсот двадцять чотири тисячі грн 00 коп.), а разом з ПДВ 12 068 000,00 (дванадцять мільйонів шістдесят вісім тисяч грн 00 коп.).

Як передбачено п. 3.5.-3.7. договору, оплата вартості наданих Послуг здійснюється Замовником протягом 180 (сто вісімдесят) календарних днів після отримання результатів наданих послуг та підписання Сторонами Акта приймання-передачі наданих послуг на підставі отриманого від Виконавця рахунку. Оплата здійснюється шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний банківський рахунок Виконавця, вказаний в цьому договорі. Зобов`язання Замовника з оплати послуг за цим договором вважаються належним чином виконаними з моменту списання грошових коштів з рахунку Замовника.

За змістом п. 4.2. договору, строк надання Послуг за цим договором з 01.07.2022 до 31.12.2022.

Згідно з п. 4.3.-4.6. договору, з метою підтвердження факту надання послуг Сторони складають відповідний Акт приймання-передачі наданих послуг (далі-Акт). За результатами наданих послуг за цим договором Виконавець зобов`язаний скласти, підписати Акт і надати його Замовнику на підпис у двох примірниках. Замовник підтверджує факт отримання від Виконавця результатів наданих Послуг та Акта. Замовник протягом 10 (десяти) робочих днів від дати одержання від Виконавця складеного належним чином Акта, за результатами перевірки результатів наданих послуг, у разі відсутності обґрунтованих зауважень щодо обсягів, строків та якості наданих Послуг, підписує такий Акт і у цей же термін повертає один примірник Виконавцю. Підписаний представниками сторін Акт є підтвердженням належного надання Послуг за цим договором.

Місцем передання результатів Послуг, що є предметом даного договору є місцезнаходження Замовника: вул. Дегтярівська, буд. 15Б, м. Київ, 04050 (п. 4.9. договору).

Як передбачено п. 6.3. договору, у разі порушення строків оплати, Виконавець має право стягнути з Замовника пеню у розмірі 0,01% від суми простроченого платежу за кожний банківський день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня. Розмір пені може бути змінено за погодженням Сторін.

Пунктами 9.1., 9.2. договору передбачено, що договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і скріплення його печатками сторін (якщо сторони використовують печатку) та діє до 31.12.2022, але в будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, передбачених цим договором та чинним законодавством України. Сторони дійшли спільної згоди, що відповідно до частини 3 статті 631 Цивільного кодексу України та статті 180 Господарського кодексу України, умови даного договору поширюються на правовідносини, які виникли між Сторонами з 01.07.2022.

У п. 9.3. договору сторони погодили, що закінчення строку дії цього договору не звільняє жодну зі Сторін від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору.

Позивач за первісним позовом, вказує, що на виконання договірних зобов`язань надав послуги, що є предметом договору, а відповідач за зустрічним позовом їх прийняв без зауважень, однак з дати приймання-передачі Послуг, на виконання договірних зобов`язань замовник провів лише частково оплату наданих послуг у розмірі 5 468 000,00 гривень, тобто, останній не здійснив остаточних розрахунків за надані послуги у результаті чого виникла заборгованість у розмірі 6 600 000,00 грн.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення первісних позовних вимог, вказує, що на той час існувала об`єктивна необхідність у впровадженні нових технічних рішень, які б відповідали європейським стандартам eIDAS та ETSI, підтримували сучасні формати КЕП і забезпечували хмарну підписну взаємодію, візуалізацію підписів через QR-коди, а також безпечний віддалений доступ до підписаних даних. Такий функціонал був важливим з урахуванням зростаючого обсягу документів, що мали виключно електронну форму та мали б використовуватися у державному та комерційному обігу. Тобто у 2022 році укладення Договору було законодавчо обґрунтованим і відповідало тодішнім державним пріоритетам цифровізації

Однак, за твердженнями відповідача за первісним позовом, з моменту укладення договору у 2022 році нормативно-правове регулювання в Україні в сфері електронної ідентифікації та кваліфікованого електронного підпису зазнало істотних змін, зокрема, в листопаді 2023 року було прийнято нові редакції постанов Кабінету Міністрів України №1150 (щодо функціонування ІСЕІ) та №1198 (щодо визнання іноземних сертифікатів електронного підпису).

А відтак, на думку відповідача за первісним позовом, з огляду на оновлення законодавства та зміну технологічної архітектури в державі, подальше використання низки послуг, передбачених договором, стало неактуальним, технічно неможливим або неефективним. Саме тому оплаті підлягали виключно ті позиції, які були реалізовані, використані, відповідають актуальним потребам систем МВС та відповідають чинному правовому полю, а рішення не здійснювати оплату за ті послуги за договором, які не були впроваджені чи втратили актуальність, є цілком обґрунтованим з точки зору законності, доцільності та державної фінансової політики.

Позивач за зустрічним позовом вказує, що на нього покладено завдання із забезпечення підтримки інформаційної інфраструктури Міністерства внутрішніх справ України та центральних органів виконавчої влади, діяльність яких спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через МВС, у тому числі в умовах воєнного стану а Станом на грудень 2022 року, в умовах стрімкої цифровізації державних послуг, а також переходу до електронного документообігу на всіх рівнях взаємодії громадян, бізнесу та органів влади, перед Міністерством внутрішніх справ України та його підрозділами постало завдання забезпечення технологічної сумісності, правової легітимності та високої надійності електронних сервісів, зокрема у межах Єдиної інформаційної системи МВС (ЄІС МВС).

Позивач за первісним позовом, звертає увагу, що у зв`язку з тим, що на той час існувала об`єктивна необхідність у впровадженні нових технічних рішень, які б відповідали європейським стандартам eIDAS та ETSI, підтримували сучасні формати КЕП і забезпечували хмарну підписну взаємодію, візуалізацію підписів через QR-коди, а також безпечний віддалений доступ до підписаних даних був укладений між сторонами договір.

