ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року

м. Київ

cправа № 902/101/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Берднік І. С. - головуючого, Зуєва В. А., Міщенка І. С.,

секретар судового засідання - Корнієнко О. В.,

за участю представників:

Офісу Генерального прокурора - Колодяжної А. В.,

Літинської селищної ради - не з`явився,

Фізичної особи-підприємця

Сабашука Володимира Васильовича - Попадюка І. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Сабашука Володимира Васильовича

на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 08.01.2026 (у складі колегії суддів: Василишин А. Р. (головуючий), Мельник О. В., Петухов М. Г.)

у справі № 902/101/25

за позовом Заступника керівника Вінницької окружної прокуратури

до Літинської селищної ради, Фізичної особи-підприємця Сабашука Володимира Васильовича

про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору та про встановлення особистого сервітуту, зобов`язання повернути земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2025 року Заступник керівника Вінницької окружної прокуратури звернувся до Господарського суду Вінницької області з позовом до Літинської селищної ради та Фізичної особи-підприємця Сабашука Володимира Васильовича (далі- ФОП Сабашук В. В.), в якому просив суд:

- визнати незаконним та скасувати рішення Селищенської сільської ради Літинського району Вінницької області від 22.03.2018 № 348 «Про затвердження технічної документації» в частині укладення з ФОП Сабашуком В. В. договору про встановлення особистого сервітуту, встановлення плати за нього та його реєстрації;

- визнати недійсним договір про встановлення особистого сервітуту від 03.04.2018 № 1, укладений між Селищенською сільською радою та ФОП Сабашуком В. В. щодо земельної ділянки з кадастровим номером :04:001:0614, розташованої по вул. Центральна, с. Селище Літинської територіальної громади Вінницького району Вінницької області;

- зобов`язати ФОП Сабашука В. В. повернути Літинській селищній раді земельну ділянку площею 0,1930 га з кадастровим номером :04:001:0614, розташовану по вул. Центральній в с. Селище Літинської територіальної громади Вінницького району Вінницької області у стані, в якому вона була одержана.

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на те, що оспорюваний договір про встановлення особистого сервітуту є удаваним правочином, вчиненим сторонами з метою приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а саме договору оренди землі. За доводами прокурора, під час прийняття сільською радою оспорюваного рішення та укладання оспорюваного договору відповідачі порушили вимоги земельного законодавства щодо обов`язковості передання земельних ділянок комунальної власності в користування (оренду) на конкурентних засадах (на земельних торгах), що безпосередньо порушує права та інтереси територіальної громади.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 23.09.2025 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 08.01.2026 рішення Господарського суду Вінницької області від 23.09.2025 скасовано. Прийнято нове рішення, яким позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення Селищенської сільської ради 22.03.2018 № 348 «Про затвердження технічної документації» в частині укладення з ФОП Сабашуком В. В. договору про встановлення особистого сервітуту, встановлення плати за нього та його реєстрації. Визнано недійсним договір про встановлення особистого сервітуту від 03.04.2018 № 1, укладений між Селищенською сільською радою та ФОП Сабашуком В. В. щодо земельної ділянки з кадастровим номером :04:001:0614, розташованої по вул. Центральна, с. Селище Літинської територіальної громади Вінницького району Вінницької області. Зобов`язано ФОП Сабашука В. В. повернути Літинській селищній раді земельну ділянку площею 0,1930 га з кадастровим номером :04:001:0614, розташовану по вул. Центральній в с. Селище Літинської територіальної громади Вінницького району Вінницької області у стані, в якому вона була одержана.

Не погоджуючись з висновками суду апеляційної інстанції, у лютому 2026 року ФОП Сабашук В. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права та наявність випадку, передбаченого пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), просить постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 08.01.2026 скасувати, а рішення Господарського суду Вінницької області від 23.09.2025 - залишити в силі.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12.02.2026 відкрито касаційне провадження у справі № 902/101/25 за касаційною скаргою ФОП Сабашука В. В. на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 08.01.2026 з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України; зупинено виконання постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 08.01.2026 у справі № 902/101/25 до закінчення її перегляду в касаційному порядку; касаційну скаргу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 11.03.2026.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19.02.2026 у зв`язку з тим, що судове засідання 11.03.2026 не відбудеться, касаційну скаргу ФОП Сабашука В. В. призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 18.03.2026.

