СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року м. Харків Справа № 922/3102/25

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Тихий П.В., суддя Жельне С.Ч. , суддя Плахов О.В.

за участю секретаря судового засідання Березки О.М.

та представників учасників справи:

позивач Л.О. Бенденжук (в залі суду);

відповідач С.О. Жерновніков (в режимі відеоконференції), А.Ю. Коломійцев (в залі суду);

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Зубаря Станіслава Володимировича (вх.№340Х/1-43) на рішення Господарського суду Харківської області від 21.01.2026 (суддя Пономаренко Т.О., повний текст рішення складено 02.02.2026) у справі №922/3102/25

за позовом Харківської міської ради, м. Харків,

до Фізичної особи-підприємця Зубаря Станіслава Володимировича, м. Харків,

про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ

Харківська міська рада звернулась до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Зубаря Станіслава Володимировича, в якій просить стягнути із Фізичної особи-підприємця Зубаря Станіслава Володимировича на користь Харківської міської ради 1 184 225,62 грн. заборгованості зі сплати орендної плати за користування земельною ділянкою по вул. Культури, 14 у м. Харкові, відповідно до договору оренди землі від 04.10.2004, зареєстрованого 04.10.2004 за №63168/04, за період з 02.04.2017 по 28.02.2022, а також витрати зі сплати судового збору у розмірі 17 763,38 грн.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 21.01.2026 у справі №922/3102/25 позов задоволено повністю.

Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Зубаря Станіслава Володимировича на користь Харківської міської ради заборгованість зі сплати орендної плати за користування земельною ділянкою по вул. Культури, 14 у м. Харкові, відповідно до договору оренди землі від 04.10.2004, зареєстрованого 04.10.2004 за №63168/04, за період з 02.04.2017 по 28.02.2022, у розмірі 1 184 225 (один мільйон сто вісімдесят чотири тисячі двісті двадцять п`ять) грн. 62 коп.

Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Зубаря Станіслава Володимировича на користь Харківської міської ради витрати зі сплати судового збору у розмірі 17 763 (сімнадцять тисяч сімсот шістдесят три) грн 38 коп.

Фізична особа-підприємець Зубар Станіслав Володимирович з рішенням суду першої інстанції не погодився, звернувся 20.02.2026 до Східного апеляційного господарського суду через підсистему Електронний суд з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 21.01.2026 року у справі №922/3102/25 та прийняти нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог Харківської міської ради. Розгляд справи здійснювати за участю представника відповідача.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що висновки суду першої інстанції щодо правильності способу обрахунку розміру орендної плати за земельну ділянку з урахуванням індексів інфляції щомісячно є хибними та не відповідають встановленим обставинам справи, що призвело до ухвалення неправомірного рішення, що стало наслідком порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідач зазначає, що обґрунтовуючи звернення до суду, Харківська міська рада фактично виходить із власного, не передбаченого договором підходу до визначення розміру орендної плати, який полягає у послідовному багаторічному застосуванні індексів інфляції на щомісячній основі, починаючи з 2007 року, з використанням результату такого множення як нової розрахункової бази для кожного наступного платежу. Разом із тим ані зміст договору оренди землі, ані норми чинного законодавства не містять приписів, які б допускали або прямо передбачали застосування саме такого механізму розрахунку.

Зазначає, що договір оренди містить лише загальні положення щодо врахування індексів інфляції при обчисленні орендної плати та можливості її перегляду у зв`язку з інфляційними процесами на щорічній основі. Водночас сторони не погодили ані конкретної формули, ані алгоритму, ані періодичності застосування індексів інфляції у тому вигляді, в якому це пропонує позивач. За відсутності чітко визначеного договірного механізму будь-яке розширене або довільне тлумачення умов договору на користь однієї зі сторін є неприпустимим.

Запропонована позивачем методика, як вважає відповідач, фактично призводить до зміни погодженої сторонами ціни договору заднім числом без дотримання встановленого законом порядку внесення змін до договірних умов. Такий підхід суперечить принципу свободи договору, а також загальним засадам цивільного законодавства щодо обов`язковості виконання зобов`язань у тому вигляді, в якому вони були погоджені сторонами.

Посилається на те, що протягом тривалого періоду дії договору Харківська міська рада приймала орендну плату у розмірах, визначених відповідачем, не висловлювала заперечень щодо порядку її обчислення та не вживала жодних дій, спрямованих на зміну умов договору. Лише у 2025 році позивач фактично змінив власний підхід до тлумачення договору та намагається покласти негативні наслідки своєї багаторічної бездіяльності на Відповідача, що не узгоджується з принципами добросовісності та правової визначеності.

На думку відповідача, ухвала від 22.10.2025 року про відмову у залученні ГУ ДПС у Харківській області як третьої особи є такою, що постановлена з неправильним застосуванням статті 50 ГПК України; призвела до неповного встановлення фактичних обставин; обмежила право Відповідача на ефективний захист, обмежила можливість Відповідача належним чином довести свої заперечення та спростувати розрахунок Позивача, що спричинило порушення принципів змагальності та рівності сторін, а також призвели до ухвалення рішення без належної перевірки ключових доказів і доводів сторони захисту, а отже стала однією з причин ухвалення необґрунтованого рішення у справі.

Крім того зазначає, що позовні вимоги Харківської міської ради заявлені з порушенням строків позовної давності, однак суд першої інстанції не надав належної правової оцінки цим доводам та дійшов помилкового висновку про можливість їх задоволення. Апелянт зазначає, що формальне застосування положень законодавства про зупинення чи продовження перебігу позовної давності на користь органу місцевого самоврядування, який мав усі можливості для своєчасного та належного захисту своїх прав, порушує баланс інтересів сторін та принцип правової визначеності.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.02.2026 у справі №922/3102/25 визначено колегію суддів Східного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Тихий П.В., суддя Жельне С.Ч., суддя Плахов О.В.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 23.02.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Зубаря Станіслава Володимировича на рішення Господарського суду Харківської області від 21.01.2026 у справі №922/3102/25. Витребувано з Господарського суду Харківської області матеріали справи №922/3102/25. Встановлено строк позивачу для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом 15 днів (з урахуванням вимог ст. 263 ГПК України) з дня вручення даної ухвали. Призначено справу до розгляду на "18" березня 2026 р. о 11:30 годині у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61022, місто Харків, проспект Незалежності, 13, 1-й поверх, в залі засідань №132. Запропоновано учасникам справи визначитися із своєю явкою у судове засідання шляхом своєчасного повідомлення суду. Повідомлено, що неявка представників учасників справи належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

27.02.2026 до Східного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №922/3102/25.

Від представника фізичної особи-підприємця Зубаря Станіслава Володимировича адвоката Жерновнікова Святослава Олександровича надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (вх.№2991 від 13.03.2026), яке задоволено ухвалою суду від 13.03.2026.

Від позивача відзиву до Східного апеляційного господарського суду не надійшло. Відповідно до ч. 3 ст.263 ГПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання 18.03.2026 з`явились представники відповідача, які підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі та просив її задовольнити.

Присутній також представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити в силі рішення суду першої інстанції. Крім того, заперечив проти долучення до матеріалів справи нових доказів, доданих до апеляційної скарги.