Однак, як зазначає позивач за первісним позовом, з моменту укладення договору у 2022 році нормативно-правове регулювання в Україні в сфері електронної ідентифікації та кваліфікованого електронного підпису зазнало істотних змін, зокрема, в листопаді 2023 року було прийнято нові редакції постанов Кабінету Міністрів України №1150 (щодо функціонування ІСЕІ) та №1198 (щодо визнання іноземних сертифікатів електронного підпису), а відтак, з огляду на оновлення законодавства та зміну технологічної архітектури в державі, подальше використання низки послуг, передбачених договором, стало неактуальним, технічно неможливим або неефективним, саме тому оплаті підлягали виключно ті позиції, які були реалізовані, використані, відповідають актуальним потребам систем МВС та відповідають чинному правовому полю. Таким чином, у контексті реальної структури, архітектури та практичного функціонування ЄІС МВС, частина функціоналу та ліцензій, передбачених договором №1612/22, не використовувалася через відсутність як технічної потреби, так і запитів з боку користувачів або адміністративних суб`єктів системи. У зв`язку з цим оплата за такі невикористані елементи була б економічно недоцільною, і суперечила б принципам ефективного використання коштів Замовника.

Підсумовуючи, позивач за первісним позовом вказує, що договір було укладено в результаті помилки, оскільки, з врахуванням законодавчих змін, такий договір не був би укладений, а відтак окремі його положення підлягають визнанню недійсним.

Відповідач за зустрічним позовом, заперечуючи проти задоволення зустрічних позовних вимог, вказує, що як вбачається з преамбули договору, Сторони обізнані із загальними вимогами, додержання яких є необхідними для чинності правочину, маючи на меті реальне настання правових наслідків, діючи добровільно, маючи на меті обсяг цивільної право- та дієздатності, керуючись постановою Кабінету Міністрів України №1178 від 12.10.2022 «Про затвердження особливостей здійснення публічний закупівлей товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України «Про публічні закупівлі», на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування» уклали цей договір.

Також відповідач за зустрічним позовом звертає увагу, що як на момент укладення договору так і протягом строку надання послуг з 01.07.2022 по 31.12.2022 і після його спливу, надані Послуги відповідали нормативно-правовому полю у сфері цифровізації та прийняті замовником у повному обсязі без жодних зауважень.

Крім того, виконавець зазначає, що зміни в законодавстві не вплинули на актуальність технічних показників програмних продуктів та її функціональність, які був розроблені на замовлення замовника згідно договору та передані йому на підставі Акту №1 приймання-передачі послуг від 26.12.2022 та які він прийняв, але відмовляється оплачувати.

Більш того, виконавець стверджує, що саме замовник був ініціатором листів від 01.03.2024 та 10.04.2024, в яких зверталося до виконавця щодо внесення змін до договору, пов`язаних з погодженням відстрочки оплати послуг до 31.12.2024 шляхом укладення додаткової угоди до договору, та, як наслідок, було укладено додаткову угоду №1 від 24.04.2024 до договору, якою сторони узгодили між собою, що оплата вартості наданих послуг здійснюється замовником у термін до 31 грудня 2024 року. Тобто, станом на березень та квітень 2024 року питання неактуальності вказаних вище послуг, які замовник не бажає сплачувати та інших підстав, якими він обґрунтовує свої вимоги, не піднімались, замовника все влаштовувало аж до того часу поки виконавець не звернувся до суду за захистом порушених прав. Така суперечлива поведінка замовника може свідчити лише про намір ухилитися від виконання прямих договірних зобов`язань.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача за первісним позовом підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до положень статей 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з статтею 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Проаналізувавши укладений між позивачем та відповідачем договір, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він є договором поставки з елементами договору про надання послуг (змішаний договір).

У частині 2 статті 712 ЦК України зазначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 статті 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

В силу приписів ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України, статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України), зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За змістом ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, не заперечується сторонами та встановлено судом, на виконання договірних зобов`язань Виконавець надав послуги, що є предметом договору №1612/22 про закупівлю послуг від 16.12.2022 загальною вартістю 12 068 000,00 грн, а Замовник прийняв їх, що підтверджується Актом №1 приймання-передачі послуг від 26 грудня 2022 року за договором №1612/22 від 16.12.2022, згідно якого Замовником прийнято:

- послуги з розширення базових функціональних можливостей центральної підсистеми єдиної інформаційної системи МВС, в рамках реалізації інформаційної безпеки єдиної інформаційної системи МВС, у тому числі:

- послуги з постачання програмного забезпечення:

- комп`ютерна програма «Шифр-VPN», Серверний шлюз для побудови з`єднань клієнт-сервер (у вигляді віртуального аплаєнса) 3 Ліцензії;

- клієнтське настільне застосування для побудови з`єднань клієнт-сервер (у вигляді настільного застосунку для OC Windows та Linux) 2500 Ліцензій;

- комп`ютерна програма «Шифр- VPN». Клієнтське мобільне застосування для побудови з`єднань клієнт-сервер (для ОС Android) 500 Ліцензій;

- комп`ютерна програма «Система довготривалого зберігання документів «Шифр-Arch» - 1 Ліцензія, включаючи розгортання.