Перший заступник керівника Вінницької окружної прокуратури у відзиві на касаційну скаргу посилається на безпідставність та необґрунтованість доводів, викладених у касаційній скарзі, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Літинська селищна рада у судове засідання свого представника не направила.

Відповідно до частини 1 статті 301 ГПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням положень статті 300 цього Кодексу.

Наслідки неявки в судове засідання учасника справи визначено у статті 202 ГПК України.

Так, за змістом частини 1 і пункту 1 частини 2 статті 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання.

Ураховуючи положення статті 202 ГПК України, наявність відомостей про направлення Літинській селищній раді ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання, що підтверджено матеріалами справи, та те, що Літинська селищна рада не зверталась до суду з будь-якими заявами щодо розгляду справи, явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком учасника справи, Верховний Суд дійшов висновку про можливість розгляду касаційної скарги по суті за відсутності представника Літинської селищної ради.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників Офісу Генерального прокурора, ФОП Сабашук В. В., дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що Селищенська сільська рада, розглянувши заяву Сабашука В. В. про затвердження земельної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки, розроблену Приватним підприємством «Землевпорядник», рішенням від 22.03.2018 № 348 «Про затвердження технічної документації» затвердила технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельної ділянки з кадастровим номером :04:001:0549 площею 0,2272 га, що знаходиться в межах с. Селище по вул. Центральна на дві земельні ділянки: площею 0,1930 га із кадастровим номером ділянки :04:001:0614 та площею 0,0342 га із кадастровим номером ділянки :04:001:0615; доручила сільському голові укласти з ПП Сабашуком В. В. договір про встановлення особистого сервітуту на земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:0614, загальною площею 0,1930 га для будівництва та обслуговування будівель торгівлі в с. Селище, по вул. Центральна терміном на 49 років; встановила плату за договором про встановлення особистого сервітуту в розмірі орендної плати 10 690,00 грн в рік, що становить 5 % від розрахунку по орендній платі від нормативної грошової оцінки; зобов`язала ПП Сабашука В. В. зареєструвати договір про встановлення особистого сервітуту в установленому законом порядку.

03.04.2018 між Селищенською сільською радою (власник (розпорядник)) в особі сільського голови Бевза М. Г. та ФОП Сабашуком В. В. (сервітуарій) укладено договір про встановлення особистого сервітуту № 1 (далі - договір), відповідно до умов якого особистий сервітут встановлюється відносно земельної ділянки загальною площею 0,1930 га, кадастровий номер :04:001:0614, цільове призначення якої - землі для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, що розташована за адресою: с. Селище, вул. Центральна , в інтересах сервітуарія на право розміщення та обслуговування тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності площею 0,1930 га згідно з планом меж сервітуту (пункт 1.1).

Власник (розпорядник) повинен попередити сервітуарія про будь-які права третіх осіб на належну йому земельну ділянку, в тому числі про укладений договір оренди земельної ділянки (пункт 1.2 договору).

У випадку, коли земельна ділянка, відносно якої встановлюється особистий сервітут, надана в оренду, то укладання цього договору можливе виключно з письмової згоди орендаря на умовах цього договору з обов`язковим попереднім внесенням змін до договору оренди (пункт 1.3 договору).

Відповідно до пункту 3.1 договору сторонами погоджено, що плата за сервітутне користування вноситься у такі строки: оплатою в розмірі 10 690,00 грн в рік, але не більше ніж за один календарний рік на рахунок сільської ради, на момент сплати рахунок уточнюється сервітуарієм.

Передача продукції та надання послуг в рахунок плати за сервітутне користування не допускається (підпункт 3.1.1 договору).

