ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" березня 2026 р.м. Одеса Справа № 916/116/26

Господарський суд Одеської області у складі судді Сулімовської М.Б., за участю секретаря судового засідання Толкунової М.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Крентон Україна" (, 03150, м. Київ, вул. К.Малевича, будинок 86П, офіс 312)

до відповідача: Державного підприємства "Морський торговельний порт "Чорноморськ" (, 68001, Одеська обл., м. Чорноморськ, вул. Праці, будинок 6)

про визнання недійсним договору про надання послуг з організації та забезпечення експлуатації об`єктів портової інфраструктури

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явився

від відповідача: Ірина Чабан

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія Крентон Україна" звернувся до Господарського суду Одеської області із позовом до відповідача Державного підприємства "Морський торговельний порт "Чорноморськ" про визнання недійсним договору про надання послуг з організації та забезпечення експлуатації об`єктів портової інфраструктури.

Ухвалою суду від 20.01.2026 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Крентон Україна" прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання.

28.01.2026 до суду від Державного підприємства "Морський торговельний порт "Чорноморськ" надійшло клопотання про об`єднання справ в одне провадження. Обґрунтовуючи означене клопотання заявник зазначив, що в провадженні Господарського суду міста Києва знаходиться справа №910/4284/25 за позовом Державного підприємства "Морський торговельний порт "Чорноморськ" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Крентон Україна" про стягнення заборгованості в розмірі 9191380,56 грн., яка виникла внаслідок невиконання умов договору про надання послуг з організації та забезпечення експлуатації об`єктів портової інфраструктури від 01.07.2024 №24/34-д/нд.

Відповідач вважав, що у даному випадку доцільно об`єднати справи № 916/116/26 та №910/4284/25 в одне провадження, адже вони мають спільні обставини, докази та підстави для вирішення спору, а спільний розгляд позовних вимог сторін сприятиме комплексному та більш ефективному розгляду справи.

Ухвалою суду від 06.02.2026 у задоволенні клопотання Державного підприємства "Морський торговельний порт "Чорноморськ" про об`єднання справ в одне провадження відмовлено.

28.01.2026 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

Ухвалою суду від 05.03.2026 закрито підготовче провадження у справі №916/116/26; призначено розгляд справи по суті у судовому засіданні на 19.03.2026.

У судове засідання з`явилася представник відповідача, яка заперечила проти задоволення позову з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву.

Позивач явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, про причини неявки суд не повідомив.

У судовому засіданні в порядку абз.1 ч.1 ст.219 ГПК України суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та відповідно до ч.1 ст.240 ГПК України проголосив скорочене рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши представника відповідача, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

в с т а н о в и в:

Як слідує з матеріалів справи та встановлено судом, 01.07.2024 між Державним підприємством "Морський торговельний порт "Чорноморськ" (підприємство) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія Крентон Україна" (клієнт) було укладено договір про надання послуг з організації та забезпечення експлуатації об`єктів портової інфраструктури №24/34-д/нд.

В преамбулі вказаного вище договору зазначено, що останній укладено Державним підприємством "Морський торговельний порт "Чорноморськ", платник податку на прибуток на загальних умовах, передбачених Податковим кодексом України, платник ПДВ, в особі начальника служби комерційної роботи, майна та оренди Новічкової Олени Вікторівни, яка діє на підставі довіреності №55 від 08.12.2023, з однієї сторони, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія Крентон Україна", платник податку на прибуток на загальних умовах, передбачених Податковим кодексом України, платник ПДВ, в особі директора Крайнюка Павла Васильовича, який діє на підставі статуту, з іншої сторони, далі - сторони, а кожна окремо - сторона, відповідно до ст. 6 ЦК України, ч.3 ст.18 ЗУ "Про морські порти України", як користувачі технологічно пов`язаних об`єктів портової інфраструктури для визначення взаємних прав та обов`язків щодо організації та забезпечення безперервності технологічного процесу надання послуг у морському порту Чорноморськ та встановлення єдиного порядку експлуатації відповідної інфраструктури.