Згідно з п. 4.3.-4.6. договору, з метою підтвердження факту надання послуг Сторони складають відповідний Акт приймання-передачі наданих послуг (далі-Акт). За результатами наданих послуг за цим договором Виконавець зобов`язаний скласти, підписати Акт і надати його Замовнику на підпис у двох примірниках. Замовник підтверджує факт отримання від Виконавця результатів наданих Послуг та Акта. Замовник протягом 10 (десяти) робочих днів від дати одержання від Виконавця складеного належним чином Акта, за результатами перевірки результатів наданих послуг, у разі відсутності обґрунтованих зауважень щодо обсягів, строків та якості наданих Послуг, підписує такий Акт і у цей же термін повертає один примірник Виконавцю. Підписаний представниками сторін Акт є підтвердженням належного надання Послуг за цим договором.

Вказаним актом, Замовник засвідчив, що послуги надані Виконавцем за умовами договору у повному обсязі та претензій щодо обсягу, якості та строків надання послуг відсутні у приймаючої сторони.

Відповідно до частини 1 статті 691 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

За приписами частин 1, 2 статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

За змістом ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як передбачено п. 3.5.-3.7. договору, оплата вартості наданих Послуг здійснюється Замовником протягом 180 (сто вісімдесят) календарних днів після отримання результатів наданих послуг та підписання Сторонами Акта приймання-передачі наданих послуг на підставі отриманого від Виконавця рахунку. Оплата здійснюється шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний банківський рахунок Виконавця, вказаний в цьому договорі. Зобов`язання Замовника з оплати послуг за цим договором вважаються належним чином виконаними з моменту списання грошових коштів з рахунку Замовника.

Як встановлено судом, з дати приймання-передачі послуг, а саме 26.12.2022 на виконання договірних зобов`язань Замовник провів частково оплату наданих послуг у розмірі 5 468 000,00 гривень, що підтверджується банківськими виписками від 28.12.2022, від 30.06.2023, від 22.08.2023, від 25.12.2023 та актом звірки взаєморозрахунків за період з 01.01.2023 по 31.12.2023.

Таким чином вартість несплачених послуг складає 6 600 000,00 грн, що також підтверджується актом звірки взаєморозрахунків за період з 01.01.2023 по 31.12.2023, який складений та підписаний Сторонами без зауважень.

З наведеного вбачається, що у Замовника наявна заборгованість перед Виконавцем у розмірі 6 600 000,00 грн за договором.

24 квітня 2024 року між Сторонами договору було укладено додаткову угоду №1 до нього (далі додаткова угода №1), згідно п. 1. якої Сторони дійшли спільної згоди, що оплата вартості наданих Послуг здійснюється Замовником у термін до 31 грудня 2024 року.

Також, згідно п. 6. додаткової угоди №1, Сторони встановили, що керуючись ст. 631 Цивільного кодексу України, умови додаткової угоди застосовуються до відносин між ними, які виникли до її укладення, а саме, з 16 грудня 2022 року.

Однак, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, Замовник станом на час розгляду справи в суді заборгованість у розмірі 6 600 000,00 грн не сплатив.

Керуючись п.6.8. договору, яким Сторони передбачили обов`язкове досудове врегулювання спорів між Сторонами, 24.02.2025 року засобами поштового зв`язку АТ «Укрпошта» Виконавцем направлено Замовнику претензію про погашення заборгованості у розмірі 6 600 000,00 грн згідно договору №1612/22 про закупівлю послуг від 16.12.2022 року та Акт звірки взаємних розрахунків за період з 16.12.2022 по 01.01.2025.

Згадана Претензія з додатками до неї була отримана Замовником 26.02.2025, але жодної відповіді на Претензію з боку останнього не було надано, а заявлені вимоги не були задоволені.

Таким чином, станом на день подачі позову, Виконавцем свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а Замовник не здійснив остаточних розрахунків за надані послуги у результаті чого у останнього виникла заборгованість у розмірі 6 600 000,00 грн.

Таким чином, суд констатує, що Замовник, всупереч умовам договору та положенням цивільного законодавства, не виконав своє зобов`язання у строк, встановлений договором.

За змістом ч. 1, 2 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

А відтак, враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що відповідач за зустрічним позовом, в порушення вищезазначених норм Цивільного кодексу України та умов договору, допустив прострочення виконання свого зобов`язання.

Згідно з ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

При зверненні до суду позивач просив стягнути з відповідача на його користь 3% річних у розмірі 83 539,63 грн та інфляційні у розмірі 281 458,47 грн.

Пунктом 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитору зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (п.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" №14 від 17.12.2013).

Суд, перевіривши розрахунок 3% річних, як плати за користування чужими грошовими коштами за період прострочки відповідачем оплати за надані послуги у розмірі 83 539,63 грн вважає, що ця частина позовних вимог підлягає задоволенню у повному обсязі.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п. 3.1, 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" №14 від 17.12.2013)

Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Разом із тим, суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплату яких передбачено частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Згідно з положеннями ст. 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України.

Відповідно до ст. 3 вищевказаного Закону, індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Оскільки індекси інфляції є саме коефіцієнтами, призначенням яких є переведення розміру заборгованості у реальну величину грошових коштів з урахуванням знецінення первинної суми, такі інфляційні втрати не можуть бути розраховані за певну кількість днів прострочення, так як їх розмір не відповідатиме реальній величині знецінення грошових коштів, що існував у певний період протягом місяця, а не на конкретну дату чи за декілька днів.

Згідно з листом Державного комітету статистики України №11/1-5/73 від 13.02.2009 також не має практичного застосування середньоденний індекс інфляції, що може бути розрахований за формулою середньої геометричної незваженої (корінь з місячного індексу в 31 (30) степені). Так, він вказує лише на темп приросту цін за 1 день та не є показником реальної величини знецінення грошових коштів кредитора за період прострочення боржником своїх зобов`язань.