У пункті 5.1 договору передбачено, що зміна умов договору, його дострокове розірвання можливі за взаємною згодою сторін. Зміна умов договору оформлюється додатковою угодою до договору і підлягає державній реєстрації. У разі недосягнення згоди щодо змін умов договору чи його дострокового розірвання спір вирішується у судовому порядку. Дострокове розірвання договору має здійснюватися за умови письмового попередження іншої сторони за один місяць. Договір підлягає припиненню за умов і в порядку, передбачених статтею 406 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Судом апеляційної інстанції також встановлено, що за інформацією, розміщеною в мережі Інтернет на вебсайті готельно-ресторанного комплексу «Корона» (за посиланням «https://koronalt.com.ua/»), розташованого на земельній ділянці з кадастровим номером :04:001:0043, власником яких є Сабашук В. В., на території зазначеного комплексу знаходиться літній майданчик з альтанками та мангалами. При перегляді на вказаному вебсайті (за посиланням «https://koronalt.com.ua/index.php/litne-kafe») фотогалереї, судом апеляційної інстанції встановлено, що зазначений літній майданчик розташований із південно-західної сторони готелю-ресторану «Корона» та на його території розміщені альтанки, бесідки, мангали, фотозона, а доріжки вимощені тротуарною плиткою.

При цьому, судом апеляційної інстанції встановлено, що вказаний літній майданчик розташований на спірній земельній ділянці з кадастровим номером :04:001:0614, що знаходиться поруч із земельною ділянкою Сабашука В. В. (кадастровий номер :04:001:0043), і площа спірної земельної ділянки в 1,33 рази перевищує площу земельної ділянки Сабашука В. В.

Звертаючись до суду з відповідними позовними вимогами, прокурор обґрунтував їх тим, що оспорюваний договір за своєю природою є прихованим договором оренди, укладеним з порушенням вимог законодавства щодо передачі в оренду (користування) земельних ділянок комунальної власності, що є підставою для визнання незаконним та скасування рішення сільської ради в частині встановлення земельного сервітуту, визнання недійсним договору та повернення спірної земельної ділянки територіальній громаді.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх необґрунтованістю.

При цьому, суд першої інстанції встановив наявність підстав для звернення прокурора із відповідним позовом.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та приймаючи нове рішення про задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із того, що оскаржуваний акт (рішення сільської ради) суперечить актам цивільного законодавства (не відповідає законові), та враховавши положення статті 17-2 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), дійшов висновку про наявність підстав для визнання незаконним та скасувати рішення Селищенської сільської ради від 22.03.2018 № 348 в оскаржуваній частині.

Проаналізувавши положення оспорюваного договору, суд апеляційної інстанції встановив, що цей договір не є договором про встановлення особистого сервітуту, а є прихованим договором оренди землі, укладеним з порушенням вимог земельного законодавства, тому виснував про задоволення позовних вимог про визнання недійсним оспорюваного договору та відповідно про повернення спірної земельної ділянки власнику у стані, в якому вона була одержана ФОП Сабашуком В. В. як наслідок недійсності правочину.

Суд апеляційної інстанції також дійшов висновку про підтвердження прокурором підстав для звернення з позовом самостійно.

У поданій касаційній скарзі ФОП Сабашук В. В. на обґрунтування підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, послався на порушення судом апеляційної інстанції положень частин 3, 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» та на неврахування висновків щодо застосування цих норм права, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, у постановах Верховного Суду від 15.06.2021 та від 08.12.2020 у справі № 908/1664/19, від 28.04.2021 у справі № 922/3219/20, а також висновків, викладених у рішення Конституційного Суду України від 03.12.2025 у справі № 3-28/2024(59/24) щодо неконституційності приписів абзацу 1 частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру»; на неврахування судом апеляційної інстанції висновку, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20, від 21.09.2020 у справі № 908/976/19, відповідно до якого акти індивідуальної дії, що застосовуються одноразово, вичерпують свою дію після реалізації; на неврахування судом апеляційної інстанції висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.12.2019 у справі № 522/1029/18, відповідно до якого віндикаційний та негаторний позови є взаємовиключними, а неправильний вибір способу захисту є підставою для відмови у позові саме з мотивів неналежного способу захисту та висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, відповідно до якого, вимога про витребування земельної ділянки у разі, коли власних не втратив володіння, є неналежним способом захисту; на неврахування судом апеляційної інстанції висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 07.06.2023 у справі № 922/4877/21 щодо застосування частини 2 статті 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Відповідно до частин 1, 2 статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Верховний Суд, переглянувши постанову суду апеляційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, виходить із такого.

Питання щодо представництва прокурором інтересів громадянина або держави в господарському суді, а також особливості здійснення ним окремих форм представництва таких інтересів врегульовані положеннями Конституції України, Закону України «Про прокуратуру» та ГПК України.

Прокурор у справі № 902/101/25, що розглядається, звернувся до суду з позовом в інтересах держави самостійно.

