ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2026 року

м. Київ

cправа № 910/1787/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Губенко Н.М. - головуючий, Баранець О.М., Кондратова І.Д.,

за участю секретаря судового засідання - Долгополової Ю.А.,

представників учасників справи:

позивача - Дуда П.В.,

відповідача - Підлипенський Д.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України"

на рішення Господарського суду міста Києва

у складі судді Спичака О.М.

від 14.05.2025 та

на постанову Північного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Ходаківська І.П., Владимиренко С.В., Демидова А.М.

від 01.10.2025

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТГІ Систем"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України"

про стягнення 1 713 957,00 грн.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю "ТГІ Систем" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" про стягнення 1 713 957,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем було виконано договір про закупівлю № від 07.04.2022, однак, відповідач, всупереч приписам статті 27 Закону України "Про публічні закупівлі", не повернув грошових коштів у сумі 1 713 957,00 грн як забезпечення виконання зазначеного договору.

2. Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій

07 квітня 2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" (надалі - Замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТГІ Систем" (надалі - Підрядник) укладено договір про закупівлю № (надалі - Договір), відповідно до умов якого Підрядник за завданням Замовника, відповідно до умов цього договору, зобов`язується на свій ризик надати послуги: «Послуги з ремонту і технічного обслуговування вимірювальних, випробувальних і контрольних приладів (Ремонт ГВС в частині визначеним фізико-хімічного складу газу Закарпатського ЛВУМГ)», відповідно до вимог чинних нормативних документів і технічної документації (які, з урахуванням частини 1 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" (зі змінами та доповненнями), норм Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, (далі іменуються - Роботи), а Замовник - прийняти та оплатити такі роботи відповідно до умов Договору.

Відповідно до пункту 1.2 Договору склад, обсяги, вартість робіт та строки визначені технічними, якісними та кількісними характеристиками (додаток №1), Договірною ціною (додаток № 2.1), Договірною ціною (додаток № 2.2) та Графіком виконання робіт (додаток №3), які є невід`ємною частиною Договору.

Згідно з пунктом 3.1 Договору загальна вартість виконуваних робіт за Договором, що є ціною Договору згідно із Договірною ціною (додаток № 2.1, додаток № 2.2) становить 34 279 140,00 грн, у тому числі ПДВ 20% 5 713 190,00 грн.

Оплата за Договором проводиться в такому порядку: Замовник протягом 30 календарних днів, але не раніше ніж через 20 календарних днів з моменту прийняття робіт, що підтверджується актами приймання виконаних робіт та довідками про вартість виконаних робіт, перераховує на розрахунковий рахунок Підрядника суму вартості прийнятих робіт. При складанні актів приймання виконаних робіт та довідок про вартість виконаних робіт використовуються форми документів КБ-2в та КБ-3 (пункт 3.3 Договору).

Відповідно до пункту 4.1 Договору Підрядник зобов`язується виконати роботи протягом 365 календарних днів з дати укладання Договору з обов`язковим дотриманням погодженого із Замовником Графіку виконання робіт (додаток №3), що додається до Договору та є невід`ємною його частиною.

Строки виконання робіт можуть бути змінені з внесенням відповідних змін у Договір у випадках, передбачених чинним законодавством України (пункт 4.2 Договору).

Згідно з пунктом 4.3 Договору датою закінчення виконаних Підрядником робіт вважається дата їх прийняття Замовником в порядку, передбаченому розділом 5 Договору. Виконання робіт може бути закінчено Підрядником достроково за умови письмової згоди Замовника.

Відповідно до пункту 5.1 Договору передача виконаних робіт Підрядником і прийняття їх Замовником оформлюється актами приймання виконаних робіт, підписаними уповноваженими представниками сторін.

Згідно з пунктом 10.9.1 Договору відповідно до умов пункту 6 розділу VI тендерної документації процедури закупівлі по предмету закупівлі "Послуги з ремонту і технічного обслуговування вимірювальних, випробувальних і контрольних приладів (Ремонт ГВС в частині визначення фізико-хімічного складу газу Закарпатського ЛВУМГ)" оголошення № UA-2021-12-16-002292-a оприлюдненого на веб-порталі Уповноваженого органу 16 грудня 2021 року, Підрядник зобов`язується надати Замовнику не пізніше дати укладення Договору в забезпечення виконання договору безвідкличну безумовну банківську гарантію (надалі - Гарантія) на суму 1 713 957,00 грн, що становить 5% ціни Договору.