Зазначені висновки підтверджуються рекомендаціями Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, даних у листі Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.1997, відповідно до яких визначення загального індексу за певний період часу здійснюється шляхом перемноження помісячних індексів, тобто накопичувальним підсумком. Його застосування до визначення заборгованості здійснюється за умов, якщо в цей період з боку боржника не здійснювалося платежів, тобто розмір основного боргу не змінювався. У випадку, якщо боржник здійснював платежі, загальні індекси інфляції і розмір заборгованості визначаються шляхом множення не за весь період прострочення, а виключно по кожному періоду, в якому розмір заборгованості не змінювався, зі складанням сум отриманих в результаті інфляційних збитків кожного періоду. При цьому, слід вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з врахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

Таким чином, інфляційні мають розраховуватись шляхом визначення різниці між добутком суми боргу та помісячних індексів інфляції за час прострочення, розділених на сто, і сумою боргу.

Зазначене відповідає п. 6 наказу Держкомстату №265 від 27.07.2007 "Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін", відповідно до якого розрахунки базового індексу споживчих цін проводяться за міжнародною класифікацією індивідуального споживання за цілями та здійснюються відповідно до модифікованої формули Ласпейреса. Розрахунки базового індексу споживчих цін за квартал, період з початку року і т.п. проводяться "ланцюговим" методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т.д.) індексів.

При цьому, коли відносно кожного грошового зобов`язання, які мають різні строки виникнення, проводиться оплата частинами через короткі проміжки часу, розрахунок інфляційних втрат необхідно здійснювати щодо кожного окремого платежу, як складової загальної суми окремого грошового зобов`язання, за період з моменту виникнення обов`язку з оплати та який буде спільним для всіх платежів по конкретному грошовому зобов`язанню, до моменту фактичного здійснення платежу з подальшим сумуванням отриманих результатів для визначення загальної суми інфляційних втрат.

Крім того, необхідно враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

Суд, перевіривши розрахунок інфляційних, як збільшення суми основного боргу в період прострочки виконання боржником його грошового зобов`язання в зв`язку з девальвацією грошової одиниці України, за період прострочення визначений позивачем, вказує, що такі позовні вимоги підлягають задоволенню у розмірі 281 458,47 грн.

Крім того, позивач також просив стягнути з відповідача на його користь пеню у розмірі 72 600,00 грн.

Частиною 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Як передбачено п. 6.3. договору, у разі порушення строків оплати, Виконавець має право стягнути з Замовника пеню у розмірі 0,01% від суми простроченого платежу за кожний банківський день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня. Розмір пені може бути змінено за погодженням Сторін.

Таким чином, при укладанні договору, сторони визначили відповідальність за порушення зобов`язання з оплати наданих послуг у строк, який визначений у договорі.

Згідно з ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України, платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ст. 1 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань встановлює, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Дослідивши та перевіривши наданий позивачем розрахунок суми пені, господарський суд дійшов висновку, що він є обґрунтованим, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 72 600,00 грн підлягають задоволенню.

Також, відповідач за первісним позовом просить зменшити розмір пені та 3% річних на 99%.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Положенням ст. 233 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Визначені наведеними нормами положення з урахуванням приписів Господарського процесуального кодексу України щодо загальних засад господарського судочинства та щодо обов`язку суду сприяти учасникам судового процесу в реалізації їхніх прав дає право суду зменшити розмір штрафних санкцій за умови, що він значно перевищує розмір завданих допущеним порушенням збитків.

Статтею 546 Цивільного кодексу України неустойка (штраф, пеня) віднесена до переліку видів забезпечення виконання зобов`язань.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Згідно з приписами частини 1 ст. 230 Господарського кодексу України, неустойка є штрафною санкцією, яка застосовується до учасника господарських відносин у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Отже, неустойка має подвійну правову природу, є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.

Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Метою застосування неустойки є в першу чергу захист інтересів кредитора, однак не застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних для нього наслідків як суб`єкта господарської діяльності.

Відтак, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених ст. 3 Цивільного кодексу України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин. Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

При цьому, довести наявність обставин, які можуть бути підставою для відповідного зменшення, має заінтересована особа, яка заявила пов`язане з цим клопотання (відповідач).

Неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Господарський суд повинен надати оцінку як поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і запереченням інших учасників щодо такого зменшення.

Обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Закон не визначає ані максимального розміру, на який суди можуть зменшити нараховані відповідно до договору штрафні санкції, ані будь-який алгоритм такого зменшення.

Чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Підприємництво за своєю суттю є ризикованою діяльністю, в Україні діє принцип свободи договору та заборони суперечливої поведінки, сторони добровільно уклали договір і визначили штрафні санкції, тому суд має зменшувати розмір пені саме у виключних випадках з урахуванням всіх обставин справи.

При вирішенні питання про зменшення розміру штрафних санкцій суди також беруть до уваги як обставини, прямо визначені у ст. 233 Господарського кодексу України та ст. 551 Цивільного кодексу України, так і інші обставини, на які посилаються сторони і які мають бути доведені ними. Найчастіше судами враховуються такі обставини (постанови Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №916/3211/16, від 26.01.2021 у справі №922/4294/19, від 24.02.2021 у справі №924/633/20, від 16.03.2021 у справі № 922/266/20):

- ступінь виконання зобов`язання боржником (співвідношення між сумою простроченого зобов`язання та загальною сумою зобов`язання);

- причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання;

- тривалість прострочення виконання;

- наслідки порушення зобов`язання для кредитора;

- поведінку боржника (системність порушення, чи навпаки - порушення з боку боржника мало винятковий характер; намагання/зусилля боржника погасити борг або погашення основної заборгованості на момент звернення до суду, намагання врегулювати спір в досудовому порядку, звернення з пропозиціями про реструктуризацію боргу до кредитора);

- поведінку кредитора;

- майновий стан кредитора та боржника (наявність збитків, заборгованості по виплаті заробітної плати);

- негативні наслідки стягнення неустойки з боржника, які можуть настати для нього та третіх осіб (трудового колективу, населення); ризики настання неплатоспроможності боржника;

- статус боржника, предмет діяльності боржника (забезпечення оборонних потреб, безпеки та здоров`я населення);

- майнові, а також інші інтереси сторін, які заслуговують на увагу.