На підтвердження підстав самостійного представництва інтересів держави прокурор у позовній заяві зазначив, що саме Селищенська сільська рада, правонаступником якої є Літинської селищної ради, яка представляє інтереси територіальної громади, вчинила дії, які негативно впливають на інтереси громади, а тому Літинська селищна рада є відповідачем у цій справі.

Перевіряючи правильність застосування норм законодавства, що регулюють питання представництва прокурором інтересів держави у спірних правовідносинах, Верховний Суд зазначає таке.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Абзацом 1 частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» визначений вичерпний перелік підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді.

Так, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Конституційний Суд України зазначив, що поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (абзац 2 частини 5 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99).

Отже, вирішення питання про орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, полягає у встановленні органу, який, використовуючи на підставі норм законодавства надані йому повноваження, зобов`язаний з метою захисту інтересів держави вчиняти юридичні дії, що впливають на права та обов`язки суб`єктів спірних правовідносин, зобов`язуючи їх припинити порушення інтересів держави та усунути наслідки цих порушень (зокрема, звертатись до суду з відповідним позовом).

Відповідно до абзаців 1 - 3 частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Згідно із частиною 4 статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Відповідно до абзацу 2 частини 5 статті 53 ГПК України у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Встановлена статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» умова про необхідність звернення прокурора до компетентного органу перед пред`явленням позову, спрямована на те, аби прокурор надав органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18). За позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

Тобто визначений частиною 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» обов`язок прокурора перед зверненням з позовом звернутись спершу до компетентного органу стосується звернення до органу, який надалі набуде статусу позивача. У цій статті не йдеться про досудове врегулювання спору і, відповідно, вона не покладає на прокурора обов`язок вживати заходів з такого врегулювання шляхом досудового звернення до суб`єкта, якого прокурор вважає порушником інтересів держави і до якого як до відповідача буде звернений позов.

Іншими словами, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 826/13768/16, від 15.01.2020 у справі № 698/119/18, від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц).

Отже, якщо прокурор звертається до суду з позовною заявою в інтересах держави, він зобов`язаний у позовній заяві вказати підставу для здійснення представництва інтересів, передбачену частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру», та обґрунтувати її. У такому разі статусу позивача набуває або орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах (за наявності такого органу), або прокурор (у разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду). Процесуальні наслідки відсутності, зокрема, обґрунтування підстави для звернення до суду прокурора визначені статтею 174 ГПК України.

Натомість якщо суд установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави вже після відкриття провадження у справі, то позовну заяву прокурора слід вважати такою, що підписана особою, яка не має права її підписувати. І в таких справах виникають підстави для застосування положень пункту 2 частини першої статті 226 ГПК України (залишення позову без розгляду) (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21).

Таким чином, процесуальний статус сторін у справі залежить як від наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, так і від наведеного прокурором обґрунтування наявності підстав для представництва інтересів держави у конкретній справі. У свою чергу суд оцінює наведене прокурором обґрунтування та у випадку встановлення відсутності підстав для представництва застосовує наслідки, передбачені статтею 174 або статтею 226 ГПК України.

У разі, якщо державний орган або орган місцевого самоврядування діє або приймає рішення всупереч закону та інтересам Українського народу, прокурор має право діяти на захист порушених інтересів держави шляхом подання відповідного позову до суду. В цьому випадку органи, які прийняли рішення чи вчинили дії, що, на думку прокурора, порушують інтереси держави, набувають статусу відповідача.

Орган державної влади (або місцевого самоврядування), який порушив права держави чи територіальної громади прийняттям незаконного рішення від імені відповідного суб`єкта права, не може (в силу відсутності повноважень на захист) та не повинен (з огляду на відсутність спору з іншим учасником цивільних правовідносин) бути позивачем за позовом прокурора, спрямованим на оскарження незаконного рішення цього ж органу та відновлення порушених прав і законних інтересів держави чи територіальної громади. В процесуальному аспекті орган, який прийняв такий акт, не має зацікавленості у задоволенні позовних вимог, відстоюючи правомірність своїх дій, що суперечить правовому статусу позивача. Водночас доведення правомірності дій, які оспорюються позивачем, забезпечується процесуальними повноваженнями відповідача.