Відповідно до п. 1.1. договору, в порядку та на умовах цього договору підприємство надає послуги по використанню та забезпеченню експлуатації об`єктів портової інфраструктури підприємства (територія відкритих складських площ ДП "МТП "Чорноморськ"), що використовуються клієнтом для розміщення майна клієнта (далі - майно), що використовується ним при здійсненні навантажувально-розвантажувальних робіт (далі - послуги), а клієнт зобов`язується оплатити надані йому підприємством послуги в погоджених цим договором порядку та строки.

Згідно з п.3.1. договору, клієнт оплачує послуги підприємства за діючими у підприємстві вільними тарифами, у тому числі вартість послуг по використанню та забезпечення експлуатації об`єктів портової інфраструктури ДП "МТП "Чорноморськ" при розміщенні майна, що використовується при здійсненні навантажувально-розвантажувальних робіт: територія відкритих складських площ складає -1,20 грн./1 кв.м/за добу; територія ДП "МТП "Чорноморськ" окрім складської складає - 1,20 грн./1кв.м/за добу. При розрахунках кожна неповна доба вважається за повну. Наведені в договорі тарифи/ставки не враховують ПДВ. ПДВ нараховується згідно з чинним законодавством України. Інші послуги, не зазначені у п. 3.1.1 цього договору, надаються підприємством на підставі заявок клієнта та сплачуються за вільними тарифами підприємства, чинними на день надання цих послуг. Подаючи таку заявку, клієнт вважається таким, що ознайомлений та згоден з вільними тарифами та вартістю послуг підприємства. У випадках відсутності вільних тарифів, плата за ці послуги здійснюється за фактичними витратами з урахуванням затвердженого по підприємству рівня рентабельності.

Пунктом 3.2. договору визначено, що клієнт оплачує послуги підприємства згідно актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) та виставленим рахункам за діючими у підприємстві тарифами.

Відповідно до п.9.1. договору, даний договір набуває чинності з моменту підписання його сторонами та скріплення печатками сторін і діє до 31.12.2024, а в частині розрахунків - до повного виконання клієнтом своїх зобов`язань перед підприємством.

Договір підписано між сторонами без будь-яких зауважень, підписи скріплено печатками.

Рішенням єдиного учасника Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Крентон Україна" №4-кку/2023 від 28.04.2023 було затверджено статут товариства (далі - статут).

Пунктом 1.3 статуту передбачено, що товариство є юридичною особою, має самостійний баланс, валютний та інші рахунки у банківських установах, круглі печатки з власним найменуванням, кутовий штамп з власним найменуванням та штампи для діловодства, бланки з фірмовим найменуванням, фірмовий знак для товарів та послуг, іншу атрибутику юридичної особи, може від свого імені володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном відповідно до його призначення і предмету діяльності, а також укладати договори, набувати майнові та пов`язані з ними немайнові права, орендувати і відчужувати майно, нести обов`язки, товариство наділене цивільною правоздатністю та дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у судах будь-якої юрисдикції.

Відповідно до п.1.4 статуту, товариство у своїй діяльності керується діючим законодавством України, цим статутом, який є єдиним установчим документом товариства, а також внутрішніми правилами процедур, регламентами та іншими локальними нормативними актами.

За умовами п.12.11. статуту, виконавчим органом товариства, що здійснює управління його поточною діяльністю, є директор.

Відповідно до п.12.11.1. статуту, директор вирішує усі питання діяльності товариства, крім тих, які віднесено до компетенції загальних зборів учасників. Директор призначається загальними зборами учасників. При призначенні (обранні) директора на посаду з ним може укладатися контракт або трудовий договір.

Згідно з п.12.11.2. статуту, директор підзвітний загальним зборам учасників і організує виконання їх рішень. Директор не вправі приймати рішення, обов`язкові для учасників товариства, за виключенням випадків, коли учасники товариства є працівниками товариства і такі рішення стосуються виключно виконання учасниками своїх трудових обов`язків.

Пунктом 12.11.3 статуту передбачено, що директор товариства має право: першого підпису на фінансово-господарських документах товариства; без довіреності вчиняти дії від імені товариства; вчиняти правочини (в тому числі укладати договори (контракти) та інші документи обов`язкові для товариства) на суму, що не перевищує 500000,00 грн.

За умовами п.12.3.1. статуту товариства, до компетенції загальних зборів учасників належать: прийняття рішення про укладання правочину (у тому числі договору або іншого документу, обов`язкового для товариства), на суму, що перевищує 500000,00 грн.