Щодо долучення до матеріалів справи нових доказів, колегія суддів зазначає про таке.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем до апеляційної скарги додано лист-відповідь Головного управління ДПС у Харківській області на адвокатський запит від 28.01.2026 №2801.1/26 (вх.ГУ ДПС від 30.01.2026 №8884/6/АДВ) за вих.№5729/6/20-40-24-05-10 від 05.02.2026.

Представник позивача заперечує проти долучення до матеріалів справи вказаного доказу.

У відповідності до ч. 3 статті 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК України покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов`язаний самостійно з`ясовувати відповідні причини.

Між тим, прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів на стадії апеляційного провадження за відсутності визначених статтею 269 ГПК України підстав для їх прийняття фактично буде порушувати принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, оскільки відповідно до статті 124, 129 Конституції України, статей 7, 13 ГПК України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Поруч із цим, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 статті 13 ГПК України).

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 10.12.2019 у справі №913/479/18.

Водночас, колегія суддів акцентує, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку, передбаченому статтею 269 ГПК України, незалежно від причин неподання стороною таких доказів. Саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення зазначеної норми процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якої є однозначність та передбачуваність.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 14.09.2021 у справі №922/2187/20.

Поданий представником відповідача лист ГУ ДПС у Харківській області за.вих№5729/6/20-40-24-05-10 від 05.02.2026 не існував на момент ухвалення оскаржуваного рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відхилення клопотання відповідача про долучення до матеріалів справи вказаного вище доказу.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи апелянта, заслухавши у судовому засіданні уповноважених представників учасників справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з такого.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення 21 сесії Харківської міської ради 24 скликання від 28.04.2004 №54/04 Про припинення та надання в користування земельних ділянок юридичним та фізичним особам, 04.10.2004 між Харківською міською радою (орендодавець) та СПД-ФО Зубарем С.В. (орендарем) було укладено договір оренди землі, який зареєстровано у Харківській регіональній філії Державного підприємства Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах в Державному реєстрі земель від 04.10.2004 за №63168/04 (далі - Договір).

Відповідно до п.1 Договору орендодавець на підставі рішення XXI сесії Харківської міської ради XXIV скликання від 28.04.2004 року №54/04 Про припинення та надання в користування земельних ділянок юридичним та фізичним особам надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку несільськогосподарського призначення - землі житлової та громадської забудови, яка знаходиться м. Харків, вул. Культури,14.

В оренду передається земельна ділянка загальною площею 0,3153 га, у тому числі під забудовою 0,0464 га, інших угідь 0,2689 га (п.2.Договору).

Вказаній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :07:005:0014.

На земельній ділянці знаходяться об`єкт нерухомого майна, адміністративна будівля, яка належать орендарю на праві приватної власності, а також інші об`єкти інфраструктури (п.3.Договору).

Нормативна грошова оцінка земельної ділянки згідно з довідкою №1350/04 від 17.06.2004 становить 4393256 гривень (п.4.Договору).

Договір укладено строком до 01.05.2054. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію (п.8.Договору).

Відповідно до п.9. Договору орендна плата за земельну ділянку вноситься орендарем щомісячно у грошовій формі на рахунок відділу державного казначейства у м. Харкові.

Розмір орендної плати в місяць за земельну ділянку становить:

2004 рік: 5949,20 гривень;

2005 рік: 6772,94 гривень;

2006 рік: 7779,72 гривень;

з 2007 року 9152,62 гривень.

Пунктом 10 Договору сторони погодили, що обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції.

Орендна плата вноситься щомісячно протягом тридцяти календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного місяця.

Згідно з п.13. Договору розмір орендної плати переглядається у разі:

а) зміни умов господарювання, передбачених договором;

б) зміни розмірів земельного податку, підвищення цін, тарифів;

в) внаслідок інфляції - щорічно;

г) погіршення стану орендованої земельної ділянки не з вини орендаря, що підтверджено документами;

д) в інших випадках, передбачених законом.

Земельна ділянка передається в оренду для експлуатації та обслуговування адміністративної будівлі (п.15.Договору).

Цільове призначення земельної ділянки землі житлової та громадської забудови (п.16.Договору).

Умови збереження стану об`єкта оренди забороняється самовільна забудова земельної ділянки (п.17.Договору).

Згідно з листом Головного управління Державної податкової служби у Харківській області від 03.04.2025 №7075/5/20-40-24-05-06 ФОП Зубар С.В. обліковується платником орендної плати за земельну ділянку з кадастровим номером :07:005:0014 загальною площею 0,3153 га.

За даними податкових декларацій з плати за землю ФОП Зубарем С.В. сплачено, зокрема, за 2017 рік - 267 196,18 грн, за 2018 рік - 275 314,96 грн, за 2019 рік - 296 314,96 грн, за 2020 рік - 228 236,79 грн, за 2021 рік -270 527,44 грн, за січень-лютий 2022 року - 47 332,67 грн орендної плати.

Однак, як стверджує позивач, розмір орендної плати, яку повинен був сплачувати відповідач за Договором з 02.04.2017 по 28.02.2022 складає: за період 02.04.2017 - 31.12.2017 - 328 738,32 грн; за період 01.01.2018 - 31.12.2018 - 480 367,38 грн; за період 01.01.2019-31.12.2019-518 248,25 грн; за період 01.01.2020 - 31.12.2020 (крім березня 2020) - 488 576,84 грн; за період 01.01.2021 - 31.12.2021 - 582 286,29 грн; за період 01.01.2022-28.02.2022- 102 765,32 грн. Отже, позивач вважає, що заборгованість зі сплати орендної плати за користування ФОП Зубарем С.В. земельною ділянкою загальною площею 0,3153 га по вул. Культури, 14 у м. Харкові з кадастровим номером :07:005:0014, відповідно до договору оренди землі від 04.10.2004, зареєстрованого 04.10.2004 за №63168/04 за період з 02.04.2017 по 28.02.2022 складає 1 184 255,62 грн.

Оскільки, на думку позивача, спірна земельна ділянка протягом тривалого строку використовується відповідачем без належної сплати орендної плати, Харківська міська рада звернулась до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором оренди землі від 04.10.2004, зареєстрованим від 04.10.2004 за №63168/04 за період з 02.04.2017 по 28.02.2022 у сумі 1 184 255,62 грн.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач вказує, що не має заборгованості з орендної плати за Договором, на підтвердження чого надає, зокрема, листи та Акт ГУ ДПС у Харківській області, лист Держгеокадастру, бухгалтерську довідку, витяг з електронного кабінету платника податків, платіжні документи про сплату орендної плати, витяг з технічної документації, висновок експерта.

Так, у листі від 22.10.2021 №45804/6-20-40-13-11-20 ГУ ДПС у Харківській області повідомлено, що згідно з даними інтегрованих карток платника податків ІТС Податковий блок станом на 17.09.2021 року у Зубаря С.В. податковий борг з орендної плати з фізичних осіб не обліковується.

У листі від 28.10.2025 №56923/6/20-40-24-05-10 ГУ ДПС у Харківській області повідомлено, що з даними інтегрованої картки платника по земельному податку з фізичних осіб станом на 23.10.2025 року податковий борг із земельного податку з фізичних осіб відсутній.

