УХВАЛА

м. Київ

24.03.2026Справа № 910/3161/26

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Енергетична компанія Енерго-Простір»
доАнтимонопольний комітет України
провизнання недійсним рішення в частині,
Суддя Босий В.П.

Представники сторін:

не викликалися.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Енергетична компанія Енерго-Простір» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Антимонопольний комітет України про визнання недійсним рішення Тимчасової адміністративної колегії Антимонопольного комітету України №39-р/тк від 23.12.2025 «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу» в частині:

- пунктів 2, 5, 8, 11, 14, якими на Товариство з обмеженою відповідальністю «Енергетична компанія Енерго-Простір» накладено штрафи у розмірах 84 295,00 грн., 765 689,00 грн., 803 240,00 грн., 14 242,00 грн. та 3 534,00 грн.;

- пунктів 1, 4, 7, 10, 13, якими визнано, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Енергетична компанія Енерго-Простір» вчинило правопорушення у вигляді анти конкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів - в частині, що стосуються Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергетична компанія Енерго-Простір».

Разом з позовом Товариством з обмеженою відповідальністю «Енергетична компанія Енерго-Простір» подано заяву про забезпечення позову, в якій заявник просить суд вжити заходів забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення Тимчасової адміністративної колегії Антимонопольного комітету України №39-р/тк від 23.12.2025 «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу» в частині накладення штрафів на Товариство з обмеженою відповідальністю «Енергетична компанія Енерго-Простір» до набрання законної сили судовим рішенням у цій справі.

Згідно з ч. 1 ст. 140 Господарського процесуального кодексу України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Розглянувши подану Товариством з обмеженою відповідальністю «Енергетична компанія Енерго-Простір» заяву про забезпечення позову, суд встановив наступне.

Обґрунтовуючи необхідність вжиття заходів забезпечення позову заявник стверджує, що стягнення з позивача критично великої суми штрафу (вирахуваної від валового доходу 25 млн. грн., а не від чистого прибутку, який за 2024 рік склав 344,1 тис. грн., і за весь 2025 рік склав лише 398,9 тис. грн.) з діючого підприємства в умовах воєнного стану призведе до критичного касового розриву, статусу «Дефолтний» на ринку електроенергії неможливості виплати заробітної плати, масового вивільнення працівників, банкрутства. При цьому, невжиття таких заходів та примусове стягнення 1,67 млн. грн. з підприємства зробить ефективний захист прав позивача неможливим, оскільки на момент винесення судового рішення підприємство вже буде доведено до банкрутства.

Відповідно до статті 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Частиною 1 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Суд зазначає, що особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 24.04.2024 у справі № 754/5683/22 при застосуванні заходів забезпечення позову ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.

Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

З наведеного слідує, що не існує універсального алгоритму застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх вжиття (або відмова у такому) знаходиться у прямій залежності від фактичних обставин кожного конкретного господарського спору.

В даному випадку, оскаржуючи рішення Тимчасової адміністративної колегії Антимонопольного комітету України №39-р/тк від 23.12.2025 «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу» в частині, заявник вказує на необхідність зупинення такого рішення в частині стягнення штрафів шляхом застосування заходів забезпечення позову у даній справі.

Суд відзначає, що згідно з ч. 1 ст. 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції» заявник, відповідач, третя особа мають право повністю або частково оскаржити рішення, розпорядження органу Антимонопольного комітету України, передбачені статтями 36 і 48 цього Закону, до господарського суду у двомісячний строк з дня одержання рішення, розпорядження. Зазначений строк не підлягає поновленню.

Відповідно до ч. 3 ст. 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції» прийняття господарським судом до розгляду заяви про визнання недійсним рішення органу Антимонопольного комітету України не зупиняє його виконання, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Так, частиною 4 статті 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції» передбачено, що порушення господарським судом провадження у справі про визнання недійсним рішення органу Антимонопольного комітету України, прийнятого згідно з частиною першою статті 48 цього Закону, частиною першою статті 30 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції», а також перегляд за заявою сторони відповідного рішення (постанови) господарського суду зупиняє виконання зазначеного рішення органу Антимонопольного комітету України на час розгляду цієї справи чи перегляду відповідного рішення (постанови) господарського суду, якщо органом Антимонопольного комітету України відповідно до частини третьої статті 48 цього Закону чи господарським судом не визначено інше.

Отже, вказаними положеннями передбачено те, що порушення господарським судом провадження у справі про визнання недійсним рішення органу Антимонопольного комітету України, зокрема про визнання вчинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу, зупиняє виконання зазначеного рішення.

Відповідно до ч. 5 ст. 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції», на яку посилається заявник, незалежно від положень частини четвертої цієї статті, у разі наявності достатніх підстав, господарський суд може зупинити дію рішення органу Антимонопольного комітету України.

В той же час, ч. 5 ст. 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції» є спеціальною нормою, яка застосовується до правових відносин, що регулюються цим Законом, і згідно з якою дія рішення Комітету може бути зупинена господарським судом лише за наявності достатніх підстав.

При цьому, право суду зупинити дію оскаржуваного рішення за заявою, поданою суду відповідно до ч. 5 ст. 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції» не може розглядатися як підстава для забезпечення позову в порядку приписів статей 136, 137 Господарського процесуального кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.08.2019 у справі №916/492/19, від 14.11.2019 у справі №914/938/19, від 15.06.2020 у справі №910/13158/19, від 01.04.2020 у справі №912/2156/19, від 18.03.2021 у справі №910/13451/20.

За таких обставин, суд не вбачає підстав для вжиття заходів забезпечення позову та відмовляє в задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергетична компанія Енерго-Простір».

На підставі викладеного та керуючись ст. 136, 137, 140, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. В задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергетична компанія Енерго-Простір» про вжиття заходів забезпечення позову відмовити повністю.

2. Дана ухвала набирає законної сили в порядку ст. 235 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржена.

Суддя В.П. Босий