У пункті 10.9.3 Договору сторонами визначено, що термін дії гарантії - до 06.06.2023 включно. У разі продовження терміну (строку) дії Договору з підстав передбачених Законом України "Про публічні закупівлі" (зі змінами та доповненнями) та іншими законодавчими актами України, Підрядник зобов`язується надати Замовнику не пізніше дати укладання додаткової угоди про продовження терміну (строку) дії Договору оригінал нової банківської гарантії або оригінал документа про внесення змін до наданої гарантії, що свідчить про забезпечення виконання зобов`язань Підрядником за Договором на термін (строк), на який продовжено термін (строк) дії Договору.

Відповідно до пункту 10.9.5 Договору у разі невиконання (неналежного виконання) Підрядником своїх зобов`язань за Договором Замовник має право одержати задоволення своїх вимог, передбачених умовами Договору та чинним законодавством України, на умовах визначених гарантією.

Згідно з пунктом 10.9.6 Договору забезпечення виконання договору повертається у випадках, передбачених статтею 27 Закону України "Про публічні закупівлі" за умови настання граничної дати оплати (остаточному розрахунку) згідно з умовами Договору, протягом 5 банківських днів з дня настання таких обставин. Повернення забезпечення виконання договору здійснюється шляхом направлення відповідного листа (повідомлення) Підряднику або банку-гаранту, у разі надання Підрядником забезпечення виконання договору у вигляді оригіналу банківської гарантії в паперовій формі. Повернення забезпечення виконання договору, наданого у вигляді електронної банківської гарантії, здійснюється шляхом направлення відповідного SWIFT-повідомлення через банк бенефіціара на адресу банка-гаранта. Моментом належного виконання зобов`язання Замовника щодо повернення оригіналу гарантії є дата зазначена на відповідному супровідному листі (повідомлені) Замовника.

Відповідно до пункту 11.1 Договору він вважається укладеним з моменту його підписання сторонами і діє протягом 395 календарних днів. В частині гарантійних зобов`язань Договір діє до закінчення гарантійного строку, а в частині розрахунків - до їх повного виконання.

03 травня 2023 року між сторонами укладено додаткову угоду №1 до Договору, якою сторони внесли зміни та доповнення до Договору.

Зокрема, сторони виклали пункт 4.1 Договору у новій редакції, вказавши, що Підрядник зобов`язується виконати роботи протягом 505 календарних днів з дати укладання Договору з обов`язковим дотриманням погодженого із Замовником Графіку виконання робіт (додаток №3), що додається до Договору та є невід`ємною його частиною.

Відповідно до пункту 10.9.3 Договору, в редакції додаткової угоди № 1 від 03.05.2023, термін дії гарантії - до 25.10.2023 включно. У разі продовження терміну (строку) дії Договору з підстав, передбачених Законом України "Про публічні закупівлі" (зі змінами та доповненнями) та іншими законодавчими актами України, Підрядник зобов`язується надати Замовнику не пізніше дати укладання додаткової угоди про продовження терміну (строку) дії Договору оригінал нової банківської гарантії або оригінал документа про внесення змін до наданої гарантії, що свідчить про забезпечення виконання зобов`язань Підрядником за Договором на термін (строк), на який продовжено термін (строк) дії Договору.

Згідно з пунктом 11.1 Договору, в редакції додаткової угоди №1 від 03.05.2023, Договір вважається укладеним з моменту його підписання сторонами і діє 535 календарних днів з дати підписання. В частині гарантійних зобов`язань - до закінчення гарантійного строку, а в частині розрахунків - до їх повного виконання.

16.08.2023 між сторонами укладено додаткову угоду № 2 до Договору, якою сторони внесли зміни та доповнення до Договору.

Зокрема, сторони виклали пункт 4.1 Договору у новій редакції, вказавши, що Підрядник зобов`язується виконати роботи протягом 686 календарних днів з дати укладання Договору з обов`язковим дотриманням погодженого із Замовником Графіку виконання робіт (додаток № 3), що додається до Договору та є невід`ємною його частиною.

Відповідно до пункту 10.9.3 Договору, в редакції додаткової угоди № 2 від 16.08.2023, термін дії гарантії - до 27.05.2024 включно. У разі продовження терміну (строку) дії Договору з підстав, передбачених Законом України "Про публічні закупівлі" (зі змінами та доповненнями) та іншими законодавчими актами України, Підрядник зобов`язується надати Замовнику не пізніше дати укладання додаткової угоди про продовження терміну (строку) дії Договору оригінал нової банківської гарантії або оригінал документа про внесення змін до наданої гарантії, що свідчить про забезпечення виконання зобов`язань Підрядником за Договором на термін (строк), на який продовжено термін (строк) дії Договору.

Згідно з пунктом 11.1 Договору, в редакції додаткової угоди № 2 від 16.08.2023, Договір вважається укладеним з моменту його підписання сторонами і діє 716 календарних днів з дати підписання. В частині гарантійних зобов`язань - до закінчення гарантійного строку, а в частині розрахунків - до їх повного виконання.