Втім, закон не містить вичерпного переліку обставин, які можуть бути враховані судом при зменшенні розміру неустойки, тому боржник і кредитор мають право посилатися й на інші обставини, які мають довести, а суд оцінити при ухваленні рішення.

Суд не зобов`язаний встановлювати всі можливі обставини, які можуть вплинути на зменшення пені; це не входить в предмет доказування у справах про стягнення пені. Відповідно до принципу змагальності суд оцінює лише надані сторонами докази і наведені ними аргументи. Суд повинен належним чином мотивувати своє рішення про зменшення пені, із зазначенням того, які обставини ним враховані, якими доказами вони підтверджені, які аргументи сторін враховано, а які відхилено (ст. 86, 236-238 Господарського процесуального кодексу України).

В обґрунтування вказаної вимоги, відповідачем за первісним позовом вказується, що матеріали справи не містять доказів завдання позивачеві за первісним позовом будь-яких збитків, зобов`язання Підрядником було повністю виконано, а розмір штрафу на 148% більше за ціну позову.

Оцінюючи вказані доводи відповідача судом враховано, що згідно з частинами 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У частині 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України вказується, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі Руїс-Матеос проти Іспанії від 23 червня 1993).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Суд вказує, що відповідно до звіту про фінансові результати (Звіт про сукупний дохід) за І півріччя 2025 року ДП «ІНФОТЕХ» чистий дохід від реалізації продукції склав 340 693 000,00 грн. (копія додається).

Фінансова звітність Замовника є публічною інформацією, яка оприлюднюється для загального доступу.

На офіційному сайті ДП «ІНФОТЕХ» за посиланням https://infotech.gov.ua/documents в розділі «Звітність про фінансовий стан Підприємства» опубліковано фінансову звітність Відповідача за І півріччя 2025 року, у тому числі і за попередні періоди.

Зі звіту про фінансові результати (Звіту про сукупний дохід) Замовника за І півріччя 2025 року фінансові показники зазначені наступні: - чистий дохід від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) у розмірі 340 693 000,00 грн; - валовий прибуток у розмірі 3 386 000,00,00 грн.; - інші операційні доходи у розмірі 57 665 000,00 грн; - інші доходи 46 489 000,00 грн; - фінансовий результат до оподаткування (прибуток) 3 434 000,00 грн; - сплачено податку на прибуток у розмірі 611 000,00 грн; - Чистий фінансовий результат (прибуток) 2 823 000,00 грн.

Разом з іншими документами, Замовник надає банківські виписки за 04.07.2025 та 06.07.2025, щоб показати рух коштів на рахунках, але цими документами відображається виключно один операційний день, тоді як останній працює 7 днів на тиждень кожного календарного місяця в якому по 28 (29), 30, 31 день, а надходження коштів на рахунок Замовника відбувається на регулярній основі, про що свідчать фінансові показники згідно його звітності.

Що ж до наявності дебіторсько-кредиторської заборгованості, то згідно ст. 617 ЦК України не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Тобто, наявність у боржника зобов`язань перед одним кредитором чи інших зобов`язань не є і не може бути підставою для відмови від виконання зобов`язань перед іншим кредитором, у тому числі сплати боргу і штрафних санкцій.

Частина 1 ст. 625 ЦК України вказує, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Таким чином, суд приходить до висновку, наразі відповідачем за первісним позовом належним чином доказово не обґрунтовано суду обставин, які б давали достатньо підстав для зменшення розміру пені.

Щодо зменшення розміру 3% річних, суд вказує таке.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Формами неустойки є штраф і пеня. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (п. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (п. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Неустойка має подвійну правову природу. До настання строку виконання зобов`язання неустойка є способом його забезпечення, а у разі невиконання зобов`язання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов`язання боржником. Разом з тим пеня за своєю правовою природою продовжує стимулювати боржника до повного виконання взятих на себе зобов`язань і після сплати штрафу, тобто порівняно зі штрафом є додатковим стимулюючим фактором. Після застосування такої відповідальності, як штраф, який має одноразовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов`язання, пеня продовжує забезпечувати та стимулювати виконання боржником свого зобов`язання.

Водночас формулювання ст. 625 Цивільного кодексу України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 6 червня 2012 року у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-38цс11).

Правова природа правовідносин за статтею 625 Цивільного кодексу України: не є відповідальністю та/або санкціями; спосіб компенсації втрат у зв`язку з неповерненням / не виплатою грошових коштів; плата за користування грошовими коштами; незалежно від вини боржника; регулюються законом та/або договором.

При цьому суд зазначає, що нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання та є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання як спосіб захисту грошового інтересу і полягає у відшкодуванні грошових втрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляції та отримані компенсації за неналежне виконання зобов`язань (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 №703/2718/16, від 19.06.2019 №646/14523/15)

Отже, проценти річних та інфляційні нарахування, передбачені ст. 625 Цивільного кодексу України, не є штрафними санкціями.

Пунктом 1 ст. 233 Господарського кодексу України визначено, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Оскільки проценти річних та інфляційні втрати, передбачені ст. 625 Цивільного кодексу України, не є штрафними санкціями, суд не має правових підстав для їх зменшення, тому відмовляє у задоволенні цієї частини вимог клопотання.

Щодо заперечень відповідача за первісним позовом суд вказує наступне.

Виконавець та Замовник, як сторони за договором, узгодили всі істотні та неістотні умови Договору перед його підписанням, у тому числі, перелік послуг, що надаються, їх вартість, порядок оплати, строки та порядок надання послуг, термін дії договору та порядок змін до його умов, технічні вимоги, інші умови тощо.

