ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" березня 2026 р.м. ХарківСправа № 922/4306/25

ІНФОРМАЦІЯ_2 у складі:

судді ОСОБА_1

при секретарі судового засідання ОСОБА_2

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Керівника Немишлянської окружної прокуратури міста Харкова ( АДРЕСА_1 )
до 1) ІНФОРМАЦІЯ_3 ( АДРЕСА_2 ) 2) ІНФОРМАЦІЯ_4 ( АДРЕСА_3 ) 3) ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4
про визнання недійсним договору та повернення майна
за участю :

прокурора - ОСОБА_4 ;

представника відповідачів 1,2 - ОСОБА_5 ;

представника відповідача 3 - не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

Керівник Немишлянської окружної прокуратури міста Харкова звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_5 із позовною заявою до 1) Харківської міської ради, 2) ІНФОРМАЦІЯ_4 , 3) ОСОБА_3 , в якій просить суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 19.07.2013 № 5009-В-С, укладений між ІНФОРМАЦІЯ_4 та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 і зареєстрований в реєстрі за № 1543;

- зобов`язати ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) повернути ІНФОРМАЦІЯ_6 в особі ІНФОРМАЦІЯ_3 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 01 нежитлові приміщення: підвальної частини № 178, площею 28,6 кв.м та 1-го поверху № 36, 38-:-41, 43-:-45, 54-:-56, 144, площею 150,0 кв.м, що складають загальну площу 178,6 кв.м, розташовані в житловому будинку літ. "А-6" за адресою: АДРЕСА_5 , а ІНФОРМАЦІЯ_7 - прийняти у власність зазначені приміщення.

Судові витрати позивач просить покласти на відповідачів.

Ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_5 від 11.12.2025 відкрито загальне провадження у справі; призначено розгляд справи на 07 січня 2026 року о 14:00.

07.01.2026 відповідач 1 подав відзив, в якому проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_8 та ІНФОРМАЦІЯ_4 повністю дотримано спосіб та порядок проведення процедури приватизації спірних нежитлових приміщень. Крім того, відповідач 1 вказав, що прокурором обрано неефективний (неналежний) спосіб захисту. Також відповідачем 1 подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.

12.01.2026 прокурор подав відповідь на відзив відповідача 1, в якій зазначив про неможливість застосування ч. 1 ст. 289 ГК України і ч. 2 ст. 777 ЦК України до спірних правовідносин та не дотримання відповідачами 1, 2 способу та порядку проведення процедури приватизації спірних нежитлових приміщень. Прокурор також вважає, що в даному випадку правильним способом захисту порушеного права є визнання недійсним договору купівлі-продажу та зобов`язання ФОП ОСОБА_3 повернути спірне майно ІНФОРМАЦІЯ_6 в особі ІНФОРМАЦІЯ_3 . Крім того, прокурором надано заперечення на заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.

20.01.2026 представником відповідачів 1, 2 подано заяви про застосування наслідків спливу позовної давності.

29.01.2026 прокурором подано заперечення на заяви відповідачів 1, 2 про застосування наслідків спливу позовної давності.

Постановою ІНФОРМАЦІЯ_9 від 29.01.2026 у справі №922/4306/25 вжито заходи забезпечення позову шляхом заборони ІНФОРМАЦІЯ_10 , усім його структурним підрозділам та відділам, а також будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав, а саме: виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській та ІНФОРМАЦІЯ_11 та Севастополі державним адміністраціям, державним реєстраторам, нотаріусам тощо, вчиняти в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна будь-які реєстраційні дії відносно об`єкту нерухомого майна з реєстраційним номером 01 нежитлові приміщення: підвальної частини № 178, площею 28,6 кв.м та 1-го поверху № 36, 38-:-41, 43-:-45, 54-:-56, 144, площею 150,0 кв.м, що складають загальну площу 178,6 кв.м, розташовані в житловому будинку літ. "А-6" за адресою: АДРЕСА_5 , із забороною вчиняти будь-які реєстраційні дії з цим майном.

01.02.2026 відповідач 3 подала відзив, в якому проти задоволення позовних вимог заперечувала, посилаючись на те, що в її діях, діях заявника та орендаря, відсутній склад недобросовісної поведінки оскільки відсутнє її волевиявлення на приватизацію саме шляхом викупу; відсутні будь-які підстави вважати, що вона усвідомлювала незаконність дій органу виконавчої влади України; ризик помилкового визначення (за твердженням позивача) способу приватизації, на думку відповідача 3, лежить виключно на органі місцевого самоврядування. Крім того, відповідач 3 вказала, що прокурором обрано неефективний (неналежний) спосіб захисту. Також відповідачем 3 подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.

09.02.2026 прокурором подано заперечення на заяву відповідача 3 про застосування наслідків спливу позовної давності.

09.02.2026 прокурор подав відповідь на відзив відповідача 3, в якій зазначив про неможливість застосування ч. 1 ст. 289 ГК України і ч. 2 ст. 777 ЦК України до спірних правовідносин. Крім того, на думку прокурора, неукладення охоронного договору у встановлений п. 1.1. цього договору строк з вини набувача є підставою для розірвання у судовому порядку договору купівлі-продажу. Прокурором також надано заперечення на заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.

Протокольною ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_5 від 18.02.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 11 березня 2026 року о 14:00 год.

27.02.2026 відповідач 3 подала заяву про зупинення провадження у справі, в якій просить зупинити провадження у справі № 922/4306/25 до закінчення перегляду в касаційному порядку палатою для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності ІНФОРМАЦІЯ_12 у складі Верховного Суду справи №922/1414/20 та оприлюднення повного тексту судового рішення ухваленого за результатами такого розгляду.

03.03.2026 прокурор подав свої заперечення на заяву відповідача 3 про зупинення провадження у справі.

Судове засідання відкладено до 18.03.2026 о 15:30 год.

Розглянувши клопотання відповідача 3 про зупинення провадження у справі на підставі п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України, суд доходить висновку про відмову в його задоволенні, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 195 ГПК провадження у справі на стадії її розгляду по суті зупиняється тільки з підстав, встановлених пунктами 1 3-1 ч. 1 ст. 227 та п. 1 ч. 1 ст. 228 ГПК.

Прокурор у судовому засіданні 18.03.2026 позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідачів 1, 2 в судовому засіданні 18.03.2026 проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі.

Представник відповідача 3 в судове засідання 18.03.2026 не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками справи докази, заслухавши пояснення прокурора та представника відповідачів 1, 2, суд установив такі обставини.

13.12.2012 між ІНФОРМАЦІЯ_4 (далі - відповідач 2, Орендодавець) та ФОП ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) (далі - відповідач 3, Орендар) укладено договір оренди нежитлового приміщення (будівлі) № 519 (далі Договір оренди).

На підставі вказаного договору, згідно з актом приймання-передачі, в строкове платне користування ФОП ОСОБА_3 передано нежитлові приміщення підвальної частини № 178, площею 28,6 кв.м, та 1-го поверху № 36, 38-:-41, 43¬:-45, 54-:-56, 144, площею 150,0 кв.м, що складають загальну площу 178,6 кв.м, розташовані в житловому будинку літ. "А-6" за адресою: АДРЕСА_5 (далі - Майно), що належали до комунальної власності територіальної громади м. Харкова, строком до 13.11.2015.

У пункті 3.1. вказаного договору оренди зазначено, що вартість об`єкту оренди на підставі висновку про вартість Майна складає 94'400 грн без ПДВ станом на 28.08.2012.

Згідно з п. 4.7. Договору оренди змінювати стан орендованого майна орендар зобов`язаний виключно за письмовою згодою орендодавця.