Підрядник у повному обсязі виконав роботи за Договором, що підтверджується актами здачі-приймання виконаних робіт, довідками про вартість виконаних будівельних робіт та витрат, та актами вартості устаткування, придбання якого покладено на виконавця робіт, які підписані сторонами без заперечень.

При цьому, 23.12.2024 між сторонами було складено Акт про завершення виконання робіт за Договором, в якому сторони зазначили, що роботи позивачем виконані у повному обсязі на суму 33 598 306,69 грн (зменшення вартості робіт виникло внаслідок уточнення окремих обсягів робіт).

Підрядником роботи за умовами Договору були виконані у повному обсязі, хоча з простроченням їх виконання, що не заперечується обома сторонами.

30 березня 2022 року Акціонерним товариством "Комерційний банк "Глобус" було видано безумовну безвідкличну банківську гарантію № 28103 на суму 1 713 957,00 грн зі строком чинності до 27.05.2024 (з урахуванням змін від 30.06.2023), якою банк безумовно зобов`язався протягом п`яти банківських днів після одержання ним паперового оригіналу першої письмової вимоги бенефіціара, оформленої належним чином (підпис уповноваженої особи, печатка бенефіціара (якщо передбачена) та/або електронного SWIFT- повідомлення через банк бенефіціара на SWIFT банку, сплатити бенефіціару повну суму банківської гарантії, без необхідності для бенефіціара обґрунтовувати свою вимогу, без подання будь-яких інших документів, крім вимоги, або виконання будь-яких інших умов, за умови, що в тексті вимоги буде зазначено, що сума, яка вимагається, повинна бути сплачена у зв`язку з невиконанням/неналежним виконанням принципалом зобов`язань за договором.

3. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.05.2025 у справі № 910/1787/25, залишеним без змін постановою Північно апеляційного господарського суду від 01.10.2025, позов задоволено. Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТГІ Систем" 1 713 957,00 грн та судовий збір у розмірі 20 567,49 грн.

Рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції мотивовані тим, що:

- підставою для утримання банківської гарантії, як забезпечення виконання Договору, є саме невиконання Договору, а не певне порушення строків його виконання;

- роботи за Договором виконані Підрядником у повному обсязі, а Замовником проведено їх оплату належним чином відповідно до умов Договору;

- отже, з моменту повного виконання позивачем Договору та проведення остаточних розрахунків у відповідача виникло зобов`язання щодо повернення забезпечення виконання Договору, що не було ним виконано, у порушення вимог статті 27 Закону України "Про публічні закупівлі" та пункту 10.9.6 Договору.

4. Короткий зміст вимог касаційної скарги. Узагальнені доводи касаційної скарги. Доводи інших учасників справи

У касаційній скарзі скаржник просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.10.2025 у даній справі, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Підставою касаційного оскарження скаржником зазначено пункти 1, 2, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а саме:

- суди першої та апеляційної інстанцій застосували статті 560, 563 Цивільного кодексу України без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 17.12.2024 у справі № 910/15308/23 та від 15.01.2025 у справі № 910/2024/24, у подібних правовідносинах;

- необхідністю відступу від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 25.09.2024 у справі № 910/12114/23, щодо застосування статті 27 Закону України "Про публічні закупівлі";

- відсутністю висновку Верховного Суду щодо застосування пункту 1 частини 2 статті 27 Закону України "Про публічні закупівлі" стосовно визначення "повного розрахунку за договором" задля виникнення чи то не виникнення у замовника закупівлі обов`язку з повернення забезпечення.

Також у касаційній скарзі відповідач заявив клопотання про передачу справи № 910/1787/25 на розгляд Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду для розгляду питання про відступлення від правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 25.09.2024 у справі № 910/12114/23.

Позивач відзив на касаційну скаргу не подав, що відповідно до частини 3 статті 295 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваних судових рішень.

5. Позиція Верховного Суду

Відповідно до положень статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Здійснюючи касаційне провадження у даній справі, Суд зазначає таке.

За правилами статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною 1 статті 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Частиною 1 статті 854 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади встановлені Законом України "Про публічні закупівлі", метою якого є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.

Статтею 1 Закону України "Про публічні закупівлі" передбачено, що публічна закупівля - придбання замовником товарів, робіт і послуг у порядку, встановленому цим Законом; забезпечення виконання договору про закупівлю - надання забезпечення виконання зобов`язань учасником перед замовником за договором про закупівлю.

Положеннями статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" встановлено, що договір про закупівлю укладається, відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що за результатом проведення публічної закупівлі між Товариством з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТГІ Систем" укладено Договір, яким визначено, зокрема, обов`язок Підрядника виконати відповідні роботи (склад, обсяги, вартість робіт та строки, яких визначені у Договорі та додатках до нього), та обов`язок Замовника прийняти виконані Підрядником роботи і оплатити їх. Вказане узгоджується із загальними засадами цивільного законодавства (статті 509, 837, 854 Цивільного кодексу України) щодо визначення зобов`язання у правовідносинах, що виникають з договору підряду.

Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Закону України "Про публічні закупівлі" замовник має право вимагати від переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі внесення ним не пізніше дати укладення договору про закупівлю забезпечення виконання такого договору, якщо внесення такого забезпечення передбачено тендерною документацією або в оголошенні про проведення спрощеної закупівлі. Замовник повертає забезпечення виконання договору про закупівлю: 1) після виконання переможцем процедури закупівлі/спрощеної закупівлі договору; 2) за рішенням суду щодо повернення забезпечення договору у випадку визнання результатів процедури закупівлі / спрощеної закупівлі недійсними або договору про закупівлю нікчемним; 3) у випадках, передбачених статтею 43 цього Закону; 4) згідно з умовами, зазначеними в договорі про закупівлю, але не пізніше ніж протягом п`яти банківських днів з дня настання зазначених обставин.

Згідно з пунктом 10.9.1 Договору відповідно до умов пункту 6 розділу VI тендерної документації процедури закупівлі по предмету закупівлі "Послуги з ремонту і технічного обслуговування вимірювальних, випробувальних і контрольних приладів (Ремонт ГВС в частині визначення фізико-хімічного складу газу Закарпатського ЛВУМГ)" оголошення № UA-2021-12-16-002292-a оприлюдненого на веб-порталі Уповноваженого органу 16 грудня 2021 року, Підрядник зобов`язується надати Замовнику не пізніше дати укладення Договору в забезпечення виконання договору безвідкличну безумовну банківську гарантію (надалі - Гарантія) на суму 1 713 957,00 грн, що становить 5% ціни Договору.

На виконання вимог Договору Підрядник, в якості забезпечення виконання Договору, надав Замовнику банківську гарантію № 28103 на суму 1 713 957,00 грн, що становить 5% ціни Договору.

Згідно зі статтею 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (стаття 548 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 200 Господарського кодексу України гарантія є специфічним засобом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом письмового підтвердження (гарантійного листа) банком, іншою кредитною установою, страховою організацією (банківська гарантія) про задоволення вимог управненої сторони у розмірі повної грошової суми, зазначеної у письмовому підтвердженні, якщо третя особа (зобов`язана сторона) не виконає вказане у ньому певне зобов`язання, або настануть інші умови, передбачені у відповідному підтвердженні. Зобов`язання за банківською гарантією виконується лише на письмову вимогу управненої сторони. Гарант має право висунути управненій стороні лише ті претензії, висунення яких допускається гарантійним листом. Зобов`язана сторона не має права висунути гаранту заперечення, які вона могла б висунути управненій стороні, якщо її договір з гарантом не містить зобов`язання гаранта внести до гарантійного листа застереження щодо висунення таких заперечень. До відносин банківської гарантії в частині, не врегульованій цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Статтею 560 Цивільного кодексу України встановлено, що за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов`язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Зобов`язання гаранта перед кредитором не залежить від основного зобов`язання (його припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли в гарантії міститься посилання на основне зобов`язання (стаття 562 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 563 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією, гарант зобов`язаний сплатити кредиторові грошову суму, відповідно до умов гарантії. Вимога кредитора до гаранта про сплату грошової суми відповідно до виданої ним гарантії пред`являється у письмовій формі. До вимоги додаються документи, вказані в гарантії. У вимозі до гаранта або у доданих до неї документах кредитор повинен вказати, у чому полягає порушення боржником основного зобов`язання, забезпеченого гарантією. Кредитор може пред`явити вимогу до гаранта у межах строку, встановленого у гарантії, на який її видано.

Таким чином, враховуючи наведені вище норми, підставою для пред`явлення вимог до гаранта є порушення зобов`язань з боку принципала, але не у відношенні гаранта, а щодо бенефіціара за основним зобов`язанням.

Тобто, підставою для виконання гарантом своїх зобов`язань є особливий стан сторін в основній угоді, в якій гарант не є суб`єктом. Іншими словами, гарант сплачує відповідну суму бенефіціару при настанні гарантійного випадку, під яким розуміється невиконання або неналежне виконання принципалом своїх зобов`язань.

Порядок, умови надання та отримання банками гарантій та їх виконання регулюються Положенням про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах, затвердженим постановою правління Національного банку України від 15.12.2004 № 639, відповідно до пункту 9 частини 3 розділу І якого гарантія - це спосіб забезпечення виконання зобов`язань, відповідно до якого банк-гарант бере на себе грошове зобов`язання перед бенефіціаром сплатити кошти в разі настання гарантійного випадку.