Пунктом 13.1. статуту передбачено, що до договорів та документів товариства, що підписуються одночасно директором та фінансовим директором відносяться: документи, направленні на відкриття/закриття банківських рахунків в будь-якому банку України або закордонному банку; укладення будь яких правочинів на суму, що перевищує 20000,00 грн.; укладення будь-яких договорів або взяття зобов`язань на необмежений період часу, вартість яких не виражена в грошовій формі або які не мають кількісного вираження на момент підписання, або які не укладаються в ході здійснення звичайної господарської діяльності товариства; узгодження та укладення будь-яких договорів або взяття зобов`язань з будь-якими третіми особами, вартість яких виражена в грошовій формі, які є обов`язковими для товариства. Такі документи включають, зокрема: договори купівлі-продажу, надання послуг перевалки вантажів, кредиту, позики, лізингу, факторингу, оренди, поворотної фінансової допомоги, тощо); підписання та укладення будь-яких договорів про нерозголошення або конфіденційність та/або будь-яких довіреностей; акти виконаних робіт (послуг), рахунки-фактури, рахунки на оплату та інші документи, що пов`язані з проведенням платіжних операцій; укладення та підписання значних правочинів.

До матеріалів справи позивачем долучено сформовані відповідачем рахунки на оплату, акти виконаних робіт та акти фіксації: рахунок № Пр/520 від 31.01.2025, рахунок №Пр/1133 від 28.02.2025, рахунок №Пр/984 від 28.02.2025, рахунок №Пр/1548 від 31.03.2025, рахунок №Пр/1591 від 31.03.2025, акт фіксації №1 від 31.01.2025, акт фіксації №2 від 28.02.2025, акт фіксації №3 від 31.03.2025, акт виконаних робіт №9 від 31.01.2025, акт виконаних робіт №40 від 28.02.2025, акт виконаних робіт №65 від 31.03.2025, акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) № Пр/1548 від 31.03.2025.

Також, позивач долучив докази прийняття/звільнення з займаної посади директора ОСОБА_1 , призначення на посаду директора ОСОБА_2 , призначення на посаду фінансового директора ОСОБА_3 .

Позивач стверджує, що договір про надання послуг з організації та забезпечення експлуатації об`єктів портової інфраструктури № 24/34-д/нд від 01.07.2024 було укладено директором товариства ОСОБА_1 без відповідного письмового рішення учасника товариства і в порушення п.13.1. статуту позивача.

Про обставини укладення даного договору ОСОБА_2 , як єдиному учаснику товариства, стало відомо після отримання копії позовної заяви про стягнення заборгованості і штрафних санкцій за зазначеним договором.

Власник Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Крентон Україна" ОСОБА_2 не бажав укладення зазначеного договору, оскільки він містив вкрай невигідні умови для товариства.

Позивач наголошує, що положення спірного договору не забезпечують чіткого та однозначного розуміння сторонами його предмету, змісту та істотних умов, що, своєю чергою, унеможливлює встановлення погодженого та усвідомленого волевиявлення сторін щодо характеру та обсягу взаємних зобов`язань. З договору не вбачається настання правових наслідків, які б сторони бажали досягти при його укладенні, що саме по собі є підставою для визнання договору недійсним. При цьому, сам по собі факт укладення договору не може свідчити про реальне надання передбачених ним послуг. Укладення договору та фактичне надання послуг не є тотожними правовими категоріями, а наявність договору не підтверджує ані факту, ані обсягу, ані вартості таких послуг.

ТОВ "Компанія Крентон Україна" стверджує, що акти здачі-прийняття виконаних робіт (наданих послуг), які надані відповідачем позивачу, не відображають реальний зміст, обсяг та характер послуг, які нібито були надані за договором, не містять конкретизації таких послуг, не дозволяють ідентифікувати результат їх надання та не відповідають вимогам чинного законодавства України щодо первинних облікових документів. За відсутності належним чином оформлених первинних документів неможливо встановити ані перелік, ані обсяг, ані характер послуг, які нібито надавалися за договором. За таких обставин, надані відповідачем акти не можуть підтверджувати ані факт надання послуг, ані їх отримання, споживання чи використання позивачем, що унеможливлює виникнення у позивача обов`язку щодо їх оплати.