Відповідно до п. 4.8. Договору оренди орендар зобов`язаний за свій рахунок здійснювати капітальний ремонт за письмовою згодою Орендодавця при наявності узгодженої проектно-кошторисної документації та дозволу, отриманого відповідно з чинним законодавством. Здійснювати реконструкцію орендованого майна за письмовою згодою Орендодавця за свій рахунок за окремими проектами, які розроблені спеціалізованими проектними організаціями і узгоджені з ІНФОРМАЦІЯ_13 до початку проведення робіт, при наявності дозволу, отриманого відповідно з діючим законодавством.

Згідно з п. 5.3. Договору оренди Орендар має право за письмовою згодою Орендодавця вносити зміни до складу орендованого майна, провадити невід`ємні поліпшення, які необхідні для здійснення господарської діяльності, що зумовлює підвищення його вартості. Якщо невід`ємні поліпшення майна зроблені за згодою Орендодавця, Орендар має право на відшкодування вартості необхідних витрат або зарахування їх вартості тільки у разі придбання об`єкта у власність.

18.12.2012 Орендар (через 5 днів після укладення договору оренди) звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_14 з листом щодо надання дозволу на приватизацію орендованого Майна (вх. № 22300).

Рішенням 21 сесії ІНФОРМАЦІЯ_3 (далі відповідач 1) 6 скликання від 19.12.2012 №975/12 "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова", вирішено провести відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Харкова шляхом викупу (згідно з додатком).

Пунктом 3 вказаного додатку передбачено, що приватизації (відчуженню) шляхом викупу Орендарем ФОП ОСОБА_3 підлягають:

- нежитлові приміщення підвальної частини та 1-го поверху, загальною площею 178,6 кв.м, в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_6 .

18.02.2013 ФОП ОСОБА_3 до ІНФОРМАЦІЯ_14 подано заяву за № 2318 про приватизацію орендованого Майна.

На підставі заяви ІНФОРМАЦІЯ_15 наказом від 28.02.2013 № 563 доручено суб`єкту оціночної діяльності ІНФОРМАЦІЯ_16 проведення оцінки Майна з метою визначення його вартості для приватизації шляхом викупу.

Згідно із Звітом про оцінку, вартість об`єкта оцінки для приватизації шляхом викупу, станом на 28.02.2013 склала 94'400 грн без ПДВ.

Вивченням Звіту про оцінку від 28.02.2013 встановлено, що будь-які відомості про те, що проводились ремонтні роботи у вказаному нежитловому приміщенні, в тому числі невід`ємні поліпшення, відсутні. Вартість покращень об`єкта 0,00 гривень. Середньозважений фізичний знос складає 51%, тобто приміщення перебувають в незадовільному технічному стані. Відповідно до фотозвіту візуального обстеження орендованого нерухомого майна, доданого до відповідного звіту про незалежну оцінку, факту фізичної наявності поліпшень, які неможливо відокремити від об`єкта без заподіяння йому шкоди, не виявлено.

Рецензія Звіту виконана ПП " ОСОБА_7 " 01.03.2013.

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 від 29.03.2013 № 829 затверджено вищевказані висновки щодо вартості об`єкта оцінки нежитлових приміщень, загальною площею 178,6 кв.м, в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_6 .

19.07.2013 між ІНФОРМАЦІЯ_4 та ФОП ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу № 5009-В-С, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 і зареєстрований в реєстрі за № 1543, на підставі якого шляхом викупу за 113'280 грн до ФОП ОСОБА_3 перейшло все Майно, яке було орендовано на підставі договору оренди, а саме: нежитлові приміщення: підвальної частини № 178, площею 28,6 кв.м, та 1-го поверху № 36, 38-:-41, 43-:-45, 54-:-56, 144, площею 150,0 кв.м, що складають загальну площу 178,6 кв.м, розташовані в житловому будинку літ. "А-6" за адресою: АДРЕСА_5 (реєстраційний номер 01). Акт прийому-передачі складений 13.08.2013. В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (ДРРП) спірне майно зареєстроване 10.10.2013.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 453478458 від 25.11.2025 власником спірного майна є ОСОБА_3 .

Поряд з цим, будинок АДРЕСА_5 є пам`яткою містобудування та архітектури місцевого значення " ІНФОРМАЦІЯ_17 , 2, 4, 5, Жилий будинок, Дитячі заклади ІНФОРМАЦІЯ_18 ", (охоронний № 7225-Ха), занесеною до Державного реєстру нерухомих пам`яток України наказом ІНФОРМАЦІЯ_19 від 04.06.2020 № 1883 та прийнята на облік рішенням ІНФОРМАЦІЯ_20 від 30.04.1980 № 334 під охоронним № 63.

Відповідно до листа від 14.01.2013 ІНФОРМАЦІЯ_21 наданого на адресу начальника ІНФОРМАЦІЯ_14 , будинок за адресою: АДРЕСА_5 , перебуває на державному обліку як пам`ятка архітектури місцевого значення та має охоронний № 63 Списку пам`яток архітектури, затвердженого рішенням ІНФОРМАЦІЯ_22 від 30.04.1980 № 334. Вказана будівля не занесена до Списку будівель - пам`яток архітектури, приватизація яких заборонена.

У цьому ж листі, Управління не заперечувало проти приватизації ФОП ОСОБА_3 нежитлових приміщень загальною площею 178,6 кв.м у будівлі - пам`ятці архітектури за адресою: АДРЕСА_5 , в порядку, передбаченому чинним законодавством.

При цьому повідомлено, що ФОП ОСОБА_3 виконано вимоги абз. 3 ч. 1 ст. 18 Закону України "Про охорону культурної спадщини" - укладено попередній договір про укладення в майбутньому охоронного договору на пам`ятку (її частину).

Так, між ІНФОРМАЦІЯ_21 (орган охорони) та ФОП ОСОБА_3 14.01.2013 укладено попередній договір про укладення в майбутньому охоронного договору на пам`ятку культурної спадщини (її частину) (далі Попередній договір).

Крім того, складено акт від 14.01.2013 технічного стану пам`ятки, в якому зазначено у тому числі стан внутрішніх архітектурно-конструктивних і декоративних елементів пам`ятки (приміщень першого поверху № № 36, 38-:-41, 43-:-45, 54-:-56, 144, підвалу № 178).

Прокурор зазначає, що відповідачем 3 не було укладено охоронний договір на пам`ятку з органом охорони, що є підставою для розірвання у судовому порядку договору купівлі-продажу.

Крім того, оскільки відповідач 3 жодних поліпшень орендованого майна за період перебування об`єкту нерухомого майна у нього в оренді не здійснила, прокурор вважає, що ІНФОРМАЦІЯ_23 незаконно обрала спосіб приватизації оспорюваного майна шляхом викупу орендарем. Тому, на думку прокурора, договір купівлі-продажу суперечить вимогам законодавства та має бути визнаний судом недійсним, у зв`язку з чим вищевказані нежитлові приміщення підлягають поверненню від відповідача 3 на користь територіальної громади міста Харкова.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам суд виходить з наступного.

Щодо правомірності представництва інтересів держави в суді прокурором у цій справі суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 131-1 Конституції України на органи прокуратури покладено функцію представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Одночасно, організація і порядок діяльності органів прокуратури України визначаються законом.

Статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" визначені підстави представництва прокурором інтересів держави в суді, а саме, у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі №1-1/99, державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної економічної інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Таким чином, інтереси держави охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не підлягають точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом.

Надмірна формалізація інтересів держави може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 по справі № 806/1000/17).

Прокурор набуває право на реалізацію своїх функцій, визначених законом, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захист або здійснює його неналежно.