За загальними умовами виконання зобов`язання, що містяться у статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У розумінні статті 610 Цивільного кодексу України, яка надає визначення порушення зобов`язання, останнє може бути двох видів. По-перше, це невиконання зобов`язання, яке виникає якщо його сторони взагалі не виконують дій, що складають зміст зобов`язання (не передають річ, не виконують роботи, не надають послуги, не сплачують гроші тощо), або продовжують виконувати дії, від яких вони відповідно до зобов`язання мають утримуватися. По-друге, це неналежне виконання зобов`язання, тобто порушення умов, визначених змістом зобов`язання. У разі невідповідності виконання зобов`язання критеріям належності можна говорити про неналежне виконання, а отже, порушення зобов`язання (див. постанови Верховного Суду від 01.04.2019 у справі № 910/2693/18, від 27.01.2020 у справі № 911/1867/18).

З огляду на наведене, під виконанням зобов`язання розуміється вчинення боржником та кредитором взаємних дій, спрямованих на виконання прав та обов`язків, що є змістом зобов`язання. Невиконання зобов`язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов`язання, а неналежним виконанням є виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Отже, неналежне виконання зобов`язання - це порушення умов, визначених змістом зобов`язання (виконання зобов`язання з певними недоліками, дефектами). При неналежному виконанні боржник виконує обов`язок, але з порушенням певних умов, які складають зміст договору або визначені законом.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Підрядник у повному обсязі виконав роботи за Договором, що підтверджується актами здачі-приймання виконаних робіт, довідками про вартість виконаних будівельних робіт та витрат, та актами вартості устаткування, придбання якого покладено на виконавця робіт, які підписані сторонами без заперечень.

При цьому, 23.12.2024 між сторонами було складено Акт про завершення виконання робіт за Договором, в якому сторони зазначили, що роботи позивачем виконані у повному обсязі на суму 33 598 306,69 грн (зменшення вартості робіт виникло внаслідок уточнення окремих обсягів робіт).

Підрядником роботи за умовами Договору були виконані у повному обсязі, хоча з простроченням їх виконання, що не заперечується обома сторонами.

Також судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що роботи за Договором виконані Підрядником у повному обсязі, а Замовником проведено їх оплату належним чином відповідно до умов Договору.

Тобто, судами встановлено обставини виконання Підрядником безпосереднього зобов`язання, передбаченого Договором - виконання робіт, та виконання Замовником свого безпосереднього зобов`язання, передбаченого Договором - прийняття робіт та їх оплата (здійснення розрахунку за виконані роботи).

У пункті 10.9.6 Договору сторонами визначено, що забезпечення виконання договору повертається у випадках, передбачених статтею 27 Закону України "Про публічні закупівлі" за умови настання граничної дати оплати (остаточному розрахунку) згідно з умовами Договору, протягом 5 банківських днів з дня настання таких обставин.

За приписами частини 2 статті 27 Закону України "Про публічні закупівлі" замовник повертає забезпечення виконання договору про закупівлю: 1) після виконання переможцем процедури закупівлі/спрощеної закупівлі договору про закупівлю; 2) за рішенням суду щодо повернення забезпечення договору у випадку визнання результатів процедури закупівлі/спрощеної закупівлі недійсними або договору про закупівлю нікчемним; 3) у випадках, передбачених статтею 43 цього Закону; 4) згідно з умовами, зазначеними в договорі про закупівлю, але не пізніше ніж протягом п`яти банківських днів з дня настання зазначених обставин.

Тобто, за змістом вказаної норми Закону, яка безпосередньо регулює відносини суб`єктів господарювання у процедурі публічних закупівель, чітко передбачений момент повернення замовником забезпечення договору - після його виконання учасником-переможцем, в той час як можливість неповернення замовником забезпечення виконання договору існує лише у разі невиконання учасником умов договору.

При цьому, невиконання має місце лише у випадку відсутності дій, які складають зміст зобов`язання, а неналежним виконанням є виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.02.2020 у справі № 910/4460/19.