При цьому фактичним позивачем за позовом, поданим в інтересах держави, є держава, а не відповідний орган або прокурор.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18 узагальнюючи висновки щодо застосування наведених вище норм права, виснувала, що:

1) прокурор звертається до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, якщо:

- орган є учасником спірних відносин і сам не порушує інтересів держави, але інший учасник порушує (або учасники порушують) такі інтереси;

- орган не є учасником спірних відносин, але наділений повноваженнями (компетенцією) здійснювати захист інтересів держави, якщо учасники спірних відносин порушують інтереси держави;

2) прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо:

- відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах;

- орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.

У справі № 902/101/25, що розглядається, прокурор, звертаючись до суду з позовом в інтересах держави самостійно, послався на те, що Літинська селищна рада як правонаступник Селищенської сільської ради, рішення якої оскаржується через недотримання вимог законодавства стосовно передачі у користування земельної ділянки комунальної власності, в подальшому на підставі якого з ФОП Сабашуком В. В. було укладено договір про встановлення особистого сервітуту щодо спірної земельної ділянки - відповідач у цій справі.

Суд апеляційної інстанції, перевіряючи наявність підстав для звернення прокурора самостійно з відповідним позовом, дійшов висновку, що захист інтересів держави в особі територіальної громади дійсно має здійснювати відповідний орган місцевого самоврядування, проте у разі, коли саме орган місцевого самоврядування вчинив дії (прийняття рішення, укладення договору), які призвели до порушення інтересів держави в особі територіальної громади, правомірним є звернення до суду прокурора самостійно та визначення Літинської селищної ради відповідачем.

Зважаючи на заявлені прокурором у справі, що розглядається, позовні вимоги про визнання незаконним та скасування рішення Селищенської сільської ради в частині укладення з ФОП Сабашуком В. В. договору про встановлення особистого сервітуту, встановлення плати за нього та його реєстрації, визнання недійсним договору про встановлення особистого сервітуту та повернення спірної земельної ділянки, їх обґрунтування та відсутність іншого органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, прокурор правомірно визначив Літинську селищну рад відповідачем у цій справі, навів підставу для представництва інтересів держави та обґрунтував, у чому полягає порушення цих інтересів.

За таких обставин, висновки суду апеляційної інстанції про доведеність прокурором підстав звернення до суду самостійно відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду у справі № 925/1133/18, яка і була врахована судом апеляційної інстанції при вирішенні зазначеного питання.

Отже, доводи скаржника про неправильне застосування судом апеляційної інстанції положень статті 23 Закону України «Про прокуратуру», не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду.

Верховний Суд зауважує, що відповідно до статті 45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Велика Палата Верховного Суду: 1) у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права; 2) діє як суд апеляційної інстанції у справах, розглянутих Верховним Судом як судом першої інстанції; 3) аналізує судову статистику та вивчає судову практику, здійснює узагальнення судової практики; 4) здійснює інші повноваження, визначені законом.

Отже, саме Велика Палата Верховного Суду є спеціально створеним колегіальним органом Верховного Суду, метою діяльності якого є забезпечення однакового застосування судами норм права.

У постанові від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Оскільки, як зазначалось вище, судом апеляційної інстанції при вирішенні питання щодо представництва прокурором інтересів держави у суді враховано правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі № 925/1133/18 щодо застосування норм законодавства, що регулюють питання представництва прокурором інтересів держави, яка є останньою у таких правовідносинах, суд касаційної інстанції не бере до уваги посилання скаржника на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, від 15.09.2020 у справі № 496/1044/17, у постановах Верховного Суду від 15.06.2021 та від 08.12.2020 у справі № 908/1664/19, від 28.04.2021 у справі № 922/3219/20.

Також безпідставними є доводи скаржника щодо неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у рішенні Конституційного Суду України від 03.12.2025 у справі № 3-28/2024(59/24) щодо неконституційності приписів абзацу 1 частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру», оскільки відповідно до пунктів 3, 4 резолютивної частини зазначеного рішення окремі приписи абзацу 1 частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» визнані неконституційними, втрачають чинність із 01.01.2027; рішення Конституційного Суду України не поширюється на правовідносини щодо представництва прокурором інтересів держави в суді, які виникли під час чинності окремих приписів абзацу 1 частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру», визнаних неконституційними, та продовжують існувати після втрати ними чинності.