Не здійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

Здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є належною.

Неналежність захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захист або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

У справах за позовами прокурорів, заявлених в інтересах держави в особі уповноважених органів, позивачами є відповідні уповноважені органи, а прокурор у таких справах здійснює представництво їх інтересів в суді. Статус позивача прокурор набуває лише у випадках, коли звертається з позовом в інтересах держави у разі відсутності уповноваженого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду (постанова Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц).

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Частиною 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень.

Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження такого захисту (пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц). Інакше кажучи, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює.

Водночас слід зазначити, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 червня 2024 у справі № 925/1133/18 продемонстровано правову позицію ВП ВС щодо субсидіарної ролі, яку виконує прокурор, замінюючи в судовому провадженні відповідний компетентний орган, котрий усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

У цій справі ВП ВС пояснила, що прокурор звертається до суду в особі органу, якщо: 1) орган є учасником спірних відносин і сам не порушує інтересів держави, але інший учасник порушує (або учасники порушують) такі інтереси; 2) орган не є учасником спірних відносин, але наділений повноваженнями (компетенцією) здійснювати захист інтересів держави, якщо учасники спірних відносин порушують інтереси держави.

Натомість як самостійний позивач прокурор звертається до суду, якщо: 1) відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.

Прокурор зазначає, що саме прийняття відповідачем 1 рішення від 19.12.2012 №975/12 призвело до порушень приватизаційного законодавства та приватизації спірного майна в порушення передбаченого законом порядку, що унеможливлює звернення прокурора в інтересах ІНФОРМАЦІЯ_3 , адже цей орган сам і допустив ці порушення.

Отже, слід зазначити, що прокурор є самостійним позивачем у цьому спорі, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_23 не може та не повинна бути позивачем за позовом прокурора, оскільки саме міська рада, на думку прокурора, допустила порушення інтересів держави (територіальної громади) у спірних правовідносинах, а тому вона не є органом, який може здійснювати захист порушених інтересів у тих самих відносинах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.07.2025 у справі № 910/2389/23.

Як наслідок, в даному випадку прокурор звертається за захистом інтересів держави до суду як самостійний позивач, оскільки суб`єкт владних повноважень, до повноважень якого віднесені повноваження такого захисту, а саме ІНФОРМАЦІЯ_23 , є відповідачем за вказаним позовом, тому відповідне повідомлення про звернення до суду відповідачу 1 не направлялось.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18.

Згідно із ст. 327 ЦК України та ч. 5 ст. 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" матеріальною основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Відчуження об`єктів нерухомості з комунальної власності з порушенням вимог законодавства підриває матеріальну і фінансову основу місцевого самоврядування, що в свою чергу завдає шкоду інтересам держави, яка згідно із ст. 7 Конституції України, гарантує місцеве самоврядування.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово зазначав, що воля держави як власника може виражатися лише в таких діях органу державної влади, які відповідають вимогам законодавства та інтересам держави.

Тож право власності на комунальне майно належить територіальним громадам, від імені та в інтересах яких діють відповідні органи місцевого самоврядування. Прийняття органом місцевого самоврядування рішень попри встановлену законом процедуру приватизації не буде відображати волю територіальної громади як власника комунального майна, оскільки її інтереси визначаються доцільністю, економністю та ефективністю використання майна.

Таким чином, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності втручання держави у право власності критеріям правомірного втручання у право особи на мирне володіння майном.

З урахуванням того, що ІНФОРМАЦІЯ_23 представляє інтереси міської громади, однак, у даному випадку вона є відповідачем у справі і саме вона, на думку прокурора, вчинила дії, які негативно впливають на інтереси громади, так само як і ІНФОРМАЦІЯ_4 , суд доходить висновку про наявність достатніх підстав у прокурора для звернення до суду з даним позову, який спрямований на дотримання встановленого Конституцією України принципу верховенства права, задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні питання про передачу комунального майна у власність.

Щодо вимоги про визнання договору купівлі-продажу від 19.07.2013 №5009-В-С недійсним суд зазначає таке.

Так, у рішенні 21 сесії ІНФОРМАЦІЯ_3 6 скликання від 19.12.2012 №975/12 зазначено, що його прийнято на підставі законів України "Про приватизацію державного майна", "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", Програми приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова на 2012-2016 роки, затвердженої рішенням 12 сесії ІНФОРМАЦІЯ_3 6 скликання від 23.12.2011 № 565/11 (далі - Програма).

Пунктом 5.1. Програми визначено, що приватизація об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова здійснюється способами, що визначаються законодавством України і цією Програмою для кожної групи об`єктів.

Відповідно до п. 5.3. та 5.4. Програми одним із способів, що застосовується при індивідуальній приватизації, є конкурсний продаж як інструмент збалансування досвіду та переваг, наявних у покупців, які можуть посилити конкурентні переваги підприємства, та збільшення розміру ціни об`єкта.

Продаж об`єктів групи А здійснюється відповідно до Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" (чинного на той час) та цієї Програми шляхом викупу, продажу на аукціоні, за конкурсом.

Пунктом 5.7. Програми передбачено, що Орендар має переважне право на викуп орендованого майна, якщо ним за згодою орендодавця здійснені за рахунок власних коштів поліпшення, які неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, вартістю не менше 25 відсотків залишкової вартості майна (будинки, споруди, приміщення).

Відповідно до ч. 2 ст. 345 ЦК України та ч. 1 ст. 25 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Приватизація об`єкта оренди здійснюється відповідно до чинного законодавства.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про приватизацію державного майна", що діяв на час виникнення спірних правовідносин, приватизація проводиться з метою підвищення соціально-економічної ефективності виробництва та залучення коштів для здійснення структурної перебудови національної економіки.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України "Про приватизацію державного майна" відчуження майна, що є у комунальній власності, регулюється положеннями цього Закону, інших законів з питань приватизації і здійснюється органами місцевого самоврядування.

Згідно з ч. 6 ст. 29 Закону України "Про приватизацію державного майна" порушення встановленого законодавством порядку приватизації або прав покупців є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу об`єкта приватизації в порядку, передбаченому законодавством України.

Відповідно до ч. 1 ст. 5-1 Закону України "Про приватизацію державного майна" з метою раціонального та ефективного застосування способів приватизації об`єкти приватизації класифікуються за такими групами: група А - окреме індивідуально визначене майно, у тому числі разом із земельними ділянками державної власності, на яких таке майно розташовано.

У відповідності з ч. 2 ст. 5-1 Закону України "Про приватизацію державного майна" об`єкти приватизації, що належать до груп А, Д і Ж, є об`єктами малої приватизації.

Частиною 2 статті 16-2 Закону України "Про приватизацію державного майна" передбачено, що викуп об`єктів малої приватизації здійснюється відповідно до Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)".

Згідно зі ст. 3 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", що діяв на час виникнення спірних правовідносин, приватизація об`єктів малої приватизації здійснюється шляхом: викупу; продажу на аукціоні (в тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни); продажу за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону (далі - конкурс).

Статтею 4 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" передбачено, що продавцями об`єктів малої приватизації, що перебувають у державній та комунальній власності є, відповідно, органи приватизації, створені місцевими Радами.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" з моменту прийняття рішення про приватизацію підприємства здійснюється його підготовка до приватизації.