Аналогічні висновки Верховного Суду, наведені у постановах від 25.09.2024 у справі № 910/12114/23, від 25.03.2025 у справі № 910/11352/24, від 15.01.2025 у справі № 910/2024/24 (на яку посилається скаржник), в яких Верховний Суд виснував: "До того ж до правовідносин у даній справі підлягає застосуванню не лише Цивільний кодекс України та Господарський кодекс України, а і спеціальний закон - Закон України "Про публічні закупівлі", відповідно до частини другої статті 27 якого замовник повертає забезпечення виконання договору про закупівлю після виконання учасником-переможцем процедури закупівлі/спрощеної закупівлі договору про закупівлю, а також за рішенням суду щодо повернення забезпечення договору у випадку визнання результатів процедури закупівлі/спрощеної закупівлі недійсними або договору про закупівлю нікчемним; у випадках, передбачених статтею 43 цього Закону; згідно з умовами, зазначеними в договорі про закупівлю, але не пізніше ніж протягом п`яти банківських днів з дня настання зазначених обставин. Тобто вказана норма Закону, яка безпосередньо регулює відносини суб`єктів господарювання у процедурі публічних закупівель, чітко передбачає момент повернення замовником забезпечення договору - після його виконання учасником-переможцем, у той час як можливість неповернення замовником забезпечення виконання договору існує лише у разі невиконання учасником умов договору. При цьому, невиконання має місце лише у випадку відсутності дій, які складають зміст зобов`язання, а неналежним виконанням є виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання".

Отже, враховуючи наведені висновки Верховного Суду, та встановлені судами обставини, зокрема, те, що роботи за Договором виконані Підрядником у повному обсязі, а Замовником проведено їх оплату належним чином відповідно до умов Договору, суди попередніх інстанцій вірно зазначили, що з моменту повного виконання позивачем зобов`язань за Договором та проведення остаточних розрахунків, у відповідача виникло зобов`язання щодо повернення забезпечення виконання договору, що не виконано відповідачем, у порушення вимог статті 27 Закону України "Про публічні закупівлі" та пункту 10.9.6 Договору.

Як наслідок, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для повернення Замовником забезпечення виконання договору про закупівлю після виконання учасником-переможцем договору, не залежно від доводів відповідача про неналежне виконання позивачем умов Договору в частині строків виконання робіт.

Таким чином, враховуючи встановлені у справі обставини та норми чинного законодавства, які підлягають застосуванню у спірних правовідносинах, Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що позивач здійснив повне виконання зобов`язань за Договором, та про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 27 Закону України "Про публічні закупівлі" та пункту 10.9.6 Договору у вигляді повернення Замовником суми забезпечення виконання договору про закупівлю після виконання учасником-переможцем такого договору.

При цьому, Суд зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій було враховано висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 15.01.2025 у справі № 910/2024/24 щодо застосування до спірних правовідносин спеціального закону - Закону України "Про публічні закупівлі", зокрема, статті 27 вказаного закону, яка безпосередньо регулює відносини суб`єктів господарювання у процедурі публічних закупівель.

Крім того, правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, ухваленої за наслідками такого розгляду, який є обов`язковим для суду та інших суб`єктів (постанови Верховного Суду від 15.07.2025 у справі № 910/11961/24, від 24.05.2025 у справі № 910/16586/18, від 20.03.2025 у справі № 917/2139/23, від 21.01.2025 у справі № 906/1167/23).

Також слід виходити з того, що неврахуванням висновку Верховного Суду є саме неврахування висновку щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції для обґрунтування мотивувальної частини постанови. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі. Саме лише зазначення, цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

У постановах Верховного Суду від 17.12.2024 у справі № 910/15308/23 та від 15.01.2025 у справі № 910/2024/24, на які посилається скаржник, відсутні висновки щодо застосування статей 560, 563 Цивільного кодексу України, адже у вказаних постановах не міститься правового висновку про те, як саме повинні застосовуватися зазначені норми.

З огляду на викладене, Суд відхиляє як необґрунтовані доводи скаржника, з підстави касаційного оскарження, передбаченого пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Щодо доводів скаржника в частині підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, Суд зазначає таке.

У пункті 4 частини 4 статті 17 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" передбачено, що єдність системи судоустрою забезпечується єдністю судової практики.

В Україні завдання забезпечення єдності судової практики відповідно до вказаного закону та Господарського процесуального кодексу України, інших процесуальних кодексів покладається на Верховний Суд.

Згідно з положеннями статті 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики, однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

З огляду на зміст статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права. У свою чергу ЄСПЛ зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення ЄСПЛ від 28.11.1999 у справі "Брумареску проти Румунії" № 28342/95, § 61).

Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення ЄСПЛ від 29.11.2016 "Парафія греко-католицької церкви міста Люпені та інші проти Румунії" № 76943/11, § 123).

Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення ЄСПЛ від 22.11.1995 "С. В. проти Сполученого Королівства" № 20166/92, § 36). ЄСПЛ також розглядав ситуації, коли суди в різних справах відходили від своїх же висновків без належного обґрунтування. Це кваліфікувалося як порушення статті 6 Конвенції (право на справедливий судовий розгляд).

Так, стаття 6 Конвенції (право на справедливий суд) порушується, якщо суди діють непослідовно. Стабільність судової практики є важливим аспектом верховенства права (справа Unedic v. France, № 20153/04), відхід від попередньої судової практики має бути обґрунтований суттєвими правовими чи фактичними змінами (справа Atanasovski v. North Macedonia, № 36815/03), непослідовність у судовій практиці, особливо за короткий проміжок часу, суперечить принципу юридичної визначеності (справа Beian v., № 30658/05).