Разом з цим, згідно листа ГУ ДПС у Харківській області від 03.09.2025 року №48759/6/20-40-24-05-10, станом на 03.09.2025 згідно інформаційно-комунікаційних ресурсів, які є у розпорядженні ГУ ДПС, а саме інтегрованої картки платника ФОП Зубаря С.В. по коду платежу 18010900 - орендна плата з фізичних осіб, заборгованість відсутня. Також повідомлено, що ГУ ДПС проведено камеральну перевірку наданої податкової Декларації з плати за землю (орендна плата) за 2023 рік. За результатом перевірки встановлено заниження податкових зобов`язань за період січень - грудень 2023 року. За рішенням суду по справі 520/26824/23 скасовані нараховані зобов`язання за січень - травень 2023 року. ФОП Зубарем С.В. за період червень - грудень 2023 року надана уточнююча податкова Декларація з плати за землю (орендна плата) з нарахованими податковими зобов`язаннями, які були сплачені платником.

Згідно бухгалтерської довідки №1 від 16.12.2025 про методику розрахунку орендної плати за земельну ділянку (кадастровий номер :07:005:0014), витягу з Електронного кабінету платника податків (стан розрахунків з бюджетом), що підтверджує відсутність податкового боргу.

Також представник відповідача надав копію листа ГУ ДПС у Харківській області (адресованого Департаменту земельних відносин ХМР) щодо прийняття податкових декларацій та стану нарахувань, лист Держгеокадастру від 03.01.2025 №6-28-0.22-18/71-25 разом із листом Держстату (щодо тотожності інфляції 112% та коефіцієнта 1,12), витяг №НВ-025 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 21.08.2025, платіжні документи (банківські виписки та платіжні доручення) на підтвердження сплати орендної плати за період 2017 2022 роки.

Згідно з Актом про результати камеральної перевірки податкової звітності з плати за землю (орендна плата) від 27.07.2023 №22770/20-40-24-05/ щодо виявлених помилок Фізичної особи-підприємця Зубаря Станіслава Володимировича за 2023 рік, в результаті проведення камеральної перевірки встановлено порушення вимог пункт 48.1 статті 48, пункт 285.1 статті 285, пункт 286.2 статті 286 пункту 287.3 статті 287 Податкового кодексу України що призвело до заниженню податкового/грошового зобов`язання з плати за землю (орендна плата) за 2023 рік з сумі 342147,56 гривень, у т.ч. за січень-травень 2023 - 142561,50 грн. за червень 2023 - 28512,30 грн. (термін, сплати 30.07.2023), за липень 2023 - 512,30 грн. термін сплати 30.08.2023), за серпень 2023 - 28512,30 грн. термін сплати 30.09.2023), за вересень 2023 - 28512,30 грн. (термін сплати 30.10.2023) за жовтень 2023 -28512,30 грн. (термін сплати 30.11.2023), зі листопад 2023 - 8512,30 грн. (термін сплати 30.12.2023) а грудень 2023 - 28512,26 грн. термін сплати 30.01.2024).

Як стверджує представник відповідача, вказаний Акт містить методику обчислення орендної плати, що має істотне значення для правильного вирішення спору.

Згідно відповіді ГУ ДПС у Харківській області від 31.10.2025, відповідно інформаційних ресурсів, які є у розпорядженні ГУ ДПС, інтегрована картка платника по орендній з фізичних осіб за кодом бюджетної класифікації 13050500 у громадянина Зубаря Станіслава Володимировича (податковий номер НОМЕР_1 ) відсутня. Акти перевірки або службові висновки про правильність нарахування орендної плати Податковим кодексом України від 02 грудня 2010 року №2755-VI (зі змінами та доповненнями) не передбачені.

Згідно наданого висновку експерта судової економічної експертизи №05/12-2025 від 17.12.2025 розрахункове значення відсоткового співвідношення розміру річної орендної плати (розрахованої з місячного платежу 9 152,62 грн. згідно з п.9 Договору оренди землі від 04.10.2004) до розміру Нормативної грошової оцінки земельної ділянки (4 393 256,00 грн згідно з п.5 Договору оренди землі від 04.10.2004), складає - 2,5%. Розрахунковий розмір орендної плати за Договором оренди землі від 04.10.2004, укладений між Харківською міською радою та ФОП Зубарем Станіславом Володимировичем, за період з 02.04.2017 по 28.02.2022, з урахуванням базового розміру щомісячної орендної плати (9 152,62 грн), офіційних річних Коефіцієнтів індексації нормативної грошової оцінки земель (Кі), затверджених Держгеокадастром (відповідно до ст.289 ГІКУ), із застосуванням правила кумулятивності (наростаючим підсумком) та розміру річної ставки орендної плати, визначеної у відповіді на перше питання, як відсоткове співвідношення розміру річної орендної плати до розміру НГО земельної ділянки, складає 1 311 790,98 грн. В обсязі наданих на дослідження документів, арифметично сума сплаченої ФОП Зубарем С.В. орендної плати за договором оренди землі від 04.10.2004 у період 2017-2022 роки перевищує розрахунковий розмір орендної плати, визначений у питанні №2 на 5714,88 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вказав, що надані позивачем докази на підтвердження заявлених вимог в їх сукупності підтверджують викладені ним у позовній заяві обставини факту існування заборгованості у відповідача з орендних платежів за земельну ділянку по вул. Культури, 14 у м. Харкові за період з 02.04.2017 по 28.02.2022 у сумі 1 184 225,62 грн.

Суд дійшов висновку, що умовами п. 10 Договору прямо передбачено обов`язок Орендаря сплачувати орендну плату з урахуванням індексів інфляції, а відтак застосування інфляції є обов`язковим елементом визначення розміру орендної плати за користування земельною ділянкою. На підтвердження цієї позиції наведено посилання на висновки п. 41 постанови Верховного суду Касаційного господарського суду від 07.10.2019 у справі №922/3321/18, у п.п.50,57,61 постанови Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 16.03.2020 у справі №922/1658/19.

Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що положення пункту 10 Договору щодо обчислення орендної плати з урахуванням індексів інфляції підлягають застосуванню з урахуванням приписів Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003, а також відповідних методик Державної служби статистики України щодо визначення індексу споживчих цін, з аналізу яких суд вважав, що застосування індексу інфляції має здійснюватися кумулятивно і з посиланням на висновки Верховного Суду, у постанові від 26.06.2020 у справі № 905/21/19 (про можливість розрахунку інфляційних збитків), дійшов висновку, що індексація грошових зобов`язань з обчислення розміру оренди землі має здійснюватися кумулятивно, шляхом застосування індексу інфляції за кожний наступний період до суми, проіндексованої за попередній період, з метою недопущення знецінення грошових коштів кредитора.

Крім того, розглянувши клопотання представника відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності, суд першої інстанції зазначив, що строк позовної давності для стягнення заборгованості за договором оренди землі від 04.10.2004, за період з 02.04.2017 по 28.02.2022 не сплив.

Надаючи власну правову кваліфікацію спірним правовідносинам судова колегія зазначає про таке.