Підготовка об`єкта малої приватизації до продажу здійснюється органами приватизації, які: встановлюють ціну продажу об`єкта, що підлягає приватизації шляхом викупу, або початкову ціну об`єкта на аукціоні, за конкурсом з урахуванням результатів оцінки об`єкта, проведеної відповідно до методики оцінки майна, затвердженої Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі ст. 9 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" за рішенням органів приватизації проводиться інвентаризація майна об`єкта малої приватизації в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, та оцінка такого об`єкта відповідно до методики оцінки майна, затвердженої Кабінетом Міністрів України. Ціна продажу об`єкта, що підлягає приватизації шляхом викупу, та початкова ціна об`єкта малої приватизації на аукціоні або за конкурсом встановлюється на підставі результатів його оцінки.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 11 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" викуп застосовується щодо об`єктів малої приватизації, які не продано на аукціоні, за конкурсом, а також у разі, якщо право покупця на викуп об`єкта передбачено законодавчими актами. Порядок викупу об`єкта встановлюється ІНФОРМАЦІЯ_24 .

Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" приватизація об`єктів групи А здійснюється з урахуванням таких особливостей: у разі прийняття рішення про приватизацію орендованого державного майна (будівлі, споруди, нежитлового приміщення) орендар одержує право на викуп такого майна, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна.

Надання згоди орендодавця на здійснення невід`ємних поліпшень здійснюється в порядку, визначеному ІНФОРМАЦІЯ_24 або місцевою радою.

Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" орендар, який виконав умови, передбачені частиною другою цієї статті, має право на приватизацію об`єкта шляхом викупу.

Як зазначалось вище, порядок викупу встановлений ФДМУ. На час виникнення спірних правовідносин діяв Порядок продажу об`єктів малої приватизації шляхом викупу, на аукціоні (в тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни), за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону, затвердженим ФДМУ від 02.04.2012 №439 (далі - Порядок №439).

Згідно з п. 3.3., 7.15. Порядку №439 у разі коли на участь в аукціоні з продажу об`єкта надійшла заява від одного покупця, зазначений об`єкт може бути проданий безпосередньо такому покупцеві із забезпеченням ним умов приватизації об`єкта за запропонованою ним ціною, але не нижче початкової ціни продажу. А у разі коли на конкурс з продажу об`єкта надійшла заява від одного покупця, такий об`єкт може бути проданий безпосередньо такому покупцеві за запропонованою ним ціною, але не нижче початкової ціни продажу із забезпеченням ним умов приватизації об`єкта.

Відповідно до п. 8.1. Порядку №439 викуп об`єктів малої приватизації застосовується відповідно до пункту 3.3 розділу III та пункту 7.15 розділу VII цього Порядку щодо об`єктів малої приватизації, які не продані на аукціоні, за конкурсом, а також якщо право покупця на викуп об`єкта передбачено чинним законодавством України.

Згідно з п. 8.2. №439 Порядку ціна продажу об`єкта, що підлягає приватизації шляхом викупу, установлюється на підставі результатів його оцінки.

Як зазначено вище оцінка майна, яке підлягає приватизації проводиться відповідно до Методики оцінки майна, затвердженої постановою КМУ №1891 від 10.12.2003 (далі - Методика).

Відповідно до п. 50 Методики (в редакції чинній на момент приватизації спірного майна) вимоги цього розділу поширюються на випадки проведення оцінки об`єктів у матеріальній формі з метою їх приватизації (окреме індивідуально визначене майно, об`єкти незавершеного будівництва, включаючи законсервовані об`єкти, об`єкти соціально-культурного призначення) як об`єктів малої приватизації, застави та інші способи відчуження відповідно до законодавства.

Згідно з п. 70 Методики для визначення вартості об`єктів нерухомості, що приватизуються відповідно до Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", у тому числі разом із земельними ділянками, на яких розташовані такі об`єкти, застосовується незалежна оцінка, яка проводиться відповідно до національних стандартів оцінки з урахуванням вимог цієї Методики та Методики оцінки земельних ділянок.

Відповідно до п. 71 Методики вибір виду вартості об`єктів малої приватизації регулюється вимогами національних стандартів оцінки з урахуванням особливостей, визначених цією Методикою. При цьому враховуються способи їх продажу, строк корисного використання таких об`єктів, належність їх до спеціалізованого або неспеціалізованого майна. У разі викупу об`єктів малої приватизації може визначатися їх ринкова вартість або спеціальна вартість залежно від наявності передумов їх застосування, визначених Національним стандартом №1.

Згідно з абз. 6 п. 73 Методики порядок оцінки орендованого нерухомого майна (майна, що надавалося у концесію), що містить невід`ємні поліпшення, здійснені за час його оренди (концесії), під час приватизації, встановлюється ІНФОРМАЦІЯ_25 . Порядком також визначається процедура ідентифікації невід`ємних поліпшень, здійснених за рахунок коштів орендаря (концесіонера).

Зазначений порядок встановлений ІНФОРМАЦІЯ_26 , а саме Порядок оцінки орендованого нерухомого майна, що містить невід`ємні поліпшення, здійснені за час його оренди, під час приватизації, затверджений наказом ІНФОРМАЦІЯ_26 від 27.02.2004 №377 (далі - Порядок №377).

Відповідно до п. 2.2. Порядку №377 підтверджувальні документи про здійснені орендарем поліпшення, що подаються ним до відповідного органу приватизації, включають:

- договір оренди, укладений з дотриманням вимог законодавства; письмову згоду орендодавця на здійснення орендарем поліпшень орендованого нерухомого майна за його кошти;

- погоджену орендодавцем проектно-кошторисну документацію на проведення поліпшень, підписані замовником і підрядником акти виконаних будівельних робіт, копії документів, що підтверджують проведені орендарем розрахунки за виконані поліпшення орендованого нерухомого майна, у тому числі придбані матеріали, конструкції тощо;

- аудиторський висновок щодо підтвердження фінансування здійснених поліпшень орендованого нерухомого майна за рахунок коштів орендаря. Аудиторський висновок має містити розшифровку періодів освоєння, напрямів та джерел фінансування поліпшень, у тому числі за рахунок коштів орендаря, з посиланням на підтверджувальні документи;

- довідку, видану орендарем та завірену аудитором, про суму витрат, понесених орендарем у зв`язку із здійсненням поліпшень, яка віднесена орендарем на збільшення вартості його необоротних активів, у розмірі, який перевищує встановлену законодавством з питань оподаткування частку витрат для включення їх до валових витрат. При визначенні суми зазначених витрат ураховується невідшкодована орендодавцю вартість придатних для подальшого використання будівельних матеріалів, виробів, конструкцій, устаткування, отриманих орендарем під час здійснення поліпшень;

- інші документи, необхідні для виконання положень цього Порядку.

Суд установив, що матеріали справи не містять доказів здійснення відповідачем 3 жодних поліпшень орендованого майна за період перебування об`єкту нерухомого майна в оренді.

У звіті про оцінку майна, договорі оренди, договорі купівлі-продажу, а також в усій приватизаційній справі, будь-які відомості про такі поліпшення також відсутні.

Відповідач 3 до органу приватизації, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_27 , не подавав документи, передбачені п.2.2. Порядку №377.

Окрім того, будинок АДРЕСА_5 є пам`яткою містобудування та архітектури місцевого значення " ІНФОРМАЦІЯ_17 , 2, 4, 5, Жилий будинок, Дитячі заклади ІНФОРМАЦІЯ_18 ", (охоронний № 7225-Ха), занесеною до Державного реєстру нерухомих пам`яток України наказом ІНФОРМАЦІЯ_19 від 04.06.2020 № 1883 та прийнята на облік рішенням ІНФОРМАЦІЯ_20 від 30.04.1980 № 334 під охоронним № 63.

Так, між ІНФОРМАЦІЯ_21 (орган охорони) та ФОП ОСОБА_3 14.01.2013 укладено попередній договір про укладення в майбутньому охоронного договору на пам`ятку культурної спадщини (її частину) (далі Попередній договір).