Відповідно до п. 4.2. договору, сторони визначили строк надання Послуг за договором з 01.07.2022 до 31.12.2022.

Разом з цим, згідно п. 9.2. договору, сторони дійшли спільної згоди, що відповідно до ч. 3 ст. 631 ЦК України та ст. 180 ГК України, умови даного договору поширюються на правовідносини, які виникли між Сторонами з 01.07.2022.

Таким чином, в межах даного договору правовідносини між Сторонами розпочалися раніше аніж укладено було сам договір, а відтак твердження Замовника, що лише в грудні 2022 року виникла необхідність в укладенні зазначеного договору з Виконавцем, не відповідає дійсним обставинам, які склалися між сторонами і умовам договору, які були погоджені та по сьогоднішній день не підлягали змінам в цій частині.

Крім того, відповідно до п. 1.8. Додатку 3 до договору «Технічні вимоги» (Технічна специфікація), - планові терміни початку та закінчення надання послуг, етапність виконання послуг з розширення функціональних можливостей ЦП ЄІС МВС в рамках реалізації інформаційної безпеки ЄІС МВС, що виконуються в компонентах ІС «Інформаційна безпека» ЦП ЄІС МВС з напрямку криптографічного захисту, відбуваються протягом 2022 року.

26.12.2022 Виконавець за умовами договору, передав, а Замовник, прийняв послуги, що підтверджується Актом №1 приймання-передачі послуг до договору.

У даному акті, Сторони зафіксували, що послуги виконані у повному обсязі, претензій у Замовника по обсягу, якості та строкам надання послуг немає, про те, що Виконавець надав Замовнику у паперовому вигляді ліцензію (права) на використання програмного забезпечення, що перелічена у Специфікації до акту та про те, що загальна вартість послуг, яку Замовник має сплатити Виконавцю за цим Актом складає 12 068 000,00 грн, у тому рахунку ПДВ 1 524 000,00 грн.

Варто зазначити, що послуги за цим договором фінансуються за рахунок власного бюджету Замовника.

Це було погоджено Сторонами і визначено у п .1.9. додатку 3 до договору «Технічні вимоги» (Технічна специфікація) (копія додавалось до Позовної заяви) і у Звіті про Договір про закупівлю, укладений без використання електронної системи закупівель UA-2022-12-21-018556-a (копія додається) згідно посилання https://prozorro.gov.ua/uk/tender/UA-2022-12-21-018556-a.

В свою чергу суд вказує, що протягом всього часу, від дати приймання-передачі послуг по 27.06.2025 від Замовника на адресу Виконавця не надходило жодного звернення щодо неактуальності (у тому числі невідповідності чинному правовому полю), технічно неможливого чи неефективного використання низки Послуг, що були надані на підставі договору.

Також суд вказує, що твердження Замовника про зміну законодавства не приймаються судом, оскільки такі зміни сталися уже після підписання акту №1 приймання-передачі послуг від 26 грудня 2022 року за договором №1612/22 від 16.12.2022, тобто, після фактичного виконання позивачем за первісним позовом свого зобов`язання.

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням вищевикладеного, оцінивши подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Сайфер Про" підлягають задоволенню у повному обсязі.

З урахуванням положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається судом на відповідача за первісним позовом.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України, у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі Руїс Торіха проти Іспанії). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі Проніна проти України, в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини Серявін та інші проти України вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі Суомінен проти Фінляндії, № 37801/97 від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії, №49684/99 від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019 Верховного Суду по справах №910/13407/17 та №915/370/16.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як законодавчо необґрунтовані та безпідставні.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача за зустрічним позовом не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною першою статті 203 Цивільного кодексу України (далі також ЦК України), зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 216 ЦК України встановлені правові наслідки недійсності правочину. Згідно з частиною першою цієї статті недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною (частина друга статті 216 ЦК України).

Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Згідно з частиною четвертою вказаної статті правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

Відповідно до частини п`ятої наведеної статті вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Статтею 217 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Як передбачено статтею 229 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Відповідно до частини 1 статті 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У статті 180 Господарського кодексу України деталізовано істотні умови господарського договору.

Так, за приписами частин 1, 3 цієї статті зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Як було встановлено судом, 16.12.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Сайфер Про" та Державним підприємством "Інфотех" укладено договір № 1612/22 про закупівлю послуг, відповідно до п. 1.1. якого, на умовах, в порядку та строки, визначені цим договором, Виконавець зобов`язався надати послуги з розширення функціональних можливостей центральної підсистеми єдиної інформаційної системи МВС, в рамках реалізації інформаційної безпеки єдиної інформаційної системи МВС (надалі Послуги), а Замовник зобов`язався прийняти надані Послуги та їх результати і оплатити їх на умовах, визначених цим Договором.

Пунктом 1.2. договору визначено, що предмет закупівлі за цим договором визначено згідно Єдиного закупівельного словника ДК 021:2015 за CPV кодом 72250000-2 «Послуги, пов`язані із системами та підтримкою» (послуги з розширення базових функціональних можливостей центральної підсистеми єдиної інформаційної системи МВС, в рамках реалізації інформаційної безпеки єдиної інформаційної системи МВС (ДК 021:20-5 «Послуги з підтримки систем»)).

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Як вбачається з преамбули договору, Сторони обізнані із загальними вимогами, додержання яких є необхідними для чинності правочину, маючи на меті реальне настання правових наслідків, діючи добровільно, маючи на меті обсяг цивільної право- та дієздатності, керуючись постановою Кабінету Міністрів України №1178 від 12.10.2022 «Про затвердження особливостей здійснення публічний закупівлей товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України «Про публічні закупівлі», на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування» уклали цей договір.