Згідно з пунктом 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що при касаційному оскарженні судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 2 частини 2 статті 287 зазначеного Кодексу, окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, із чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частина статті), а також зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовного обґрунтування мотивів для такого відступлення.

Принцип правової визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) і стабільності. Єдність однакового застосування закону забезпечує правову визначеність та втілюється шляхом однакового застосування судом того самого закону в подібних справах.

У пункті 70 рішення від 18.01.2001 у справі "Чепмен проти Сполученого Королівства" (Chapman v.United Kingdom) Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави.

Суд вважає за необхідне звернутися до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16 та у постановах Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 910/8091/20, від 24.06.2021 у справі № 914/2614/13, де зазначено, що з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду суд повинен мати ґрунтовні підстави - попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання.

Відповідно до частини 1 статті 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" основною функцією Верховного Суду як найвищого суду у системі судоустрою є забезпечення сталості та єдності судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом. Отже, для відступу від правової позиції, раніше сформованої Верховним Судом, необхідно встановити, що існує об`єктивна необхідність такого відступу саме у конкретній справі.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема: 1) зміна законодавства (існують випадки, за яких зміна законодавства не дозволяє суду однозначно дійти висновку, що зміна судової практики можлива без відступу від раніше сформованої правової позиції); 2) ухвалення рішення Конституційним Судом України; 3) нечіткість закону (невідповідності критерію "якість закону"), що призвело до різного тлумаченням судами (палатами, колегіями) норм права; 4) винесення рішення ЄСПЛ, висновки якого мають бути враховані національними судами; 5) зміни у праворозумінні, зумовлені: розширенням сфери застосування певного принципу права; зміною доктринальних підходів до вирішення складних питань у певних сферах суспільно-управлінських відносин; наявністю загрози національній безпеці; змінами у фінансових можливостях держави.

Задля гарантування юридичної визначеності Верховний Суд має відступати від попередніх висновків Верховного Суду лише за наявності для цього належної підстави. Так, вона може повністю відмовитися від певного висновку на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин в певній сфері або їх правового регулювання (такий висновок сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16 (пункти 43- 45), від 05.12.2018 у справах № 757/1660/17-ц (пункти 43- 44) і № 818/1688/16 (пункти 44- 45), від 15.05.2019 у справі № 227/1506/18 (пункт 54), від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц (пункти 44- 45), від 21.08.2019 у справі № 2-836/11 (пункт 24), від 26.05.2020 у справі № 638/13683/15-ц (пункт 23), від 23.06.2020 у справі № 179/1043/16-ц (пункт 48), від 30.06.2020 у справах № 264/5957/17 (пункт 41) і № 727/2878/19 (пункт 39), від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17 (пункт 35), від 09.09.2020 у справі №260/91/19 (пункти 58- 59), від 29.09.2020 у справі № 712/5476/19 (пункт 40), від 25.05.2021 у справі № 149/1499/18 (пункт 29); від 15.06.2021 у справі №922/2416/17 (пункт 7.19), від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (пункт 34), від 02.11.2021 у справі № 917/1338/18 (пункт 90), від 09.11.2021 у справі № 214/5505/16 (пункт 31), від 14.12.2021 у справі № 147/66/17 (пункт 49), від 08.06.2022 у справі № 362/643/21 (пункт 45).

Отже, необхідність відступу від правових позицій Верховного Суду повинна мати тільки важливі підстави, реальне підґрунтя, Суд не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності вагомої для цього причини, а метою відступу може слугувати виправлення лише тих суперечностей (помилок), що мають фундаментальне значення для правозастосування.

У касаційній скарзі скаржник зазначає про необхідність відступу від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 25.09.2024 у справі № 910/12114/23, щодо застосування статті 27 Закону України "Про публічні закупівлі", та який (висновок) був наведений вище у цій постанові.

Проте скаржник у касаційній скарзі, у контексті положень пункту 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не навів вагомих і достатніх аргументів, які би дійсно свідчили про обґрунтованість необхідності відступу від висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 25.09.2024 у справі № 910/12114/23 щодо застосування статті 27 Закону України "Про публічні закупівлі", а саме, не довів наявності причин для такого відступу (неефективність, помилковість, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість судового рішення, зміна суспільного контексту). Аргументи скаржника у відповідній частині фактично ґрунтуються на власному тлумаченні норм права, що регулюють спірні правовідносини, та на незгоді з правовою позицією, викладеною у вказаній постанові; у свою чергу вони не містять фундаментальних обґрунтувань щодо підстав для відступу від правової позиції, викладеної у вказаній постанові.