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України "Про архітектурну діяльність" для забезпечення під час забудови територій, розміщення і будівництва об`єктів архітектури додержання суб`єктами архітектурної діяльності затвердженої містобудівної та іншої проектної документації, вимог вихідних даних, а також з метою захисту державою прав споживачів будівельної продукції здійснюється в установленому законодавством порядку державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд.

Згідно з частиною першою статті 9 вказаного Закону будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом "Про регулювання містобудівної діяльності".

Власники та користувачі об`єктів архітектури відповідно ст. 28 Закону України "Про архітектурну діяльність" зобов`язані: утримувати в належному стані будинки і споруди, а так само закріплені за ними земельні ділянки, забезпечувати поточний огляд, періодичне обстеження і паспортизацію об`єкта, додержуватися під час експлуатації об`єкта архітектури вимог, визначених у його паспорті, а також вимог законодавства; отримувати в установленому законодавством порядку документ дозвільного характеру, що дає право на виконання робіт, пов`язаних із реконструкцією, реставрацією чи капітальним ремонтом об`єкта архітектури.

Матеріали справи не містять доказів отримання в установленому законодавством порядку документів дозвільного характеру, що дає право на виконання робіт, пов`язаних із реконструкцією, реставрацією чи капітальним ремонтом об`єкта архітектури - належно затвердженої та погодженої проектної документації, що є порушенням ст. ст. 9, 27 Закону України "Про архітектурну діяльність", п. 9.1 ДБН А.2.2-3-2004 "Склад, порядок розроблення, погодження та затвердження проєктної документації для будівництва".

До того ж, відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 54 Конституції України культурна спадщина охороняється законом. Держава забезпечує збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність, вживає заходів для повернення в Україну культурних цінностей народу, які перебувають за її межами.

Правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь регулюються Законом України "Про охорону культурної спадщини" (далі Закон).

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 24 Закону власник або уповноважений ним орган, користувач зобов`язані утримувати пам`ятку в належному стані, своєчасно провадити ремонт, захищати від пошкодження, руйнування або знищення відповідно до цього Закону та охоронного договору.

Положеннями абз. 2, 3 ч.1 ст. 26 Закону України "Про охорону культурної спадщини" передбачено, що консервація, реставрація, реабілітація, музеєфікація, ремонт, пристосування пам`яток місцевого значення здійснюються за наявності письмового дозволу органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій відповідно до їхньої компетенції, на підставі погодженої з ними науково-проектної документації.

Розробленню проектів консервації, реставрації, реабілітації, музеєфікації, ремонту, пристосування пам`яток передує проведення необхідних науководослідних робіт, у тому числі археологічних і геологічних.

З огляду на викладене, проведення будь-яких робіт на пам`ятці, у тому числі ремонту, капітального ремонту, без дозволу органу охорони культурної спадщини, а також без проведення необхідних науково-дослідних робіт є незаконним.

Ураховуючи наведене, оскільки дозвіл на здійснення ремонтних робіт від органу охорони культурної спадщини не отримувався, науково-дослідні роботи не проведено, будь-які ремонтні роботи, здійснені відповідачем 3 є незаконними.

За таких обставин, суд погоджується з доводами прокурора про те, що ІНФОРМАЦІЯ_23 незаконно обрала спосіб приватизації оспорюваного майна шляхом викупу орендарем. Доказів зворотного відповідачами під час розгляду справи не доведено.

Таким чином, здійснення ІНФОРМАЦІЯ_8 розпорядження майном не у спосіб та поза межами повноважень, передбачених законом, не може оцінюватися як вираження волі територіальної громади.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові судової палати у господарських справах ІНФОРМАЦІЯ_28 від 15.03.2017 у справі №916/2130/15.

Тобто, відповідне рішення міської ради є незаконним, а договір купівлі-продажу суперечить вимогам законодавства та має бути визнаний недійсним.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності ІНФОРМАЦІЯ_12 від 29.05.2025 у справі № 922/3727/19 та ІНФОРМАЦІЯ_29 від 22.01.2021 у справі № 922/623/20.

Крім того, ІНФОРМАЦІЯ_27 та відповідач 3 були обізнані про порушення процедури приватизації шляхом викупу орендарем, а не шляхом аукціону чи конкурсу, адже в договорі купівлі-продажу наявні посилання на Програму приватизації, у якій зазначено що викуп застосовується щодо об`єктів комунальної власності, якщо право покупця на викуп об`єкта передбачено законодавчими та нормативними актами, а також щодо тих, які не продано на аукціоні, за конкурсом.

З огляду на вищевикладене, оскільки приватизація спірного майна проведена із порушенням норм чинного законодавства, суд вважає, що рішення 21 сесії ІНФОРМАЦІЯ_3 6 скликання від 19.12.2012 № 975/12 в частині пункту 3 додатку є незаконним, у зв`язку з тим, що його прийнято з порушенням вимог ст. 345 ЦК України, ст. 25 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ст. 1, 2, 4, 29, Закону України "Про приватизацію державного майна, ст.с 11, 18-2 Закону України Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію).

Разом з цим, рішення 21 сесії ІНФОРМАЦІЯ_3 6 скликання від 19.12.2012 № 975/12 "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" вичерпало свою дію, як наслідок визнання його незаконним та скасування є неефективним способом захисту порушеного права держави, а тому позивачем окремо така вимога не була заявлена.

Щодо підстав для визнання недійсним договору та повернення майна, суд зазначає наступне.

Згідно з вимогами ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Так, визначеною ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності спірних правочинів є недодержання в момент їх вчинення вимог, встановлених ч. 1 ст. 203 цього Кодексу, а саме: невідповідність змісту договорів вимогам ч. 2 ст. 345 ЦК України, якою передбачено, що приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом, який в даному випадку, як зазначено вище, порушено.

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Так, згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Виходячи з положень ст. 203, 216 ЦК України вимогу щодо реституції за недійсним правочином можливо пред`явити лише стороні договору.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом а пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа ІНФОРМАЦІЯ_10 (у випадку, передбаченому підпунктом а пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

У зв`язку з вищевикладеним, спірний договір купівлі-продажу об`єкта нерухомого майна від 19.07.2013 № 5009-В-С, укладений між ІНФОРМАЦІЯ_4 та ФОП ОСОБА_3 , підлягає визнанню недійсним, як наслідок, майно - поверненню ІНФОРМАЦІЯ_6 в особі ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Зазначений спосіб захисту також є ефективним, оскільки позивач (у цьому разі прокурор), який заявляє вимоги про визнання недійсним договору, на підставі якого було відчужене майно, та повернення майна, має дві мети - повернути майно у фактичне володіння та реєстраційно підтвердити право володіння ним територіальною громадою. (Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності ІНФОРМАЦІЯ_12 від 29.05.2025 у справі №922/3727/19.)

При вирішенні цієї категорії справ варто враховувати практику Європейського суду з прав людини у застосуванні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо втручання держави у право на мирне володіння майном (зокрема, рішення у справах Спорронг і Льоннрот проти Швеції від 23.09.1982, Джеймс та інші проти Сполученого Королівства від 21.02.1986, Щокін проти України від 14.10.2010, Сєрков проти України від 07.07.2011, Колишній король Греції та інші проти Греції від 23.11.2000, Булвес АД проти Болгарії від 22.01.2009, Трегубенко проти України від 02.11.2004, East/West Alliance Limited проти України від 23.01.2014), якою напрацьовано три критерії для оцінки на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті суспільний, публічний інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Так, втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття суспільний інтерес має широке значення (рішення від 23.11.2000 у справі Колишній король Греції та інші проти Греції).