Водночас, скасовуючи рішення суду першої інстанції про відмову у позові та приймаючи нове рішення, зокрема, про задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення Селищенської сільської ради від 22.03.2018 № 348 в оскаржуваній частині, суд апеляційної інстанції застосував до спірних правовідносин положення статті 17-2 глави 3-1, якою було доповнено розділ І ЗК України на підставі Закону України від 08.10.2024 № 3993-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту інтересів власників земельних часток (паїв), а також застосування адміністративної процедури у сфері земельних відносин», який набрав чинності 08.11.2024, тобто після виникнення спірних правовідносин (прийняття оскаржуваного рішення сільською радою).

При цьому, суд апеляційної інстанції не врахував, що Закон України від 08.10.2024 № 3993-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту інтересів власників земельних часток (паїв), а також застосування адміністративної процедури у сфері земельних відносин» не має зворотньої дії у часі, а тому положення статті 17-2 ЗК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, які виникли до моменту набуття ним чинності.

Отже, застосування судом апеляційної інстанції до спірних правовідносин положень статті 17-2 ЗК України є помилковим.

Разом з цим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18 зауважила, що вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення відповідного договору, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням.

Близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, на яку посилається скаржник у касаційній скарзі).

З огляду на те, що на час звернення прокурора з позовом до суду рішення Селищенської сільської ради від 22.03.2018 № 348 «Про затвердження технічної документації» в частині укладення з ФОП Сабашуком В. В. договору про встановлення особистого сервітуту, встановлення плати за нього та його реєстрації вже було реалізовано та вичерпав свою дію виконанням, а саме шляхом укладення 03.04.2018 договору про встановлення земельного сервітуту № 1 між Селищенською сільською радою та ФОП Сабашуком В. В., визнання незаконним і скасування такого рішення не може забезпечити ефективний захист прав територіальної громади, оскільки вимагає спростування в судовому порядку законності укладення договору про встановлення земельного сервітуту та повернення спірної земельної ділянки територіальній громаді (власнику).

Обрання позивачем неналежного або неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).

За таких обставин оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції необхідно скасувати в частині задоволення позовної вимоги про визнання незаконним та скасування рішення Селищенської сільської ради від 22.03.2018 № 348 «Про затвердження технічної документації» в частині укладення з ФОП Сабашуком В. В. договору про встановлення особистого сервітуту, встановлення плати за нього та його реєстрації з мотивів неефективності обраного прокурором способу захисту прав територіальної громади з залишенням в силі рішення суду першої інстанції про відмову у цій частині позову з мотивів, наведених у цій постанові.

Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору про встановлення особистого сервітуту від 03.04.2018 № 1 та зобов`язання ФОП Сабашука В. В. повернути спірну земельну ділянку власнику у стані, в якому вона була одержана.

Відповідно до статті 395 ЦК України до речових прав на чуже майно належить, зокрема, право користування (сервітут).

Згідно з частиною 1 статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Відповідно до положень статті 404 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

За змістом статті 98 ЗК України право земельного сервітуту - Право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Отже, земельний сервітут встановлюється у виняткових випадках - коли в інший спосіб неможливо задовольнити потреби особи, в інтересах якої встановлюється сервітут, при цьому встановлення земельного сервітуту не може призводити до позбавлення власника (землекористувача) земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, права володіння, користування та розпорядження нею (постанова Верховного Суду від 16.01.2024 у справі № 918/86/22).

Згідно з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 23.09.2020 у справі № 917/133/17, від 13.07.2021 у справі № 914/427/20, потреба у встановленні сервітуту виникає у тих випадках, коли особа не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом; договір про встановлення сервітуту має бути направлений на реалізацію зазначеної потреби і слугувати цілі, за якої нормальне використання своєї власності неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. Юридична конструкція земельного сервітуту передбачає, що потреби, які можуть бути задоволені за рахунок користування чужим майном, повинні мати характер вимушених, зумовлювати неможливість або утруднення користування сусідньою або іншою земельною ділянкою.

Отже, сервітут встановлюється лише коли користування чужою ділянкою є вимушеним та неминучим, а потреба не може бути задоволена іншим способом.

Разом із тим, договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (стаття 13 Закону України «Про оренду землі»).

За змістом положень частин 1, 2 статті 15 цього Закону істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.