Крім того, Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія Крентон Україна" вважає, що Державне підприємство "Морський торговельний порт "Чорноморськ" не може посилатися на свою необізнаність про факт відсутності у директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Крентон Україна" ОСОБА_1 повноважень на укладення даного договору і вважає, що наявні усі підстави для визнання оспорюваного договору недійсним. Доказами цього є згадка в оскаржуваному договорі про те, що директор Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Крентон Україна" Крайнюк П.В. діє на підставі статуту, а отже Державне підприємство "Морський торговельний порт "Чорноморськ" було ознайомлено зі змістом статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Крентон Україна" та наявними у ньому обмеженнями повноважень директора. Також, відомості про наявність обмеження повноважень директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Крентон Україна", на дату укладення оскаржуваного договору, наявні у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Позивач вважає, що сукупність наведених вище обставин свідчить про те, що, по-перше, між сторонами оспорюваного договору було відсутнє узгоджене та усвідомлене волевиявлення на його укладення з огляду на нечіткість і невизначеність його предмета, змісту та істотних умов, а по-друге - сам договір за своєю правовою природою та фактичним змістом не був спрямований на реальне надання послуг, а використовувався відповідачем як формальний інструмент створення фінансових зобов`язань без належного документального підтвердження їх реальності.

У відзиві на позовну заяву відповідач наголошує, що вимога позивача про визнання недійсним договору є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Зауважує, що правочин вважається схваленим, зокрема, у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину. Поведінка позивача свідчить про конклюдентне прийняття наданих відповідачем послуг, в тому числі і після звільнення ОСОБА_1 та призначення на посаду нового директора ТОВ "Компанія Крентон Україна" - ОСОБА_2 , оскільки жодних претензій щодо ненадання або неналежного надання послуг від позивача не надходило, спорів щодо фактично займаної площі розміщеним майном не виникало. Натомість позивач після припинення дії договору не вивіз майно, продовжував користуватись послугами підприємства, здійснював оплату послуг під час дії договору та частково після припинення договору. Тобто всі ці дії позивача лише підтверджують фактичне прийняття наданих послуг за договором, в тому числі директором ТОВ "Компанія Крентон Україна" - Кулешовим О.В.

Відповідач зазначає, що позивач ініціював даний спір після того, як ДП "МТП "Чорноморськ" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Крентон Україна" про стягнення 9191380,56 грн. за договором №24/34-д/нд від 01.07.2024. За позицією відповідача, вказане свідчить про спробу уникнення виконання зобов`язань за договором та підтверджує суперечливу і недобросовісну поведінку ТОВ "Компанія Крентон Україна".

Відповідач звертає увагу, що в позовній заяві ТОВ "Компанія Крентон Україна" наголосило, що договір є недійсним у зв`язку з тим, що п.12.11.3 статуту визначено, що директор мав право вчиняти правочини (в тому числі укладати договори (контракти) та інші документи для товариства) на суму, що не перевищує 500000,00 грн. Разом з тим, договір №24/34-д/нд від 01.07.2024 не містить інформації щодо загальної ціни договору, а містить посилання на вартість послуги, при цьому обсяг послуг на момент укладання договору сторонам був невідомий, тому наявні статутні обмеження ніяк не могли вплинути на підписання даного договору. Таким чином, позовні вимоги про визнання недійсним договору з підстав наявності статутних обмежень у директора ТОВ "Компанія Крентон Україна" ОСОБА_1 на укладання правочинів на суму, що не перевищує 500000,00 грн., є нічим не підтвердженими та такими, що спрямовані на уникнення відповідальності по оплаті рахунків за даним договором та затягування судового процесу по справі №910/4284/25, предметом розгляду якої є стягнення заборгованості за спірним договором.

Також відповідач повідомляє, що усна вимога відповідача щодо надання статутних документів позивачем не була виконана. Разом з тим, згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (станом на дату укладення договору - 01.07.2024) - керівником ТОВ "Компанія Крентон Україна" був Крайнюк Павло Васильович, який діяв відповідно до статуту. При цьому, з відомостей ЄДР не вбачається, що у керівника ТОВ "Компанія Крентон Україна" були наявні конкретні обмеження, а лише наявний стандартний зміст інформації. Враховуючи той факт, що ДП "МТП "Чорноморськ" неодноразово укладалися договори з ТОВ "Компанія Крентон Україна", які також підписувалися директором Крайнюком П.П., то сумніву щодо наявності повноважень на підписання договорів директором взагалі не виникало, як і не виникало сумніву у добросовісності відповідача.