Критерій пропорційності передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Справедлива рівновага передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе індивідуальний і надмірний тягар. При цьому з питань оцінки пропорційності Європейський суд з прав людини, як і з питань наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку сферу розсуду, за винятком випадків, коли такий розсуд не ґрунтується на розумних підставах.

Особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримана справедлива рівновага між інтересами суспільства та правами власника.

Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи, Європейський суд з прав людини у рішенні Трегубенко проти України від 02.11.2004 вказав, що правильне застосування законодавства незаперечно становить суспільний інтерес.

Крім того, Європейський суд з прав людини, оцінюючи можливість захисту права особи за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося у зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали у справах Раймондо проти Італії від 22.02.1994, Філліпс проти Сполученого Королівства від 05.07.2001, Аркурі та інші проти Італії від 05.07.2001, Ріела та інші проти Італії від 04.09.2001, Ісмаїлов проти Російської Федерації від 06.11.2008).

Таким чином, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання справедливого балансу в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Виходячи з вищевикладеного, у правовідносинах щодо приватизації орендарем комунального майна шляхом викупу при нездійсненні ним поліпшення майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартост майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності суб`єктом господарювання для цілей оренди майна, відсутній критерій законності та добросовісності набуття майна у власність орендарем, а тому позбавлення такої особи майна не суперечитиме принципам, встановленим ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Тож в даному випадку правильним способом захисту порушеного права є визнання недійсним договору купівлі-продажу та зобов`язання відповідача 3 повернути спірне майно ІНФОРМАЦІЯ_6 в особі ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності ІНФОРМАЦІЯ_12 від 29.05.2025 у справі №922/3727/19, а саме:

"31. Судами встановлена незаконність пункту 60 додатку до рішення від 26.10.2016 № 412/16 в частині відчуження спірних об`єктів комунальної власності, оскільки під час процедури викупу сторони допустили порушення вимог закону, зокрема статей 11 та 18-2 Закону України Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію), що свідчить і про наявність порушень чинного законодавства під час укладення договору купівлі продажу нежитлових приміщень та є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним.

41. Крім того, як зазначила об`єднана палата ІНФОРМАЦІЯ_12 у складі ІНФОРМАЦІЯ_28 в постанові від 22.01.2021 у справі № 922/623/20, судом апеляційної інстанції встановлено обставини порушення органами місцевого самоврядування умов та порядку приватизації, а також наявність протиправної поведінки самого покупця, який за відсутності у нього законодавчо встановлених підстав для приватизації майна шляхом викупу у зв`язку з нездійсненням ним поліпшень майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, звернувся до органів місцевого самоврядування з такою заявою, що свідчить про недобросовісність дій орендаря. Отже, позбавлення зазначеної особи майна не суперечитиме принципам, встановленим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки такі наслідки зумовлені протиправною поведінкою самого набувача майна. Повернення у власність територіальної громади майна (приміщення), незаконно відчуженого (шляхом викупу) фізичній особі органом місцевого самоврядування, має легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке відчуження відбувалося у передбачений чинним законодавством спосіб та сприяло досягненню максимального економічного ефекту від продажу об`єкта комунальної власності. Тож у названій постанові об`єднана палата ІНФОРМАЦІЯ_12 у складі ІНФОРМАЦІЯ_28 виснувала, що у цьому випадку позбавлення відповідача-3 майна не порушуватиме принципу пропорційності втручання у право власності, оскільки викуп орендованого майна відповідачем-3 здійснено з порушенням вимог чинного законодавства, а саме пункту 1 частини першої статті 18-2 Закону України Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію), внаслідок недобросовісних дій самого відповідача-3."

Згідно зі ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з частиною 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

З огляду на викладене, оскільки рішення 21 сесії ІНФОРМАЦІЯ_3 6 скликання від 19.12.2012 № 975/12 в частині пункту 3 додатку є незаконним, суд дійшов висновку, що позовні вимоги прокурора про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 19.07.2013 № 5009-В-С, укладений між ІНФОРМАЦІЯ_4 та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 і зареєстрований в реєстрі за № 1543, є обгрунтованими та підтвердженими матеріалами справи.

Щодо вимоги прокурора про повернення спірного майна, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Наслідками недійсності правочину є поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція), тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином, яке може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за правочином, залишається у його сторони.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними" судам роз`яснено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Ураховуючи те, що наслідки недійсності правочину у вигляді двосторонньої реституції підлягають застосуванню за наслідками визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 19.07.2013 № 5009-В-С, позовна вимога прокурора про зобов`язання відповідача 3 повернути ІНФОРМАЦІЯ_6 в особі ІНФОРМАЦІЯ_3 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 01, а ІНФОРМАЦІЯ_7 - прийняти у власність зазначені приміщення, яка в свою чергу є похідною від названої вимоги, також є обґрунтованою та законною.

Водночас відповідачами заявлено про застосування наслідків пропуску позовної давності.

Суд, вирішуючи вказану заяву, вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною першою статті 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

При цьому, і в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частин 3, 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

Застосування інституту позовної давності є одним з інструментів, який забезпечує дотримання принципу юридичної визначеності, тому, вирішуючи питання про застосування позовної давності, суд має повно з`ясувати усі обставини, пов`язані з фактом обізнаності та об`єктивної можливості особи бути обізнаною щодо порушення її прав та законних інтересів, ретельно перевірити доводи учасників справи у цій частині, дослідити та надати належну оцінку наданим ними на обґрунтування своїх вимог та заперечень доказів.

У той же час, позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але, враховуючи право позивача згідно з нормами частини п`ятої статті 267 Цивільного кодексу України отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску строку позовної давності, саме на позивача покладений обов`язок доведення тієї обставини, що зазначений строк було пропущено з поважних причин.

Чинним законодавством не передбачено переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір.

Це також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести відсутність об`єктивних перешкод для своєчасного звернення позивача з вимогою про захист порушеного права.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною справи тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами "довідалася" та "могла довідатися" у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів або інтересів територіальної громади.

Для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом прав, суд має встановити, коли прокурор довідався чи міг довідатися про порушення інтересів держави.

Вказаний висновок Велика Палата Верховного Суду конкретизувала у пункті 48 постанови від 17.10.2018 у справі № 362/44/17 так: позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках:

1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах;

2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.

Суд зауважує, що прокурор, приймаючи на себе компетенцію представляти інтереси держави у спірних правовідносинах, автоматично приймає на себе обов`язок бути компетентним (обізнаним) в усіх юридично значущих обставинах цих відносин. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08.02.2023 у справі №922/3589/21.

Як зазначалося вище, за змістом ст.261 ЦК України законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

Якщо встановити день, коли особа довідалась про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права. Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив.

Як убачається з матеріалів справи, прокурор звернувся з позовною заявою 03.12.2025, тобто через більше ніж 12 років з моменту прийняття спірного рішення та укладення на його підставі відповідного договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 19.07.2013 № 5009-В-С.

За змістом позовної заяви прокурор просить визнати причини пропуску строку позовної давності поважними та поновити його, тобто прокуратурою визнано пропуск строку позовної давності на звернення з відповідним позовом.

Надаючи оцінку доводам прокурора щодо поважності причин пропуску строку позовної давності, суд зазначає наступне.