Статтею 25 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендар земельної ділянки має право отримувати продукцію і доходи, що кореспондується з положеннями статті 775 ЦК України (наймачеві належить право власності на плоди, продукцію, доходи, одержані в результатів користування річчю, переданою у найм).

За змістом наведених правових положень, договір оренди землі, на відміну від договору сервітуту, передбачає передачу орендареві повноважень щодо володіння та користування об`єктом оренди, що відповідає змісту статей 24, 25 Закону України «Про оренду землі».

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами 1-3, 5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина 4 статті 215 ЦК України).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (частина 1 статті 216 ЦК України).

За змістом частини 1 статті 235 ЦК України удаваний правочин - це правочин, вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який вони насправді вчинили.

У такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, удаваний правочин своєю формою приховує реальний правочин. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Правова конструкція статті 235 ЦК України передбачає, що сторона, звертаючись до суду із відповідним позовом, має довести: факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; для приховання якого саме правочину вчинено спірний правочин; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином (схожий за змістом висновок викладено в постановах Верховного Суду від 17.08.2021 у справі № 904/4885/20, від 11.04.2023 у справі № 916/508/22, від 23.10.2019 у справі № 607/13289/16-ц).

Правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст, тому при оцінці відповідності волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків, дійсним намірам сторін спору при укладенні оспорюваних договорів, встановити фактичні правовідносин, які склалися між сторонами, і застосувати до цих правовідносин відповідні норми матеріального права. Водночас невикористання при вчиненні певного правочину термінів, які визначають притаманні такому виду правочинів поняття, із закріпленням їх натомість у завуальований спосіб, а також викладення у різних документах взаємопов`язаних між собою прав і обов`язків сторін, що в сукупності складають зміст відповідних правовідносин, можуть бути засобами, які використовуються задля приховання суті правочину, укладення якого мають на меті сторони, шляхом оформлення «про людське око» (напоказ) іншого правочину. Тобто відсутність у спірних правочинах чіткого викладення усіх істотних умов, необхідних для договорів оренди, про яку зазначає суд апеляційної інстанції, не є достатньою підставою для висновку про відсутність між сторонами фактичних орендних правовідносин, адже неналежне оформлення відповідних відносин саме є тим способом, завдяки якому досягається прихована мета передачі земельних ділянок в користування (схожі висновки сформульовано в постановах Верховного Суду від 03.11.2021 у справі № 918/1226/20, від 02.02.2022 у справі № 927/1099/20, від 29.09.2022 у справі № 918/351/21(918/672/21), від 07.12.2022 у справі № 924/11/22).

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визначити, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення нікчемності правочину або про визнання його недійсним (схожі за змістом висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 522/14890/16-ц, у постановах Верховного Суду від 15.06.2018 у справі № 916/933/17, від 26.06.2019 у справі № 910/12454/17, від 08.09.2021 у справі № 915/857/20, від 05.12.2018 у справі № 466/6298/16-ц).

У справі, що розглядається, судом апеляційної інстанції установлено, що оспорюваний земельний сервітут встановлено для розміщення та обслуговування тимчасових споруд (альтанок з мангалами) з метою здійснення підприємницької діяльності ФОП Сабашуком В. В., тобто в комерційних цілях, і така діяльність свідчить про постійне, повне використання спірної земельної ділянки.

Отже, у такий спосіб ФОП Сабашук В. В. користується спірною земельною ділянкою для здійснення власної підприємницької діяльності, що відповідає визначенню оренди землі, наведеному у статті 1 Закону України «Про оренду землі».

Відтак, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оспорюваний договір відповідає визначенню удаваного правочину, який вчинено для приховання іншого правочину з оренди земельної ділянки.

Відповідно до частин 1, 3 статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами 2, 3 статті 134 цього Кодексу.

З огляду на викладене, ураховуючи те, що договір про встановлення особистого сервітуту за своєю правовою природою є договором оренди землі, а отже, відповідає визначенню удаваного правочину, оскільки його вчинено для приховання іншого правочину з надання в оренду земельної ділянки з метою уникнення передачі спірної земельної ділянки в користування на конкурентних засадах шляхом проведення земельних торгів, суд апеляційної інстанції правомірно виснував про задоволення позовних вимог про визнання оспорюваного договору недійсним та зобов`язання ФОП Сабашука В. В. повернути спірну земельну ділянку, яку він використовує на підставі недійсного правочину, тобто без передбачених законом підстав, власнику у тому стані, в якому така земельна ділянка була одержана.