Колегією суддів встановлено, що спірні правовідносини виникли з договору оренди землі.

Відповідно до статті 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату.

Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Згідно зі статтею 2 Закону України "Про оренду землі" відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Згідно із частиною 1 статті 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Статтею 93 ЗК України передбачено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Статтею 13 цього Закону передбачено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до статті 13, 14 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

За приписами статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Положеннями частини 5 статті 16 та частини 5 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.

Згідно з статтею 80 ЗК України самостійними суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

Пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин.

За змістом статей 122, 123, 124 ЗК України міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Як зазначалось вище , 04.10.2004 між Харківською міською радою (орендодавець) та СПД-ФО Зубарем С.В. (орендарем) було укладено договір оренди землі, який зареєстровано у Харківській регіональній філії Державного підприємства Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах в Державному реєстрі земель від 04.10.2004 за №63168/04 (далі - Договір).

Згідно з п.4 Договору нормативна грошова оцінка земельної ділянки згідно з довідкою №1350/04 від 17.06.2004 становить 4393256 гривень.

Договір укладено строком до 01.05.2054 (п.8.Договору).

Відповідно до п.9. Договору орендна плата за земельну ділянку вноситься орендарем щомісячно у грошовій формі на рахунок відділу державного казначейства у м. Харкові.

Розмір орендної плати в місяць за земельну ділянку становить з 2007 року 9152,62 гривень.

Пунктом 10 Договору сторони погодили, що обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції.

У пункті 1 Договору визначено, що розмір орендної плати переглядається у разі: а) зміни умов господарювання, передбачених договором; б) зміни розмірів земельного податку, підвищення цін, тарифів; в) внаслідок інфляції щорічно; г) погіршення стану орендованої земельної ділянки не з вини орендаря, що підтверджено документами; д) в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до пункту 36 Договору - зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору спір розв`язується у судовому порядку.

Відповідно до статті 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

Згідно з частина 1, 2 статті 21 Закону України "Про оренду землі" орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Відповідно до статті 15 Закону України "Про оренду землі" істотними умовами договору оренди землі є в тому числі орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

За змістом частини 1 статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, визначених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або місцевого самоврядування.

Частиною 3 статті 762 ЦК України передбачено, що договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за найм (оренду) майна.

Відповідно до статті 288 ПК України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Договір оренди земель державної і комунальної власності укладається за типовою формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України. Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем (крім випадків консервації таких земельних ділянок або визнання земельних ділянок забрудненими (потенційно забрудненими) вибухонебезпечними предметами).

Згідно наведеного позивачем розрахунку заборгованості у відповідача наявна заборгованість з орендної плати за період з 02.04.2017 по 28.02.2022 у розмірі 1 184 225,62 грн.

Відповідач під час розгляду справи заперечував щодо розміру заборгованості з орендної плати з огляду на неправильне застосування позивачем методу розрахунку орендної плати з урахуванням індексації інфляції, що призвело до невірного обчислення заявлених до стягнення сум.

Відповідно до п.289.2 ст.289 ПК України центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель, на який індексується нормативна грошова оцінка земель і земельних ділянок, у тому числі право на які фізичні особи мають як власники земельних часток (паїв), на 1 січня поточного року.

Коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується кумулятивно залежно від дати проведення нормативної грошової оцінки земель, зазначеної в технічній документації з нормативної грошової оцінки земель та земельних ділянок.

Згідно із п.289.3. ст.289 ПК України центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації не пізніше 15 січня поточного року забезпечують інформування центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, і власників землі та землекористувачів про щорічну індексацію нормативної грошової оцінки земель.

Позивач зазначав, зокрема, що висновки стосовно того, що орендна плата має вноситись орендарями відповідно до умов Договору із урахуванням індексів інфляції викладені у п.41 постанови Верховного суду Касаційного господарського суду від 07.10.2019 у справі №922/3321/18, у п.п.50,57,61 постанови Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 16.03.2020 у справі №922/1658/19.

Позивач посилався на ст. 1 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений Постановою КМУ № 1078 від 17.07.2003, Методику розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджену Наказом Держкомстату № 265 від 27.07.2007, Методологічні положення щодо організації статистичного спостереження за змінами цін (тарифів) на споживчі товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, затверджені Наказом Держкомстату № 519 від 14.11.2006, дані Держстату про щомісячні ІСЦ 2007 02.2022, а також судову практику: постанови Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 26.06.2020 у справі №905/21/19.

На думку Харківської міської ради, з якою погодився суд першої інстанції, інфляція повинна нараховуватися кумулятивно.

Як зазначалось, розмір орендної плати за Договором, яку повинен був сплатити в місяць за земельну ділянку з 2007 року, становить 9152,62 гривень.

Отже, базовим місяцем для розрахунку розміру орендної плати за Договором є січень 2007 року.

Позивач зазначає, що починаючи з лютого 2007 року орендна плата повинна була сплачуватись з урахуванням індексів інфляції, як передбачено пунктом 10 Договору.

Відповідно до наказу Держкомстату Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін від 27.07.2007 №265 індекс споживчих цін - показник, що характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періоді порівняно з базисним.

Інформація про індекси споживчих цін (індекси інфляції) за відповідні роки розміщена на сайті Державної служби статистики України http://www.ukrstat.gov.ua.

Коефіцієнти інфляції за 2017 рік становили:

- у січні 2017 року - 101,1

- у лютому 2017 року - 101

- у березні 2017 року - 101,8

- у квітні 2017 року - 100,9

- у травні 2017 року - 101,3

- у червні 2017 року - 101,6

- у липні 2017 року - 100,2

- у серпні 2017 року - 99,9

- у вересні 2017 року - 102

- у жовтні 2017 року - 101,2

- у листопаді 2017 року - 100,9

- у грудні 2017 року - 101

Загальна за 2017 рік - 113,7.

Коефіцієнти інфляції за 2018 рік становили:

- у січні 2018 року - 101,5

- у лютому 2018 року - 100,9

- у березні 2018 року - 101,1

- у квітні 2018 року - 100,8

- у травні 2018 року - 100

- у червні 2018 року - 100

- у липні 2018 року - 99,3

- у серпні 2018 року - 100

- у вересні 2018 року - 101,9

- у жовтні 2018 року - 101,7

- у листопаді 2018 року - 101,4

- у грудні 2018 року - 100,8

Загальний за 2018 рік - 109,8.

Коефіцієнти інфляції за 2019 рік становили:

- у січні 2019 року - 101

- у лютому 2019 року - 100,5

- у березні 2019 року - 100,9

- у квітні 2019 року - 101

- у травні 2019 року - 100,7

- у червні 2019 року - 99,5

- у липні 2019 року - 99,4

- у серпні 2019 року - 99,7

- у вересні 2019 року - 100,7

- у жовтні 2019 року - 100,7

- у листопаді 2019 року - 100,1

- у грудні 2019 року - 99,8

Загальний за 2019 року - 104,1.