Також, в п. 11.6. договору, зазначено, що сторони договору шляхом його підписання, стверджують, що даний правочин укладено при вільному їх волевиявленні і відповідає їх внутрішній волі, спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а особи, які вчиняють даний правочин від імені сторін, мають всі передбачені чинним законодавством України та їх установчими документами повноваження та здійснення представництва від імені Сторони та мають право на підписання цього договору.

Тобто, Замовник укладаючи договір та замовляючи виконання у Виконавця послуг, чітко усвідомлював які саме послуги йому потрібні, надав Виконавцю за договором чітке завдання, визначив технічні вимоги та параметри замовлених послуг, які повністю відповідали законодавству на момент укладення договору.

Принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України полягає у наданні сторонам права на власний розсуд реалізувати: 1) можливість укласти договір або утриматися від укладення договору; 2) можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Верховний Суд в постановах послідовно та незмінно виснував, що, розглядаючи спір, господарський суд перш за все має встановити правову природу договору, з урахуванням якої визначити зміст спірних правовідносин, їх нормативне регулювання з наступним встановленням обсягу прав та обов`язків, моменту виникнення зобов`язання тощо.

За своєю правовою природою, договір №1612/22 про закупівлю послуг від 16.12.2022 є змішаним договором , який поєднує в собі елементи договору про надання послуг ( послуги з розширення базових функціональних можливостей центральної підсистеми інформаційної системи МВС в рамках реалізації інформаційної безпеки єдиної інформаційної системи МВС) та договору поставки (послуги з постачання програмного забезпечення).

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі ст. 902 ЦК України, виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 903 ЦК України).

Правовий аналіз наведених положень ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що договір надання послуг є двостороннім правочином, за яким обов`язку виконавця з надання певної послуги кореспондується обов`язок замовника з її оплати.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частини 1 та 2 ст. 712 ЦК України).

Згідно з ч. 1,6 ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення ЦК України про договір купівлі-продажу.

Отже, двосторонній характер договорів купівлі-продажу та поставки зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін таких договорів прав та обов`язків.

Так, з укладенням договору купівлі-продажу/поставки продавець приймає на себе обов`язок передати покупцеві певну річ і водночас набуває права вимагати її оплати, а покупець у свою чергу зобов`язаний здійснити оплату придбаної речі та водночас набуває права вимагати від продавця її передачі.

Такий правовий висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 18.01.2022 у справі № 915/1246/20 та від 30.08.2022 у справі № 5/530-03 (924/1340/20).

Крім того, відповідно до пунктів 2.1. та 2.4. договору, Виконавець зобов`язаний надати Замовнику Послуги, якість яких відповідає державним стандартам та іншим вимогам законодавства щодо показників якості такого роду/виду Послуг, з урахуванням особливих потреб Замовника цих Послуг та умов цього договору. Виконавець гарантує відповідність наданих Послуг вимогам законодавства України.

У разі невідповідності наданих послуг умовам даного договору Замовник має право відмовитись від прийняття і оплати таких Послуг до моменту усунення Виконавцем недоліків. (п. 2.2. договору).

Однак, підписанням акту №1 приймання-передачі послуг від 26.12.2022, сторони договору засвідчили факт передачі-приймання послуг, які виконі у повному обсязі Виконавцем за договором та факт того, що претензій у Замовника щодо обсягів, якості, у тому числі наявності недоліків, і строкам надання послуг немає.

Також, з боку Замовника не мало місця претензій та звернень до Виконавця щодо наявності недоліків стосовно наданих Послугах в частині їх функціональності чи невідповідності технічним вимогам і після спливу терміну дії договору.

Окрім цього, протягом року з дати здачі надання послуг, згідно Розділу 4 «Гарантійна підтримка ПЗ СИСТЕМИ» додатку 3 до договору, Виконавець надавав гарантійну підтримку за вказаними Послугами та протягом цього часу відбувались постійні оновлення програмних продуктів відповідно до вимог чинного законодавства у даній сфері послуг.

Вказані обставини свідчать, що як на момент укладення договору так і протягом строку надання послуг з 01.07.2022 по 31.12.2022 і після його спливу, надані Послуги відповідали законодавству у сфері цифровізації, а Виконавцем не надано жодного належного та допустимого доказу на спростування цього.

Водночас варто зазначити, що саме Замовник був ініціатором листів від 01.03.2024 та 10.04.2024, в яких останній звертався до Виконавця щодо внесення змін до Договору, пов`язаних з погодженням відстрочки оплати послуг до 31.12.2024 шляхом укладення додаткової угоди до договору.

Як наслідок, було укладено додаткову угоду №1 від 24.04.2024 року до договору, якою сторони узгодили між собою, що оплата вартості наданих Послуг здійснюється Замовником у термін до 31 грудня 2024 року.

Таким чином, станом на березень та квітень 2024 року питання неактуальності вказаних вище послуг, які Замовником не сплачені та інших підстав, якими він обґрунтовує свої вимоги, не піднімались.

При цьому, наявність зобов`язань з оплати наданих Послуг у розмірі 6 600 000,00 грн за договором визнавалась Замовником, що підтверджується актом звірки взаєморозрахунків за період з 01.01.2023 по 31.12.2023, який складений та підписаний Сторонами без зауважень.

Крім того, суд вказує, що Замовник, укладаючи договір та замовляючи виконання у Виконавця послуги, чітко усвідомлював які послуги йому потрібні, узгодив всі технічні умови та параметри замовлених послуг.

Такі умови, як актуальність частини Послуг, організаційна доцільність, фінансова обґрунтованість, раціональне використання бюджетних коштів, фактичне використання послуг це ті умови, які визначаються на момент укладення договору.