Відповідач вважає, що не можна посилання у договорі на те, що особа діє на підставі статуту, у будь-якому випадку ототожнювати з тим, що третя особа - контрагент ознайомилася зі статутом, оскільки буквальний (граматичний) зміст цього положення означає тільки, що сторона вказує підставу повноважень (довіреність, статут), чи здійснюється самопредставництво, а чи то представництво за довіреністю, але це не покладає обов`язки ознайомлення зі статутом на контрагента і не презюмується, що він ознайомлений зі статутом.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, керуючись принципом верховенства права та права на судовий захист, суд дійшов наступних висновків.

За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у ст.11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї ж статті, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно зі ст.626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч.1 ст.628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

За умовами ст.903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 16 Цивільного кодексу України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Під захистом цивільних прав розуміють передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Положення частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права, як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

За змістом частини першої статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частин 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частин 1, 3 статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

За правилами абзацу 2 частини 2 статті 207 Цивільного кодексу України, правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (статті 2, 80, 91, 92 Цивільного кодексу України). При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (частина перша статті 92 Цивільного кодексу України).

Правочини юридична особа також вчиняє через свої органи, що з огляду на приписи статті 237 Цивільного кодексу України утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами.

У статтях 97, 99 Цивільного кодексу України закріплено, що управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом. Загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад. Виконавчий орган товариства може складатися з однієї або кількох осіб. Виконавчий орган, що складається з кількох осіб, приймає рішення у порядку, встановленому абзацом першим частини другої статті 98 цього кодексу. Назвою виконавчого органу товариства відповідно до установчих документів або закону може бути "правління", "дирекція" тощо.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 12.01.2010 №1-рп/2010, виконавчий орган товариства вирішує всі питання, пов`язані з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що є компетенцією загальних зборів учасників товариства або іншого його органу. Здійснюючи управлінську діяльність, виконавчий орган реалізує колективну волю учасників товариства, які є носіями корпоративних прав.

Таким чином, юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи. Виконавчим органом товариства є директор (або правління, дирекція тощо), який вирішує всі питання, пов`язані з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що є компетенцією загальних зборів учасників товариства або іншого його органу.

Відповідно до положень частин 1, 5, 6 статті 11 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", установчим документом товариства є статут. У статуті товариства зазначаються відомості про: 1) повне та скорочене (за наявності) найменування товариства; 2) органи управління товариством, їх компетенцію, порядок прийняття ними рішень; 3) порядок вступу до товариства та виходу з нього; 4) облік часток товариства в обліковій системі часток товариств з обмеженою відповідальністю та товариств з додатковою відповідальністю, що ведеться Центральним депозитарієм цінних паперів (далі - облікова система часток). Статут товариства може містити інші відомості, що не суперечать закону.

Згідно зі статтею 28 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", органами товариства є загальні збори учасників, наглядова рада (у разі утворення) та виконавчий орган.

Відповідно до ч.ч 1, 2, 4, 5 ст.39 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", виконавчий орган товариства здійснює управління поточною діяльністю товариства. До компетенції виконавчого органу товариства належить вирішення всіх питань, пов`язаних з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників та наглядової ради товариства (у разі утворення). Виконавчий орган товариства є одноосібним. Назвою одноосібного виконавчого органу є "директор", якщо статутом не передбачена інша назва. Статутом може бути встановлено, що виконавчий орган товариства є колегіальним, та визначено його кількісний склад. Назвою колегіального виконавчого органу є "дирекція", а його голови - "генеральний директор", якщо статутом не передбачені інші назви.

Як вбачається зі змісту спірного договору, останній підписаний, на той час директором Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Крентон Україна", ОСОБА_1 , який діяв на підставі статуту.

За змістом частини 3 статті 92 Цивільного кодексу України, орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи добросовісно і розумно, та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

У пунктах 78-84 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.12.2025 у справі № 914/768/22, висновки в якій в силу приписів частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України підлягають врахуванню, зазначено таке:

"78. Таким чином, абзац перший частини третьої статті 92 ЦК України встановлює обов`язок органу управління юридичної особи діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

79. Водночас абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України регулює діяльність товариства в особі свого органу управління у відносинах із третіми особами та встановлює правило, за яким у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили (презумпція повноцінності всіх дій директора у правовідносинах з третіми особами).