Оскільки у справі, що розглядається, судом апеляційної інстанції при вирішенні спору правильно застосовано правові наслідки недійсності правочину, передбачені статтею 216 ЦК України, суд касаційної інстанції не приймає до уваги доводи скаржника щодо неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 18.12.2019 у справі № 522/1029/18, від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, на які посилається скаржник у касаційній скарзі.

Також, безпідставними є посилання скаржника на неврахування судом апеляційної інстанції висновку щодо застосування частини 2 статті 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», викладеного у постанові Верховного Суду від 07.06.2023 у справі № 922/4877/21, оскільки висновки щодо застосування зазначених положень законодавства у наведеній скаржником постанові Верховного Суду відсутні.

Доводи скаржника про те, що суд апеляційної інстанції, здійснивши оцінку правомірності розміщення ФОП Сабашуком В. В. тимчасових споруд на спірній земельній ділянці, вийшов за межі позовних вимог, судом касаційної інстанції не приймаються до уваги, оскільки, як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови, вирішуючи спір у справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції, з огляду предмет та підстави позову надав оцінку саме правомірності використання спірної земельної ділянки.

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно зі статтею 312 ГПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Зважаючи на те, що висновок суду апеляційної інстанції про задоволення позову в повному обсязі не відповідає положенням статей 86, 236, 269 ГПК України щодо всебічного, повного, об`єктивного і безпосереднього розгляду всіх обставин справи в їх сукупності, суд касаційної інстанції вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржувану постанову - скасувати в частині задоволення позовної вимоги про визнання незаконним і скасування рішення Селищенської сільської ради від 22.03.2018 № 348 «Про затвердження технічної документації» в частині укладення з ФОП Сабашуком В. В. договору про встановлення особистого сервітуту, встановлення плати за нього та його реєстрації, залишивши в силі рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні зазначеної позовної вимоги з мотивів, наведених у цій постанові. В решті оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.

З огляду на те, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню шляхом залишення в силі рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні однієї позовної вимоги немайнового характеру, Верховний Суд, керуючись правилами, передбаченими статтею 129 ГПК України, вбачає підстави для здійснення розподілу судових витрат у виді судового збору у сумі 4 844,80 грн, сплаченого скаржником за подання касаційної скарги шляхом покладання на Вінницьку обласну прокуратуру обов`язку з відшкодування витрат скаржника у зазначеній сумі, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції.

При цьому суд касаційної інстанції враховує висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.10.2022 у справі № 923/199/21 про те, що звертаючись із позовом в інтересах держави, прокурор є суб`єктом сплати судового збору та самостійно здійснює права та виконує обов`язки, пов`язані з розподілом судових витрат.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 311, 314, 315, 317, 332 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Сабашука Володимира Васильовича задовольнити частково.

2. Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 08.01.2026 у справі № 902/101/25 скасувати в частині задоволення позовної вимоги Заступника керівника Вінницької окружної прокуратури про визнання незаконним та скасування рішення Селищенської сільської ради Літинського району Вінницької області від 22.03.2018 № 348 «Про затвердження технічної документації» в частині укладення з Фізичною особою-підприємцем Сабашуком Володимиром Васильовичем договору про встановлення особистого сервітуту, встановлення плати за нього та його реєстрації, а рішення Господарського суду Вінницької області від 23.09.2025 в частині відмови у задоволенні зазначеної позовної вимоги залишити в силі з мотивів, наведених у цій постанові.

3. В решті постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 08.01.2026 у справі № 902/101/25 залишити без змін.

4. Стягнути з Вінницької обласної прокуратури () на користь Фізичної особи-підприємця Сабашука Володимира Васильовича (РНОКПП НОМЕР_1 ) 4 844,80 грн (чотири тисячі вісімсот сорок чотири гривні вісімдесят копійок) витрат зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

5. Доручити Господарському суду Вінницької області видати відповідний наказ.

6. Поновити виконання постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 08.01.2026 у справі № 902/101/25 у частині, залишеній без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І. С. Берднік

Судді: В. А. Зуєв

І. С. Міщенко