Коефіцієнти інфляції за 2020 рік становили:

- у січні 2020 року - 100,2

- у лютому 2020 року - 99,7

- у березні 2020 року - 100,8

- у квітні 2020 року - 100,8

- у травні 2020 року - 100,3

- у червні 2020 року - 100,2

- у липні 2020 року - 99,4

- у серпні 2020 року - 99,8

- у вересні 2020 року - 100,5

- у жовтні 2020 року - 101

- у листопаді 2020 року - 101,3

- у грудні 2020 року - 100,9

Загальний за 2020 року - 105,0.

Коефіцієнти інфляції за 2021 рік становили:

- у січні 2021 року - 101,3

- у лютому 2021 року - 101

- у березні 2021 року - 101,7

- у квітні 2021 року - 100,7

- у травні 2021 року - 101,3

- у червні 2021 року - 100,2

- у липні 2021 року - 100,1

- у серпні 2021 року - 99,8

- у вересні 2021 року - 101,2

- у жовтні 2021 року - 100,9

- у листопаді 2021 року - 100,8

- у грудні 2021 року - 100,6

Загальний за 2021 року - 110,0.

Коефіцієнти інфляції за 2022 рік становили:

- у січні 2022 року - 101,3

- у лютому 2022 року - 101,6

- у березні 2022 року - 104,5

- у квітні 2022 року - 103,1

- у травні 2022 року - 102,7

- у червні 2022 року - 103,1

- у липні 2022 року - 100,7

- у серпні 2022 року - 101,1

- у вересні 2022 року - 101,9

- у жовтні 2022 року - 102,5

- у листопаді 2022 року - 100,7

- у грудні 2022 року - 100,7

Загальний за 2022 року - 126,6.

Позивач зазначає, що розмір орендної плати яку повинен був сплатити відповідач за період з 02.04.2017 по 28.02.2022 з урахуванням індексів інфляції складає:

- за період 02.04.2017 - 31.12.2017 - 328 738,32 грн;

- за період 01.01.2018 - 31.12.2018 - 480 367,38 грн;

- за період 01.01.2019-31.12.2019-518 248,25 грн;

- за період 01.01.2020 - 31.12.2020 (крім березня 2020) - 488 576,84 грн;

- за період 01.01.2021 - 31.12.2021 - 582 286,29 грн;

- за період 01.01.2022-28.02.2022- 102 765,32 грн.

Згідно інформації, наданої листом Головного управління Державної податкової служби у Харківській області від 03.04.2025 №7075/5/20-40-24-05-06, ФОП Зубар С.В. обліковується платником орендної плати за земельну ділянку з кадастровим номером :07:005:0014 загальною площею 0,3153 га. За даними податкових декларацій з плати за землю ФОП Зубарем С.В. сплачено, зокрема, за 2017 рік - 267 196,18 грн, за 2018 рік - 275 314,96 грн, за 2019 рік - 296 314,96 грн, за 2020 рік - 228 236,79 грн, за 2021 рік -270 527,44 грн, за січень-лютий 2022 року - 47 332,67 грн орендної плати.

Відтак, за розрахунком Харківської міської ради, з яким погодився суд першої інстанції, різниця сплаченої відповідачем орендної плати за період з 02.04.2017 по 28.02.2022 складає 1 184 255,62 грн.

Суд першої інстанції вказав, що обчислення розміру орендної плати за землю та її перегляд з урахуванням індексів інфляції не потребує внесення додаткових змін до Договору у письмовій формі, оскільки таке обчислення сторонами було передбачено пунктами 10 Договору, обов`язок з виконання якого взяв на себе відповідач підписуючи казаний Договір.

При цьому суд першої інстанції вказав, що підписуючи Договір відповідач зобов`язався сплачувати орендну плату з урахуванням індексів інфляції, а не коефіцієнту індексації нормативної грошової оцінки землі. Зазначені показники мають різне призначення та умови застосування. Так, коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки землі є обов`язковим для розрахунку орендної плати за землі державної та комунальної власності. Такий коефіцієнт множиться на значення нормативної грошової оцінки (НГО) ділянки, а орендна плата потім з такої земельної ділянки розраховується як відсоток від цієї вже проіндексованої вартості землі. В свою чергу індекс інфляції використовуються для коригування саме суми орендного платежу, а не вартості землі. Таке коригування відбувається шляхом множення суми орендної плати, визначеної в договорі (щомісяця або щороку) на індекс споживчих цін (індекс інфляції). Така індексація згідно чинного законодавства проводиться в обов`язковому порядку, якщо інше не передбачено договором.

Проте, колегія суддів апеляційної інстанції вважає помилковими розрахунки позивача.

В позовній заяві позивач здійснив помісячний розрахунок заборгованості з орендної плати за період з квітня 2017 року по лютий 2022 року, що охоплює 59 розрахункових місяців. Саме за цей проміжок часу позивач встановив розбіжності між належними до сплати сумами (з урахуванням інфляційних індексів, які прямо передбачені пунктом 10 договору) та фактичними сплатами, які здійснював відповідач.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, зокрема, відхилив доводи відповідача щодо неможливості зміни розміру орендної плати без укладення додаткової угоди, а також твердження про те, що індексація орендної плати може здійснюватися виключно за письмовим погодженням сторін, оскільки умови договору оренди містять пункт 10, який зобов`язує визначати суму орендної плати з урахуванням індексів інфляції, і такий механізм не пов`язаний із внесенням змін до договору.

Проте, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до пункту 13 договору сторонами погоджено, що розмір орендної плати переглядається у разі: а) зміни умов господарювання, передбачених договором; б) зміни розмірів земельного податку, підвищення цін, тарифів; в) внаслідок інфляції - щорічно; г) погіршення стану орендованої земельної ділянки не з вини орендаря, що підтверджено документами; д) в інших випадках, передбачених законом.

Судом першої інстанції не було враховано, що у договорі відсутня умова механізму обчислення орендної плати з індексом інфляції, що виключає можливість її застосування, так як умову про індексацію без механізму її здійснення та порядку розрахунку неможливо виконати, якщо інше не передбачено законодавством. В той же час, законодавством не встановлюється порядок та механізм здійснення розрахунку індексу інфляцій при розрахунку орендної плати.

Оскільки ні Договором, ні законодавством не визначено чіткого механізму обчислення індексів інфляції орендної плати за землю, ФОП Зубар С.В. у спірному періоді правомірно виходив з того, що воно як платник плати за землю (орендар земельної ділянки комунальної власності) відповідно до приписів Податкового кодексу України був зобов`язано обчислювати, декларувати та сплачувати орендні плату.

Водночас, колегія суддів зазначає, що пункти 9 13 Договору оренди землі містять лише загальне положення про врахування індексів інфляції при обчисленні орендної плати та можливість її перегляду, зокрема у зв`язку з інфляційними процесами щорічно, але не встановлюють конкретного механізму, формули або алгоритму щомісячного кумулятивного множення, обчисленого з урахуванням індексів інфляції розміру орендної плати, на індекс інфляції наступного місяця протягом багаторічного періоду.

Позивачем застосовано власну методику розрахунку, яка призводить до багаторазового щомісячного «накладання» індексів інфляції на вже обчислену з урахуванням індексів інфляції орендну плату, а також до істотного зростання розміру орендної плати без внесення відповідних змін до Договору та без погодження такого порядку з Орендарем.

