Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Головіної К.І., розглянувши
заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ММЕ»
про розподіл судових витрат
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ММЕ»
до Міністерства охорони здоров`я України
про стягнення 2 687 732,16 грн
У провадженні Господарського суду міста Києва перебувала справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ММЕ» (далі - ТОВ «ММЕ», позивач) до Міністерства охорони здоров`я України (далі - МОЗ, відповідач) про стягнення заборгованості в сумі 2 687 732,16 грн за договором поставки № HEAL-RFB-1.3.1/2/113 від 14.06.2024.
Справа розглядалася у порядку загального позовного провадження відповідно до процедури, визначеної Господарським процесуальним кодексом України (далі - ГПК України).
За результатами розгляду цієї справи рішенням суду від 24.02.2026 позов ТОВ «ММЕ» задоволено частково; стягнуто з МОЗ на користь ТОВ «ММЕ» основний борг у сумі 2 342 012,02 грн, пеню в сумі 160 788,45 грн, 3% річних у сумі 15 560,20 грн та судовий збір у сумі 37 775, 40 коп.
Після ухвалення вказаного судового рішення до Господарського суду міста Києва від ТОВ «ММЕ» надійшла заява про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат, у якій заявник просить стягнути з МОЗ витрати на правничу допомогу в сумі 88 000,00 грн.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.03.2026 розгляд вказаного питання було вирішено здійснювати без повідомлення (виклику) учасників справи за правилами, визначеними ст. 221, 244 ГПК України.
Відповідач подав заперечення проти стягнення витрат на правничу допомогу, в яких вказав, що спір в суді між сторонами виник з вини позивача, що є підставою для покладення судових витрат на позивача (згідно з ч. 9 ст. 129 ГПК України). Стосовно заявленого розміру цих витрат відповідач наголосив на тому, що він є недоведеним належними та допустимими доказами і є неспівмірним зі складністю справи та обсягом наданих послуг. Крім того відповідач звернув увагу на те, що позивач не надав попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, що є окремою підставою для відмови у стягненні витрат на правничу допомогу.
Розглянувши заяву ТОВ «ММЕ» про розподіл судових витрат та дослідивши в цій частині наявні докази, суд дійшов висновку, що подана позивачем заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Згідно з ч. 1, 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Частиною 1 ст. 124 ГПК України встановлено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.
Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч. 8 статті 129 ГПК України).
Відповідно до ст. 126 ГПК України витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами за результатами розгляду справи.
Суд відхиляє твердження відповідача про те, що позивач при подачі позову не надав попереднього (орієнтовного) розрахунку суми витрат на правничу допомогу, що на його думку є підставою для відмови у задоволенні заяви, оскільки з матеріалів справи вбачається, що попередній розрахунок таких витрат позивач надав у позові, потім зробив відповідну заяву про стягнення з відповідача цих витрат (до закінчення судових дебатів) та 02.03.2026 подав заяву про ухвалення додаткового рішення, з якою подав докази понесення витрат на правничу допомогу. Отже позивач дотримав порядок та строки, передбачені законом.
Водночас суд зазначає. що правовий аналіз ч. 1 ст. 124 ГПК України свідчить про те, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто неподання стороною попереднього розрахунку витрат на правничу допомогу не є безумовною підставою для відмови стягненні цих витрат.
Відповідно до ст. 126 ГПК України розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Згідно з ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
У даному випадку на підтвердження факту понесення витрат на правничу допомогу в сумі 88 000 грн позивачем долучено копії:
- свідоцтва серії КС № 7209/10 від 07.12.2018 про право на зайняття адвокатською діяльністю, видане Якимчуку М.М.;
- ордеру серії АІ № 2003027 від 09.10.2025 про надання правничої допомоги ТОВ «ММЕ» адвокатом Якимчуком М.М.
- договору про надання правової допомоги № Я33/25 від 18.07.2025, укладеного між АО «Ліберал Лоєр» в особі адвоката Якимчука М.М. та ТОВ «ММЕ»;
- додаткової угоди № 1 від 18.07.2025 до вказаного договору, у якій визначено вартість послуг адвоката у даній справі на суму 70 000,00 грн;
- рахунків № 5 від 18.07.2026 на суму 50 000,00 грн та № 33/25-2 від 24.02.2026 на суму 38 000,00 грн;
- акту надання послуг № 33/25-2 від 24.02.2026 на суму 38 000,00 грн;
- платіжних інструкцій № 188 від 22.07.2025 на суму 50 000,00 грн та № 78 від 26.02.2026 на суму 38 000,00 грн.
Наведені вище докази суд вважає належними та достатніми для підтвердження факту понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу адвоката.
При цьому доводи відповідача про те, що за ч. 9 ст. 129 ГПК України вказані судові витрати мають покладатися на позивача внаслідок виникнення спору з його вини, суд до уваги не приймає, оскільки у цій справі судом встановлено порушення відповідачем своїх господарських зобов`язань зі сплати вартості товару та послуг за договором, відтак, суд вважає, що спір між сторонами виник через неналежне виконання відповідачем власних зобов`язань.
У той же час при визначенні суми відшкодування суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), критерію розумності розміру, враховуючи конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
Так, відповідно до ч. 4 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Для встановлення розумного розміру наданих послуг адвоката слід надати належну правову оцінку договору у сукупності з іншими доказами, складністю справи та виконання адвокатом робіт (наданих послуг), витраченим часом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг та виконання робіт, ціною позову та (або) значення справи. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Як зауважила Велика Палата Верховного Суду, нормами процесуального законодавства передбачено основні критерії визначення та розподілу судових витрат такі, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Така позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц, Верховним Судом у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19.
Також Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію, за якою при визначенні суми відшкодування витрат на правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України"). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
У даному випадку суд враховує наступні критерії визначення розміру витрат на правову допомогу: ціну позову, яка перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; розгляд справи у загальному позовному провадженні; категорію справи, яка має середній ступінь складності; спірні правовідносини не передбачають необхідності дослідження і застосування великої кількості законів і підзаконних нормативно-правових актів; обсяг виконаної адвокатом роботи під час підготовки позову; наявність відзиву відповідача; формування та викладення адвокатом своєї позиції на всі доводи відповідача; кількість судових засідань (6) та присутність на кожному із них адвоката ТОВ «ММЕ».
Отже з урахуванням критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також розумності розміру, суд дійшов висновку, що заявлений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу є неспіврозмірним зі складністю розгляду справи та обсягом необхідної допомоги, тому вважає за необхідне зменшити розмір витрат заявника на правничу допомогу з 88 000,00 грн до 30 000,00 грн.
Разом з цим суд приймає до уваги висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 04.10.2021 у справі № 640/8316/20, від 21.10.2021 у справі № 420/4820/19, про те, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання боржника утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача (подібний). Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.
Відповідно до ст. 129 ГПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За таких обставин суд дійшов висновку про те, що судові витрати ТОВ «ММЕ» в сумі 30 000,00 грн на професійну правничу допомогу адвоката підлягають стягненню з Міністерства охорони здоров`я України з урахуванням часткового задоволення позову, та складають 28 109,50 грн (пропорційно розміру задоволених позовних вимог). На підставі викладеного, керуючись ст. 129, 221, 244 Господарського процесуального кодексу України, суд
Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ММЕ» про розподіл судових витрат задовольнити частково.
У решті вимог - відмовити.
Повне додаткове рішення складене 24 березня 2026 року.
Додаткове рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 20-денний строк з дня складення повного тексту додаткового рішення.
Суддя Головіна К. І.