80. Винятком із цього правила є випадок, коли третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. Доведення цього факту покладається на юридичну особу.

81. З наведеного слідує, що правочин, вчинений органом управління юридичної особи з перевищенням повноважень, може бути визнаний недійсним з підстав, визначених частиною першою статті 203, частиною першою статті 215 ЦК України, лише за умови, що третя особа-контрагент знала чи за всіма обставинами не могла не знати про обмеження повноважень.

82. Таким чином, в силу частини третьої статті 92 ЦК України, для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи загалом не мають юридичної сили, навіть якщо відповідні обмеження й існували на момент укладення договору.

83. Таке обмеження повноважень набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона (третя особа), вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність в органу юридичної особи чи її представника необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це.

84. Отже, під час вирішення спорів про визнання правочинів недійсними з підстав перевищення повноважень органом або особою, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, необхідним є встановлення обставин щодо добросовісності/недобросовісності поведінки третьої особи. Зокрема, предметом доказування має бути обставина стосовно того, чи знала третя особа про відсутність в органу юридичної особи необхідного обсягу повноважень або, проявивши розумну обачність, повинна була знати про це. Обов`язок доведення цих обставин покладається на юридичну особу.

У справі №914/768/22, з огляду на необхідність встановлення судами наведених обставин щодо добросовісності поведінки контрагента та обізнаності його з повноваженнями органу управління юридичною особою, перед Великою Палатою Верховного Суду постало питання щодо того, чи можна вважати, що посилання у договорі на те, що керівник юридичної особи діє на підставі статуту, свідчить про безумовну обізнаність іншої сторони зі статутом у повному обсязі чи в певній частині або покладає на контрагента обов`язок ознайомитися зі статутом.

Так, у пунктах 89-92 постанови від 03.12.2025 у зазначеній справі Велика Палата дійшла таких висновків:

"89. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

90. Положення договору на зразок "товариство в особі директора, який діє на підставі статуту" вказує на підставу виникнення повноважень особи, яка підписує договір, що вчиняє юридична особа. Цей вираз сам по собі окремо від інших обставин справи не є беззаперечним свідченням обізнаності іншої сторони зі статутом повністю чи в певній частині.

91. Отже, посилання у договорі на те, що особа діє на підставі статуту, не можна беззастережно ототожнювати з тим, що третя особа - контрагент ознайомилася зі статутом. Це посилання не презюмує, що третя особа ознайомлена зі статутом, та не покладає на неї в будь-якому разі обов`язки ознайомлюватися з ним. Питання про те, чи слід вважати особу такою, що знала чи мала знати про перешкоди законному укладенню договору, має вирішувати суд у конкретній справі залежно від її обставин та природи договору.

92. При цьому, вирішуючи питання щодо обізнаності контрагента з повноваженнями органу управління юридичної особи, суди мають враховувати презумпцію достовірності відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру, включаючи дані про обмеження представництва юридичної особи".

Отже, з урахуванням вище викладеного, не можна посилання у договорі на те, що особа діє на підставі статуту, у будь-якому випадку ототожнювати з тим, що третя особа - контрагент ознайомилася зі статутом, оскільки буквальний (граматичний) зміст цього положення означає тільки, що сторона вказує підставу повноважень (довіреність, статут), чи здійснюється самопредставництво, чи представництво за довіреністю, але це не покладає обов`язки ознайомлення зі статутом на контрагента і не презюмується, що він ознайомлений зі статутом.

У межах звичайної повсякденної ділової практики за звичаями ділового обороту сторони не вимагають одна від одної ні статуту, ні фінансової звітності. Якщо ж відносини сторін виходять за такі межі, зокрема, договір стосується особливо цінного майна, велика ціна договору тощо, якщо наявні обставини, які можуть викликати сумнів у законності договору, що укладається, то залежно від обставин справи засади розумності та добросовісності (ст. 3 ЦК України) можуть вимагати від сторони договору особливого рівня обачності, зокрема, у частині одержання від іншої сторони певних документів.