Більше того, пункт 13 Договору прямо передбачає, що перегляд орендної плати внаслідок інфляції здійснюється щорічно, що за своєю правовою природою істотно відрізняється від запропонованого Позивачем багаторічного щомісячного кумулятивного множення індексів інфляції з січня 2007 року.

Колегія суддів звертає увагу, що з тексту Договору неможливо однозначно встановити чи підлягає індексації фіксована договірна сума, чи формується нова база щомісяця, який індекс інфляції застосовується (індексація нормативно грошової оцінки чи індекс споживчих цін) і до чого саме (нормативно грошової оцінки або до орендної плати) чи має індексація характер коригування або характер зміни істотної умови договору.

Колегія суддів зазначає, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.

Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України.

Тлумачення «обчислення» як автоматичної щомісячної зміни розміру орендної плати призводить до нівелювання змісту пункту 13 Договору («переглядається щорічно») та фактичного ігнорування пункту 36 щодо письмової зміни істотних умов договору. Такий підхід суперечить правилам системного тлумачення, відповідно до яких жодне положення договору не може втрачати самостійного значення.

Пункт 9 Договору встановлює конкретний розмір орендної плати 9 152,62 грн з 2007 року. Це фіксація істотної умови договору ціни.

Це фіксація істотної умови договору ціни.

Пункт 13 визначає підстави та порядок зміни ціни, зокрема: "внаслідок інфляції щорічно".

Отже, сторони погодили темпоральне обмеження впливу інфляції один раз на рік.

Пункт 10 містить лише загальне формулювання: "Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції".

При цьому колегія суддів зазначає, що цей пункт не встановлює:

- періодичності застосування індексів;

- початкової точки обрахунку орендної плати з урахуванням індексів інфляції;

- кумулятивності (накопичення);

- формули розрахунку;

- автоматичного характеру зміни ціни.

Якщо прийняти позицію Позивача про те, що п. 10 передбачає щомісячну автоматичну кумулятивну індексацію, то слово "щорічно" у п. 13 (в) втрачає будь-який правовий зміст. Це суперечить принципу ефективного тлумачення договору (ut res magis valeat quam pereat), згідно з яким жодне положення договору не може тлумачитися як таке, що позбавлене юридичного значення.

Пункт 10 є загальною технічною нормою про спосіб розрахунку. Пункт 13 є спеціальною нормою, що визначає підстави та періодичність зміни розміру орендної плати. За загальним правилом юридичної герменевтики, спеціальна норма має пріоритет над загальною та обмежує її дію.

Таким чином, системне тлумачення пунктів 9, 10, 13 та 36 Договору виключає можливість застосування щомісячної кумулятивної індексації без укладення відповідних додаткових угод.

Застосування розширеного тлумачення, яке істотно збільшує грошове зобов`язання Орендаря та фактично трансформує фіксований розмір орендної плати у змінну величину без дотримання процедури перегляду, суперечить принципам справедливості, добросовісності та розумності, закріпленим у статті 3 ЦК України як нормам прямої дії.

У ситуації, коли норма договору допускає різне розуміння її змісту, не може автоматично визнаватися правильним саме той варіант тлумачення, який: є найбільш обтяжливим для Орендаря; істотно збільшує грошове зобов`язання; застосовується ретроспективно; створює новий порядок визначення ціни договору.

За відсутності чітко сформульованого договірного обов`язку щодо застосування саме кумулятивної щомісячної індексації будь-яка неоднозначність або прогалина у змісті договору має тлумачитися на користь сторони, яка не формулювала його умов та не мала можливості впливати на їх зміст.

Такий підхід узгоджується з усталеною судовою практикою Верховного Суду, який застосовує доктрину contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem слова договору тлумачаться проти того, хто їх сформулював), зокрема у постановах у справах: №753/8945/19, №753/11000/14-ц, №910/16011/17, у яких зазначено, що у разі неоднозначного або неповного формулювання умов договору негативні наслідки такого формулювання не можуть покладатися на сторону, яка не визначала його зміст.

Отже, у випадку відсутності у Договорі конкретного визначення виду індексу інфляції, періодичності його застосування та алгоритму обчислення, застосування Позивачем саме індексу споживчих цін із багаторічним кумулятивним множенням є не прямим виконанням умов Договору, а результатом розширеного та одностороннього тлумачення, яке не було погоджене сторонами.

На думку колегії суддів, враховуючи пряме (буквальне) тлумачення умов Договору та виходячи виключно з його тексту, без розширювального тлумачення та без підміни понять «обчислення» і «перегляду», розмір орендної плати у спірний період мав би визначатися шляхом застосування річного індексу інфляції до базового розміру орендної плати, встановленого пунктом 9 Договору.

При цьому, з огляду на щорічний характер декларування плати за землю станом на поточний рік, логічним та послідовним є застосування річного індексу споживчих цін за попередній календарний рік, як офіційно оприлюдненого показника, відомого на момент формування річного зобов`язання.

Колегія суддів приймає до уваги, додані відповідачем до відзиву на позовну лист-відповідь від 22.10.2021 №45804/6-20-40-13-11-20 ГУ ДПС у Харківській області, у якому зазначено, що згідно з даними інтегрованих карток платника податків ІТС Податковий блок станом на 17.09.2021 року у Зубаря С.В. податковий борг з орендної плати з фізичних осіб не обліковується.

У листі-відповіді від 28.10.2025 №56923/6/20-40-24-05-10 ГУ ДПС у Харківській області повідомлено, що з даними інтегрованої картки платника по земельному податку з фізичних осіб станом на 23.10.2025 року податковий борг із земельного податку з фізичних осіб відсутній.

Колегія суддів відхиляє посилання позивача на постанову Верховного Суду від 26.06.2020 у справі №905/21/19 з огляду на нерелевантність.

Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі №154/3029/14-ц).

Так, у справі №905/21/19 Верховний Суд формулював підхід до обчислення інфляційних втрат у зв`язку з простроченням грошового зобов`язання за правилами статті 625 ЦК України, як відповідальності за прострочення (компенсаційний механізм), де інфляційні втрати можуть обчислюватися кумулятивно в межах нарахування інфляційної складової боргу.

Натомість у справі №922/3102/25 предмет спору інший. Позивач застосовує метод, такий як для обчислення інфляційних втрат за статтею 625 ЦК України, для формування самого розміру щомісячного орендного платежу за договором оренди землі, тобто підміняє інститут інфляційних втрат (відповідальності за прострочення) інститутом визначення/перегляду орендної плати (ціни договору).

Наведений підхід позивача, на думку колегії суддів, є хибним, оскільки орендна плата за земельні ділянки комунальної власності є обов`язковим платежем у складі плати за землю, підставою для нарахування якого є договір оренди та правила ПК України (стаття 288 ПК України), а її розмір та порядок внесення визначаються умовами договору та законодавством, що регулює оренду землі.

Отже, справа №905/21/19 не є побідною, оскільки предметом спору є стягнення заборгованості за договором постачання природного газу, а також нарахованих на суму основного боргу пені, інфляційних втрат та відсотків річних. У №905/21/19 Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду вирішувалось питання щодо механізму обчислення інфляційних втрат на прострочений борг, а не методика визначення орендних платежів за договором оренди землі.