В обґрунтування клопотання щодо поважності причин пропуску строку позовної давності прокурором зазначено, що з урахуванням того, що прокурор у цій справі є самостійним позивачем строк звернення до суду за захистом інтересів держави необхідно обраховувати з дня, коли саме прокурору стало відомо про порушене право. При цьому, прокурором зауважено, що 30 січня 2024 року набув чинності Закон України "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини", яким п. 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України викладено у наступній редакції: "У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану". Водночас 03.06.2025 офіційно опубліковано Закон України "Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності" (далі Закон № 4434-IX), яким п. 19 цього розділу виключено. Вказані зміни набувають чинності 04.09.2025, тобто через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування. Положеннями ч. 3 ст. 263 Цивільного кодексу України передбачено, що від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення. За таких обставин, з 04.09.2025, після набрання чинності Законом № 4434-IX, перебіг строку позовної давності продовжується в межах визначеного законодавством строку, з урахуванням періоду часу, який сплив від моменту початку його перебігу до моменту зупинення. Тобто, строк позовної давності до вказаних спірних правовідносин почався з 04.09.2025. З урахуванням вказаного, у разі надходження з боку відповідачів заяви про застосування позовної давності, суд на підставі ч. 5 ст. 267 ЦК України може визнати поважними (виходячи з наведених вище доводів) причини пропущення прокурором позовної давності та захистити порушені права, та інтереси власника майна ( ІНФОРМАЦІЯ_30 в особі ІНФОРМАЦІЯ_3 ) у спірних правовідносинах.

Водночас прокурором зазначено, що прокуратурі про незаконність оскаржуваного рішення та про існування спірного договору купівлі-продажу нежитлових приміщень стало відомо під час здійснення досудового розслідування в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000064 від 22.03.2023. Проте, на думку прокурора, сам по собі факт реєстрації певних відомостей у ЄРДР не свідчить про обізнаність прокурора із протиправним характером вибуття спірного майна, розташованого саме за цією адресою, з власності територіальної громади міста Харкова, а лише свідчить про виконання прокурором вимог ст. 214 КПК України щодо невідкладного внесення відомостей до ЄРДР після надходження повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення. Водночас прокурором зазначено, що прокурор дізнався про факт порушення процедури продажу спірних нежитлових приміщень лише після отримання слідчим у кримінальному провадженні № 0000064 дозволу на тимчасовий доступ до приватизаційних справ та вилучення їх копій на підставі ухвали слідчого судді ІНФОРМАЦІЯ_31 від 20.07.2023 у справі № 638/2612/23, в т.ч. щодо приватизації спірних приміщень відповідачем 3. При цьому, прокурором зазначено, що не може свідчити обізнаність (можливість довідатися) органів прокуратури щодо порушення відповідачем вимог чинного законодавства за конкретним фактом приватизації виключно з тексту відповідних рішень, оскільки не можна надати оцінку законності приватизації, проведеної шляхом викупу, без дослідження матеріалів приватизаційної справи.

Суд звертає увагу, що зі змісту мотивувальної частини ухвали слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 20.07.2023 у справі № 638/2612/23 (розміщена у вільному доступі в Єдиному державному реєстрі судових рішень), на яку безпосередньо посилається прокурор, вбачається, що в обґрунтування клопотання прокурора Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова про тимчасовий доступ до речей і документів, які містять охоронювану законом таємницю по кримінальному провадженню, внесеному до ЄРДР за № 000064 від 22.03.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, зазначено про відчуження відповідачем 2 комунального майна шляхом викупу на підставі Програми приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м.Харкова на 2012-2016 роки та переліку рішень, зокрема рішення 21 сесії ІНФОРМАЦІЯ_3 6 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Харкова" від 19.12.2012 № 975/12.

При цьому, з ухвали слідчого судді від 20.07.2023 у справі № 638/2612/23 вбачається, що "рішення про відчуження об`єктів комунального майна проведено без продажу на аукціоні, що в свою чергу спричинило тяжкі наслідки."

На підставі аналізу змісту ухвали від 20.07.2023 у справі № 638/2612/23 суд робить висновок, що станом на момент звернення до суду з відповідним клопотанням про надання тимчасового доступу до речей і документів по кримінальному провадженню №0000064 від 22.03.2023 прокурору вже було відомо про системний характер продажу відповідачем 2 об`єктів нерухомого майна шляхом викупу їх орендарями з порушенням закону про приватизацію майна.

Більше того, з реєстру судових рішень вбачається, що про системний характер продажу відповідачем 2 об`єктів нерухомого майна шляхом викупу їх орендарями з порушенням закону про приватизацію майна прокурору стало відомо ще в 2018 році, що підтверджується фактом подання прокурором численних позовів з цього приводу.

Ураховуючи наведене, суд вважає, що прокурором не доведено наявності підстав, через які він не мав можливості довідатися про порушення прав територіальної громади м. Харкова, спричинене ухваленням рішення від 19.12.2012 № 975/12.

Окрім того, відповідно до ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Тобто, прокурор був обізнаний про наявність правопорушень в сфері приватизації ще до 22.03.2023, що також вбачається з витягу з ЄРДР у кримінальному провадженні № 0000064 і тому мав можливість, з використанням своїх повноважень, передбачених Законом України "Про прокуратуру" своєчасно отримати від відповідного суб`єкта владних повноважень необхідну для подання позову інформацію.

Матеріали справи не містять доказів звернення прокурора та ухилення суб`єктів владних повноважень від надання такої інформації прокурору, прокурор не зазначає про наявність таких доказів.

Суд також приймає до уваги наступне.

У постанові Верховного Суду від 17.09.2024 у справі №922/1782/21 зазначено:

"24. … помилково не врахувавши зазначені правові висновки, викладені в постанові ІНФОРМАЦІЯ_32 від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16 та в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.04.2021 у справі № 922/1030/20, на порушення положень статей 86, 236, 269, 282 ГПК України місцевий та апеляційний господарські суди дійшли передчасного висновку про відсутність спливу позовної давності з посиланням на початок перебігу цього строку з 06.02.2019 (з дня прийняття ухвали слідчого судді ІНФОРМАЦІЯ_33 від 06.02.2019 у справі № 639/687/19, якою оформлено вилучення ряду приватизаційних справ, в тому числі щодо спірного нежитлового приміщення), і спливу позовної давності 06.02.2022.

27. Таким чином, усупереч вимогам статей 86, 236, 237, 269 ГПК України суди попередніх інстанцій не відхилили та не спростували доводів скаржника-1 про те, що оскільки право власності територіальної громади міста Харкова на спірне нежитлове приміщення було порушено в момент його вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи, тобто перебіг позовної давності пов`язується з моментом, коли прокурор довідався або міг довідатися про факт вибуття майна з комунальної власності у володіння іншої особи, то в такому разі прокурор із дня укладення договору №5429-В-С (27.12.2016) та вибуття майна з комунальної власності міг довідатися про порушення інтересів держави та реалізувати функцію представництва інтересів держави в суді ".

Окрім того, у постанові Верховного Суду від 21.01.2022 у справі №308/334/20 зазначено, що суди правильно врахували те, що прокурор, пред`являючи у березні 2015 року позов у справі №308/3120/15 про витребування цієї земельної ділянки, міг довідатися про порушені права держави, зокрема, про належність спірної земельної ділянки особі, тобто раніше, ніж до пред`явлення цього позову у січні 2020 року. Отже, прокурор був достатньо обізнаний з обставинами надання громадянам спірних земельних ділянок, зі зміною власників цих земельних ділянок, мав у розпорядженні матеріали акта перевірки дотримання вимог земельного законодавства, складеного 07 липня 2014 року ІНФОРМАЦІЯ_30 та міг отримати відомості із державних реєстрів. Верховний Суд, дійшов висновку про можливість прокурору дізнатися про обставини надання громадянам спірних земельних ділянок, в тому числі, з Державних реєстрів.