В свою чергу, позивачем не надано доказів наявності у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відомостей щодо обмежень у директора позивача (станом на дату укладення договору) на здійснення певних правочинів, при цьому у даній категорії справ обов`язок доведення цих обставин покладається на позивача.

Судом також враховано, що відповідно до статті 241 Цивільного кодексу України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

При оцінці обставин, що свідчать про схвалення правочину особою, яку представляла інша особа, необхідно брати до уваги, що незалежно від форми схвалення воно повинно виходити від органу або особи, уповноваженої відповідно до закону, установчих документів або договору вчиняти такі правочини або здійснювати дії, які можуть розглядатися як схвалення.

Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину (правочинів) може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють).

Такі висновки узгоджуються із правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 25.10.2018 у справі №910/19164/17, від 12.02.2019 у справі №910/19005/17, від 24.12.2019 у справі № 910/12786/18, від 16.02.2023 у справі № 910/2958/20, від 04.04.2023 у справі № 924/1351/20 (924/1175/21) та від 05.12.2023 у справі№ 924/92/23.

Своєю чергою, Верховний Суд у постановах від 11.09.2018 у справі № 910/18812/17, від 08.07.2019 у справі № 910/19776/17 та від 04.03.2021 у справі № 905/1132/20 дійшов висновку, що зі змісту положень частини першої статті 241 ЦК України слідує, що наступним схваленням правочину законодавець не вважає винятково прийняття юридичного рішення про схвалення правочину. Схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи сторони правочину (наприклад, здійснення чи прийняття оплати за товар за договором).

Матеріалами справи підтверджено, що позивач після підписання договору в подальшому схвалив спірний правочин, вчинений від його імені директором Крайнюком Павлом Васильовичем. Схвалення підтверджується фактом надання відповідачем послуг, а також наявними у матеріалах справи доказами здійснення відповідачем часткових оплат за договором. Такі дії відповідача свідчать про схвалення ним дій директора під час укладення договору, що в силу вимог ч. 2 ст. 241 ЦК України створило для нього цивільні права та обов`язки з моменту вчинення спірних правочинів.

У свою чергу, встановлене судом подальше схвалення оспорюваного правочину унеможливлює визнання такого правочину недійсним (ст. 241 ЦК України).

В силу приписів статті 204 Цивільного кодексу України, правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Враховуючи викладене, а також те, що позивачем не зазначено обставин, які безспірно свідчать про обізнаність відповідача щодо наявності обмежень у директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Крентон Україна" ОСОБА_1 на укладання оспорюваного договору, а також встановлення факту подальшого схвалення оспорюваного правочину, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено обізнаність відповідача про наявність обмежень повноважень директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Крентон Україна" ОСОБА_1 , на укладення оспорюваного правочину.

Також суд вважає за доцільне наголосити, що відповідно до частини першої статті 2 ГПК України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 січня 2023 у справі №731/43/21 (провадження № 61-18990св21) вказав, що: "Згідно із пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) базується на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium - принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них

Аналогічні правові висновки щодо застосування норм права у подібних спірних правовідносинах викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 365/349/16-ц; від 05 червня 2019 року у справі № 693/45/18; від 15 квітня 2020 року у справі № 626/601/19; від 04 вересня 2020 року у справі № 311/2145/19-ц".

Очевидно, що дії позивача, який уклав договір про надання послуг, виконував його умови (користувався послугами та частково їх сплачував), а згодом подав позов про визнання договору недійсним, суперечать його попередній поведінці і є недобросовісними.

Оскільки спірний договір укладено з дотриманням вимог частини 2 статті 203 Цивільного кодексу України, права позивача у зв`язку з їх укладенням з боку відповідача не порушені, то позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За приписами ст.16 цього Кодексу, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.4 ГПК України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Відмова від права на звернення до господарського суду є недійсною.

Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За приписами ст.ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.ст.76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ст.86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

У зв`язку із відмовою у задоволенні позову витрати по сплаті судового збору, відповідно до вимог ст.129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 236 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Судові витрати зі сплати судового збору покласти на позивача.

Суддя М.Б. Сулімовська

Згідно з ч. ч.1, 2 ст.241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення у порядку, передбаченому ст. 257 ГПК України.

Повний текст рішення складено і підписано 30 березня 2026 р.