Водночас Суд вважає, що сформований Верховним Судом узагальнений висновок про те, що підставою для утримання банківської гарантії є саме невиконання договору, а не певне порушення строків його виконання, відповідає змісту такого забезпечувального заходу виконання зобов`язань як гарантія, статті 27 Закону України "Про публічні закупівлі", а також загальним засадам цивільного законодавства, таким як справедливість, добросовісність і розумність, та не вбачає підстав для відступу від вказаної правової позиції за наведених скаржником підстав.

Посилання скаржника на те, що наведені висновки Верховного Суду зроблені без урахування правової позиції, викладеної об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 17.05.2024 у справі № 910/17772/20, Суд вважає безпідставними, оскільки у наведеній постанові не міститься протилежних висновків щодо правової природи банківської гарантії та її значення у правовідносинах між принципалом, гарантом та бенефіціаром. Окрім того, під час вирішення спору у справі № 910/17772/20 перед Судом постало питання, чи вправі гарант робити власні висновки щодо наявності чи відсутності обов`язку принципала, чи гарант зобов`язаний платити, якщо вимога та додані документи (якщо вони передбачені умовами гарантії) за зовнішніми ознаками відповідають умовам гарантії. При цьому спір у справі № 910/17772/20 виник між гарантом та бенефіціаром. Водночас касаційний перегляд у постанові Верховного Суду, про відступ від висновків в якій зазначає скаржник, здійснювався щодо інших сторін спірних правовідносин (боржника і кредитора) та щодо інших питань, які входили у предмет доказування у спорі, а саме щодо наявності/відсутності виконання договору, забезпеченого гарантією, підстав для повернення гарантії тощо. Відтак, порівнювані справи не є подібними за змістовним та суб`єктним критеріями.

З огляду на викладене Суд вважає відсутніми підстави для відступу від наведених скаржником висновків Верховного Суду та передачі справи № 910/1787/25 на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для такого відступу.

Щодо доводів скаржника про відсутність висновку Верховного Суду відносно застосування норм права, Суд зазначає таке.

У касаційній скарзі скаржник зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування пункту 1 частини 2 статті 27 Закону України "Про публічні закупівлі" стосовно визначення "повного розрахунку за договором" задля виникнення чи то не виникнення у замовника закупівлі обов`язку з повернення забезпечення. Товариство з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" зауважує, що суди не з`ясовують ступінь виконання договору в цілому, обмежуючись з`ясуванням питання щодо завершення виконання основного зобов`язання, а також не з`ясовують чи проведено остаточний розрахунок та чи виконано переможцем закупівлі інші акцесорні зобов`язання за забезпеченим договором і чи такі зобов`язання охоплюються узгодженим сторонами забезпеченням. На думку скаржника, для правильного застосування пункту 1 частини 2 статті 27 Закону України "Про публічні закупівлі" необхідно встановити, чи настала умова, із якою законодавцем пов`язано виникнення у замовника публічної закупівлі передбаченого законодавчими положеннями обов`язку, тощо.

Відповідно до приписів пункту 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Зі змісту пункту 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики, шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц зазначила, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі.

Надаючи оцінку доводам касаційної скарги щодо підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої у пункті 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, Суд зауважує, що касаційна скарга не містить відповідних доводів щодо необхідності формування висновку щодо застосування наведеної скаржником норми права у подібних правовідносинах, а лише зводиться до викладення такого висновку у тому формулюванні, як це необхідно відповідачу в межах конкретної справи, та надання іншої оцінки доказам, зокрема, умовам Договору, на підставі яких суди першої та апеляційної інстанцій встановили фактичні обставини справи, що стали підставою для задоволення позову, переоцінка яких виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, визначених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України.

Проте з огляду на визначені у статті 300 Господарського процесуального кодексу України межі розгляду справи судом касаційної інстанції переоцінка доказів та встановлення по новому обставин справи не належить до повноважень Верховного Суду, а отже, відповідні доводи не є належним обґрунтуванням необхідності формування Верховним Судом висновку щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах.

Отже, зважаючи на викладене, а також межі розгляду справи судом касаційної інстанції та підстави для задоволення позову, Суд визнає недоведеною наведену скаржником підставу касаційного оскарження, визначену у пункті 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

6. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Пунктом 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (стаття 309 Господарського процесуального кодексу України).

З огляду на наведене, Суд дійшов висновку про необхідність залишення касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції - без змін.

7. Судові витрати

Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" про передачу справи № 910/1787/25 на розгляд Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду.

2. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" залишити без задоволення.

3. Рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.10.2025 у справі № 910/1787/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Н.М. Губенко

Судді О.М. Баранець

І.Д. Кондратова