Отже, Верховний Суд виснував, що помилковим є посилання на початок перебігу строку з дня прийняття ухвали слідчого судді, якою оформлено вилучення ряду приватизаційних справ, в тому числі щодо спірного нежитлового приміщення. Прокурор міг довідатися про факт вибуття майна з комунальної власності із дня укладення договору купівлі-продажу з відкритих джерел, в тому числі реєстрів прав власності.

У даному випадку договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 19.07.2013 № 5009-В-С, укладений між ІНФОРМАЦІЯ_4 та ФОП ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 і зареєстрований в реєстрі за № 1543, був зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно 10.10.2013.

Тож прокурор був достатньо обізнаний з обставинами відчуження комунального майна із порушеннями діючого законодавства, тому мав можливість отримати повну та достовірну інформацію про відчуження спірного комунального майна, своєчасно звернутися з клопотанням до слідчого судді про надання доступу до приватизаційної справи в межах встановленої законом позовної давності, чого ним зроблено не було.

Прокурором також не обґрунтовано, за яких поважних причин мало місце зволікання із зверненням до господарського суду із позовною заявою після отримання тимчасового доступу до речей і документів з кримінального провадження 0000064 від 22.03.2023 на підставі ухвали слідчого судді від 20.07.2023 у справі № 638/2612/23 (зволікання склало майже два роки).

Саме лише твердження прокурора про те, що ним обрано найбільш дієвий та ефективний спосіб збору та отримання документів, не свідчить про наявність поважних причин пропуску строку позовної давності на звернення з розглядуваним позовом.

Європейським судом з прав людини у справах "Semenon v Russia", "Gavrilova v Russia" надано оцінку підходу про відлік строку позовної давності з моменту перевірки прокурора або отримання інформації про порушення від прокурора. За висновками ЄСПЛ такий підхід позбавляє закон про строки позовної давності його реальної сили, надає владі непропорційну перевагу (Zoubulidis V Greece); наділяє позови держави фактично безстроковим статусом; сприяє правовій невизначеності на ринку нерухомості.

Суд вважає, що обставини, на які посилається прокурор у позовній заяві щодо підстав пропуску строку позовної давності, не носять об`єктивний і непереборний характер. Навпаки, обставини справи однозначно вказують на суб`єктивний характер причин пропущення прокуратурою позовної давності. Зокрема, виключно від самої прокуратури залежало прийняття рішень про здійснення/нездійснення перевірки законності ухвалення рішення відповідачів 1,2, витребування/не витребування матеріалів приватизаційної справи, строків витребування, строків та черговості їх дослідження, визначення пріоритетів процесуального реагування на виявлені порушення тощо.

Саме лише посилання прокурора на те, що встановити чи додержано передбачену Законом процедуру приватизації у кожному конкретному випадку за кожною окремою адресою можливо лише шляхом безпосереднього вивчення матеріалів кожної приватизаційної справи, не свідчить про наявність поважних причин пропуску строку позовної давності.

Ураховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що прокурором не наведено переконливих аргументів в обґрунтування поважності причин пропуску строку на звернення до суду з відповідним позовом.

За таких обставин, у суду відсутні підстави для задоволення клопотання прокурора про визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 653/1096/16-ц від 04.07.2018 вказала, що враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку.

З наведеного вище вбачається, що початок строку звернення до суду з цим позовом пов`язаний з моментом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку.

Наведеним спростовуються доводи прокурора про те, що перебіг позовної давності слід пов`язувати з датою отримання ухвали слідчого судді від 20.07.2023 у справі № 638/2612/23, в т.ч. щодо приватизації спірних приміщень відповідачем 3, оскільки моментом вибуття спірного майна з комунальної власності у володіння іншої особи є дата державної реєстрації в Державному реєстрі речових прав права власності на майно за набувачем цього майна ФОП ОСОБА_3 .

У цій справі завершення приватизації об`єкта комунального майна відбувається з моменту продажу об`єкта нерухомого майна (договір купівлі-продажу від 19.07.2013 № 5009-В-С) та реєстрації права власності за покупцем 10.10.2013, а отже положення розділу V "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" не можуть застосовуватися.

З огляду на викладене, до спірних правовідносин застосовуються строки загальної позовної давності тривалістю у три роки, які були передбачені законодавством на час завершення процедури приватизації.

Оскільки позивачем є прокурор, який не був стороною спірного правочину, то строк позовної давності оскарження договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 19.07.2013 № 5009-В-С, для прокурора почався саме з дати державної реєстрації в Державному реєстрі речових прав права власності на майно за набувачем цього майна ФОП ОСОБА_3 , тобто 10.10.2013 та, відповідно сплив 10.10.2016.

В той же час, позовна заява подана до суду 03.12.2025, тобто через суттєво більший термін після спливу строку позовної давності.

Обставин, які б свідчили про переривання строку позовної давності у спірних правовідносинах, судом також не встановлено.

Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Ураховуючи заяви відповідачів про застосування позовної давності, зважаючи на недоведеність прокурором поважності причин пропуску строку для звернення до суду з цим позовом, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору та зобов`язання повернути спірне майно через сплив позовної давності.

Отже, можливо зробити висновок про те, що позовна давність пропущена прокурором не з об`єктивних, а з суб`єктивних причин. Останні пов`язані з внутрішніми особливостями організації роботи прокуратури по вирішенню питань щодо необхідності вчинення тих чи інших процесуальних дій на захист інтересів держави, їх порядку, строків та черговості. Тому підстави для визнання поважними причин пропущення позовної давності відсутні.

Враховуючи викладене та беручи до уваги те, що матеріалами справи доведена обґрунтованість позовних вимог прокурора в частинні визнання недійсним договору та зобов`язання повернути спірне майно, а також звернення прокурора з позовом у відповідній частині з пропуском визначеного законом строку, про що відповідачами було зроблено заяви про застосування наслідків спливу позовної давності, суд, зважаючи на те, що прокурором не доведено наявності об`єктивних поважних причин пропуску звернення до суду за захистом прав та інтересів, доходить висновку про наявність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності та відмови у задоволенні позовних вимог прокурора.

Підсумовуючи викладене, суд зазначає про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судового збору за подання позовної заяви, суд керується ст. 129 ГПК України та покладає витрати зі сплати судового збору на позивача (прокурора).

Окрім того, суд зазначає, що за приписами п. 6 ч. 1 ст. 237 ГПК України при ухваленні рішення суд вирішує такі питання: чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 9 ст. 145 ГПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову, суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 1 статтею 145 ГПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Ураховуючи, що судом відмовлено в задоволенні позову повністю, суд, керуючись ч. 1 ст. 145 ГПК України, вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову, вжиті постановою ІНФОРМАЦІЯ_9 від 29.01.2026 у справі №922/4306/25.

При цьому відповідно до ч. 10 ст. 145 ГПК України в такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

На підставі викладеного ст. 4, 11, 12, 13, 53, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 91, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволені позову відмовити.

Витрати зі сплати судового збору залишити за прокурором.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті постановою ІНФОРМАЦІЯ_9 від 29.01.2026 у справі №922/4306/25.

Заходи забезпечення позову, вжиті постановою ІНФОРМАЦІЯ_9 від 29.01.2026 у справі №922/4306/25, зберігають свою дію до набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строки, встановлені ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Учасники справи:

Позивач: Керівник ІНФОРМАЦІЯ_34 ( АДРЕСА_1 ).

Відповідачі:

1) ІНФОРМАЦІЯ_23 ( АДРЕСА_2 );

2) ІНФОРМАЦІЯ_4 ( АДРЕСА_3 );

3) ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 .

Повний текст рішення складено 23.03.2026.

СуддяОСОБА_1