Посилання позивача суду першої інстанції на постанову Верховного Суду у справах №922/3321/18 та №922/1658/19 також не підтверджують правомірності розрахунків позивача.

У справі №922/3321/18 суди виходили з того, що при обчисленні належної до сплати орендної плати за заявлений позивачем період треба виходити з встановленого договором щомісячного розміру орендної плати та індексу інфляції щодо кожного окремого місяця. Тобто розрахунок здійснювався як сума помісячних платежів, визначених від договірної бази з урахуванням інфляції за відповідний місяць, без перетворення попередньо проіндексованого платежу на нову базу для наступного місяця.

При цьому, у справі №922/3321/18 Верховним Судом наведено конкретний числовий приклад такого розрахунку, відповідно до якого загальний розмір орендної плати за спірний період був визначений шляхом арифметичного підсумовування проіндексованих помісячних сум, обчислених від одного й того ж договірного місячного розміру орендної плати. Наведений приклад розрахунку наочно підтверджує, що Верховний Суд застосував саме помісячну індексацію без кумулятивного накопичення інфляції, та не визнав допустимим багаторічне щомісячне множення індексів інфляції як спосіб формування кожного наступного платежу.

У справі №922/1658/19 висновки Верховного Суду зроблені за інших фактичних обставин: розмір орендної плати був змінений шляхом внесення змін до договору (визнання укладеною додаткової угоди за рішенням суду) у зв`язку зі зміною нормативної грошової оцінки, з визначенням ставки (відсотка) від НГО та конкретного розміру річної і місячної плати. В межах цієї справи було встановлено, що відповідач за спірний період мав сплатити орендну плату, визначену саме оновленими умовами договору (з урахуванням змін, внесених рішенням суду), та порівняно її з фактично сплаченими сумами (різниця як заборгованість). У наведеній справі Верховний Суд не встановлював і не обґрунтовував правомірність багаторічного кумулятивного щомісячного множення індекс споживчих цін як універсальної методики формування платежу за договором оренди землі.

Отже, висновки Верховний Суд у справах №922/3321/18 та №922/1658/19 підтверджують загальний принцип належного виконання договору та обов`язок сплачувати орендну плату у розмірі, визначеному договором (з урахуванням передбачених ним змін/перегляду), однак не містять правового висновку, який би легітимізував саме той механізм, що застосований Позивачем у цій справі кумулятивне щомісячне накопичення інфляції для визначення кожного наступного платежу.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає доречним посилання відповідача на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 25.09.2024 у справі №922/27/24, в якій розглядався спір за позовом Харківської міської ради щодо стягнення «заборгованості» з орендної плати за договором оренди землі, і розрахунок Позивача так само ґрунтувався на твердженнях про необхідність врахування індексів інфляції.

У справі №922/27/24 суд апеляційної інстанції у своїй постанові від 12.06.2024 (яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 25.09.2024) дійшов чіткого висновку про те, що розрахунок орендної плати має здійснюватися виходячи з установленого договором помісячного розміру орендної плати та індексу інфляції щодо кожного окремого місяця, тобто шляхом помісячного нарахування та підсумовування відповідних сум, а не шляхом багаторічного кумулятивного «накопичення» інфляції як нової бази для визначення кожного наступного платежу. Більше того, у зазначеній постанові Верховного Суду наведено конкретний приклад такого розрахунку за період з 17.03.2019 по 31.12.2019, де орендна плата з урахуванням індексу інфляції визначена саме як сума помісячних платежів, розрахованих від договірної бази з урахуванням інфляції за кожен окремий місяць.

Механізм розрахунку орендної плати орендної плати, який позивач застосував у цій справі №922/3102/25, прямо суперечить наведеному вище.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що протягом багатьох років дії Договору Позивач приймав орендну плату у розмірах, визначених Відповідачем та не висловлював заперечень щодо порядку обчислення. Лише у 2025 році Харківська міська рада звернулась до суду з цим позовом про стягнення з відповідача недоплаченої, на думку міської ради, орендної плати за період з 2017 по 2022 роки в загальному розмірі 1184255,62 грн.

Застосований позивачем підхід до обрахування орендної плати суперечить принципам свободи договору, правової визначеності та стабільності договірних зобов`язань, закріпленим у статтях 525, 526 та 629 Цивільного кодексу України.

Відтак, колегія суддів вважає, що декларативне, одностороннє повідомлення в 2025 році шляхом подання позову про збільшення розміру орендної плати, всупереч погодженим умовам договору не відповідає принципам розумності, добросовісності учасників господарських відносин. Крім того, за таких обставин, ретроспективне нарахування заборгованості є таким, що не відповідає загальним засадам законодавства, а також порушує принципи добросовісності, свободи договору.

У постанові Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі №390/34/17 зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Крім того, застосування Позивачем механізму кумулятивної індексації фактично є підміною правової природи орендної плати та ототожненням її з інфляційними втратами, передбаченими статтею 625 Цивільного кодексу України.

Інфляційні втрати є способом відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання і не можуть використовуватися для формування або зміни самого розміру періодичного орендного платежу.

Посилання Позивача на Закон України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003, а також на методики Державної служби статистики України, є безпідставними, оскільки зазначені нормативно-правові акти регулюють індексацію грошових доходів населення та мають соціально-економічний характер, а не встановлюють обов`язковий порядок індексації господарських платежів за договорами оренди землі.

Відтак, доводи апеляційної скарги відповідача знайшли своє підтвердження в матеріалах справи.

Щодо заперечень апелянта на ухвалу Господарського суду Харківської області від 22.10.2025 в порядку ч. 3 ст. 255 ГПК України, колегія суддів зазначає про таке.

З матеріалів справи вбачається, що 08.10.2025 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву разом з клопотанням представника Фізичної особи-підприємця Зубаря Станіслава Володимировича Коломійцева А.Ю. (вх.№23429 від 08.10.2025) про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, в якому просить суд залучити в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Головне управління ДПС у Харківській області (), як контролюючого органу, що здійснює контроль правильності нарахування та сплати орендної плати за користування земельною ділянкою комунальної власності та зазначає, що без участі вказаної особи розгляд справи буде неповним та необ`єктивним.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 22.10.2025 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача.

Відповідно до ч. 1 - 4 статті 50 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі. Про залучення третіх осіб до участі у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, на які права чи обов`язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі.

У п.п.8.16-8.18 постанови від 27.02.2024 у справі №912/164/20 Верховний Суд зауважує, що суть інституту третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, полягає в тому, що його застосування слугує процесуальним забезпеченням права регресу, а умова, що за законом третя особа залучається чи вступає у справу на стороні позивача чи відповідача, передбачає, що участь у процесі третьої особи випливає з тих відносин, які пов`язують її з однією із сторін у процесі. Подібні за змістом висновки викладено у постанові Верховного Суду від 10.05.2023 у справі №201/2760/20.

У розумінні статті 50 ГПК України підставою участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, є їх заінтересованість у результатах вирішення спору, а саме: ймовірність виникнення в них у майбутньому права на позов або можливості пред`явлення до них позовних вимог зі сторони позивача чи відповідача.