Замовник ці умови повністю врахував під час укладення договору, оскільки вони чітко і однозначно вказані у додатку 3 «Технічні вимоги» до договору.

Тобто, Замовник замовляв саме ті Послуги, саме у тому обсязі і у тих параметрах, як вони були надані.

Надані послуги відповідали умовам договору, про що сторонами було складено та підписано акт №1 приймання-передачі послуг від 26 грудня 2022 року за договором №1612/22 від 16.12.2022 без жодних зауважень.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, Замовник чітко та послідовно вчиняв дії, як з укладення договору, так і з його виконання протягом дії оспорюваного правочину.

Суд вказує, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина 1 статті 229 ЦК України, в редакції, чинній на момент вчинення оспорюваного правочину).

Тлумачення вказаної норми дозволяє стверджувати, що:

- під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення;

- під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу);

- помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: "немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину". Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципуjuris nocet (з лат. - незнання закону шкодить);

- поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.01.2023 у справі № 731/43/21.

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним (див. постанову Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 липня 2022 року у справі № 760/21633/15 (провадження № 61-4464св21) зазначено, що "тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Подібні висновки викладені у поставах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 753/10863/16-ц (провадження № 61-34575св18, від 20 січня 2021 року у справі № 522/24005/17 (провадження № 5213св20)".

Суд вказує, що тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). З урахуванням принципу тлумаченняcontractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.

Застосування доктриниcontra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) є засобом для недопущення визнання недійсним оспорюваного правочину всупереч принципу добросовісності, а не підставою для його недійсності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року у справі № 357/7734/18 (провадження № 61-19170св19)).

Суд відхиляє твердження позивача за зустрічним позовом, що спірний договір укладено під впливом помилки, у зв`язку з їх законодавчою необґрунтованістю.

Крім того суд звертає увагу, що за час розгляду справи, позивачем за зустрічним позовом було подано декілька редакцій зустрічного позову.

Оскільки правова позиція позивача за зустрічним позовом неоднокрадно та не послідовно змінювалася, то суд, з метою повного та об`єктивного розгляду справи, розглянув твердження позивача за зустрічним позовом щодо недійсності пунктів 1.1.4, 1.1.5, 1.1.6 підрозділу 1.1 "Підсистеми виконання операцій з КЕП (ЕП)", розділу 1 "Послуги з розширення базових функціональних можливостей центральної підсистеми єдиної інформаційної системи МВС, в рамках реалізації інформаційної безпеки єдиної інформаційної системи МВС" у додатку 2 до договору № 1612/22 від 16.12.2022 на підставі ст. 229 ЦК України, оскільки інших правових підстав ним не було заявлено.

При цьому, суд вказує, що остання редакція, яка була подана з заявою про зміну підстав зустрічного позову, не містить жодних законодавчих підстав для визнання недійсними пунктів 1.1.4, 1.1.5, 1.1.6 підрозділу 1.1 "Підсистеми виконання операцій з КЕП (ЕП)", розділу 1 "Послуги з розширення базових функціональних можливостей центральної підсистеми єдиної інформаційної системи МВС, в рамках реалізації інформаційної безпеки єдиної інформаційної системи МВС" у додатку 2 до договору № 1612/22 від 16.12.2022, а містить лише посилання, як на правову підставу зустрічного позову, на ст. 652 ЦК України.

Суд вказує, що ч. 1 ст. 652 ЦК України, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Однак, оскільки судом було відмовлено у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсними пунктів 1.1.4, 1.1.5, 1.1.6 підрозділу 1.1 "Підсистеми виконання операцій з КЕП (ЕП)", розділу 1 "Послуги з розширення базових функціональних можливостей центральної підсистеми єдиної інформаційної системи МВС, в рамках реалізації інформаційної безпеки єдиної інформаційної системи МВС" у додатку 2 до договору № 1612/22 від 16.12.2022, а позовна вимога про внесення змін до договору є похідною, то суд відмовляє і у її задоволенні.

А відтак, оскільки судом встановлено, що підстави для задоволення заявленого Державним підприємством "Інфотех" зустрічного позову відсутні, суд відмовляє у задоволенні зустрічного позову з підстав його недоведеності та законодавчої необґрунтованості.

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням вищевикладеного, оцінивши подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги Державного підприємства "Інфотех" не підлягають задоволенню.

З урахуванням положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладається судом на позивача за зустрічним позовом.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України, у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі Руїс Торіха проти Іспанії). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі Проніна проти України, в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини Серявін та інші проти України вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі Суомінен проти Фінляндії, № 37801/97 від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії, №49684/99 від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019 Верховного Суду по справах №910/13407/17 та №915/370/16.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як законодавчо необґрунтовані та безпідставні.

Керуючись ст. 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Первісний позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного підприємства "Інфотех" (04050, м. Київ, вул. Дегтярівська, буд. 15Б, ідентифікаційний код 34239034) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Сайфер Про" (04107, м. Київ, вул. Нагірна, буд. 25-27, ідентифікаційний код 42125815) основну заборгованість у розмірі 6 600 000 (шість мільйонів шістсот тисяч) грн 00 коп., пеню у розмірі 72 600 (сімдесят дві тисячі шістсот) грн 00 коп., 3% річних у розмірі 83 539 (вісімдесят три тисячі п`ятсот тридцять дев`ять) грн 63 коп., інфляційні втрати у розмірі 281 458 (двісті вісімдесят одна тисяча чотириста п`ятдесят вісім) грн 47 коп. та судовий збір у розмірі 84 451 (вісім чотири тисячі чотириста п`ятдесят одна) грн 18 коп.

3. У задоволенні зустрічного позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України подається до Північного апеляційного господарського суду протягом 20 (двадцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 20.03.2026.

Суддя О.В. Мандриченко