Отже, в силу наведеної вище норми умовою для залучення третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, як за ініціативою суду, так і за клопотанням відповідних осіб, є саме те, що рішення господарського суду може вплинути на їх права та обов`язки і в силу положень частини четвертої обов`язком суду є зазначення обставин, на які саме права чи обов`язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду.

Верховний Суд у п.8.19 постанови від 22.06.2023 у справі №908/119/22 виходив з того, що самі по собі вказівки у позовній заяві щодо третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, не є свідченням того, що їх участь у справі є необхідною, обґрунтованою, а рішення може впливати на їхні права, обов`язки та інтереси.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25.06.2019 у справі №910/17792/17 вказала, що підставою для вступу (залучення) в судовий процес такої третьої особи є її заінтересованість у результатах вирішення спору ймовірність виникнення у майбутньому у неї права на позов або пред`явлення до неї позовних вимог зі сторони позивача чи відповідача. Водночас, предмет спору повинен перебувати за межами цих правовідносин, інакше така особа може мати самостійні вимоги на предмет спору. Для таких третіх осіб неможливий спір про право з протилежною стороною у такому процесі. Якщо такий спір допускається, то ця особа повинна мати становище співвідповідача у справі, а не третьої особи.

Відповідач посилався як на підставу для залучення вказаної третьої особи те, що саме ГУ ДПС у Харківській області приймає податкові декларації з плати за землю; здійснює контроль правильності та повноти обчислення орендної плати; веде облік наявності або відсутності заборгованості; складає акти перевірок у випадку виявлення порушень. Таким чином, на думку відповідача, рішення у цій справі безпосередньо стосується порядку визначення та обчислення платежу, який адмініструється Головним управлінням ДПС у Харківській області, як контролюючим органом, а отже потенційно впливає на сферу його публічно-правових повноважень..

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідачем не обґрунтовано з урахуванням наведеного вище ймовірність виникнення у нього в права на позов в результаті вирішення даного спору.

Колегія суддів також погоджується з висновком місцевого суду, що відповідачем не доведено, які саме конкретні права та обов`язки у Головного управління ДПС у Харківській області можуть з`явитися/припинитися/змінитися у разі задоволення позову про стягнення з відповідача суми заборгованості

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив клопотання відповідача про залучення третьої особи, що було відображено в ухвалі від 22.10.2025, при цьому відповідач фактично продублював обґрунтування з клопотання про залучення такої третьої особи в апеляційній скарзі, не спростовуючи правову позицію, викладену в ухвалі суду першої інстанції.

Щодо клопотання представника відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності, колегія суддів зазначає, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

За даних обставин, оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що правові та фактичні підстави для задоволення позову відсутні, колегія суддів не розглядає заяву про застосування строків позовної давності, а в позові відмовляє з підстав його необґрунтованості.

Водночас, одним з аргументів апеляційної скарги відповідача є те, що суд першої інстанції начебто не надав належної правової оцінки доводам про пропуск строку позовної давності.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що місцевий суд врахував, що постановою Кабінету Міністрів України Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS CoV-2 від 11.03.2020 №211 з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 на всій території України з 12.03.2020 було встановлено карантин, який неодноразово продовжувався.

17.03.2020 був прийнятий Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19)" №530-ІХ. Даним законом були внесені зміни, у тому числі, і до ст.14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні". Відповідно до наведених змін карантин було визнано форс-мажорною обставиною (обставиною непереборної сили). Розділом II Прикінцеві положення Закону №530 було визначено, що цей закон набирає чинності з дня його опублікування. З вищенаведеного слідує, що з 17.03.2020 карантин на законодавчому рівні було визнано обставиною непереборної сили та, відповідно, з даного моменту має застосовуватися правило п.1 ч.1 ст.263 ЦК України щодо зупинення строків позовної давності. Відповідно до п.12 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 №651 Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 карантин відмінений на всій території України з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року.

Таким чином, перебіг строків позовної давності був зупинений з 12.03.2020 до 01.07.2023 у зв`язку із дією карантину.

Крім того, Законом України №2102-IX Про затвердження Указу Президента України Про введення воєнного стану в Україні (далі Закон) відповідно до п.31 ч.1 ст.85 Конституції України та ст.5 Закону України Про правовий режим воєнного стану затверджено Указ Президента України від 24.02.2022, яким в Україні з 24.02.2022 введено воєнний стан, строк дії якого неодноразово продовжувався.

Законом України від 15.03.2022 №2120-IX розділу Прикінцеві та перехідні положення ЦК України доповнено пунктом 19, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст. ст. 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк його дії.

30 січня 2024 року набув чинності Закон "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини", яким пункт 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України викладено у наступній редакції: "У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану".

04 вересня 2025 року набрав чинності Закон України Про внесення зміни до розділу Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності від 14.05.2025 № 4434-IX.

Вказаний Закон скасовує зупинення строків позовної давності на період дії воєнного стану, шляхом виключення п.19 розділу Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України.

Таким чином, перебіг строків позовної давності був зупинений з 17.03.2022 до 03.09.2025 у зв`язку із дією воєнного стану.

Суд першої інстанції зазначив, що строк позовної давності за період з 02.04.2017 по 28.02.2022, не сплив.

За таких обставин, колегія суддів судом першої інстанції надано правомірно оцінку питанню обрахування стоку позовної давності з посиланням на чинне законодавство, що не спростовано апелянтом.

Водночас, як вже зазначалось вище колегією суддів, оскільки в позові відмовлено з підстав його необґрунтованості, то заява відповідача про застосування судом наслідків пропуску позивачем строку звернення до суду (позовна давність) судом не вирішується.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, позиція суду апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

За таких обставин, колегія суддів зазначає, що місцевий господарський суд дійшов помилкового висновку щодо наявності підстав для задоволення вимог позивача, а тому рішення слід скасувати та ухвалити нове, яким у позові відмовити.

Згідно положень статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Враховуючи викладені обставини в їх сукупності, дослідивши наявні в матеріалах справи докази на підтвердження вимог та заперечень сторін, колегія суддів вважає позовні вимоги необґрунтованими, а рішення суду таким, що прийняте при неправильному застосуванні норм чинного законодавства, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду скасуванню.

Відповідно до пп. б), в) пункту 4 частини 1 статті 282 Господарського процесуального кодексу України, у постанові має бути зазначений новий розподіл судових витрат у разі скасування чи зміни рішення.

Керуючись ст. ст. 269, 270, п. 2 ч.1 ст. 275, п. 4 ч. 1 ст. 277, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Зубаря Станіслава Володимировича задовольнити.

Рішення Господарського суду Харківської області від 21.01.2026 у справі №922/3102/25 скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити повністю.

Стягнути з Харківської міської ради (61003, м. Харків, м-н. Конституції, буд. 7, код ЄДРПОУ 0405924) на користь з фізичної особи-підприємця Зубаря Станіслава Володимировича ( АДРЕСА_1 ; код РНОКПП: НОМЕР_1 ) 21316,06 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Видати наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту до Верховного суду у порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено 30.03.2026.

Головуючий суддя П.В. Тихий

Суддя С.Ч. Жельне

Суддя О.В. Плахов