РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

23.03.2026Справа № 910/1311/25

За позовом Першого заступника керівника Прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя в інтересах держави в особі Державного управління справами

до відповідача-1: Державного підприємство України "МІЖНАРОДНИЙ ДИТЯЧИЙ ЦЕНТР "АРТЕК"

відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕНЕРГОПРОД СЕРВІС"

про визнання додаткових угод недійсними та стягнення безпідставно сплачених коштів у розмірі 530 896,16 грн

Суддя Гумега О.В.

секретар судового засідання

Мороз О.Ю.

Представники:

прокурор - Бондарчук І.П.;

від позивача - Гарус О.О.;

від відповідача-1 - не з`явився;

від відповідача-2 - Серебряник О.О.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Перший заступник керівника Прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Державного управління справами (далі - позивач, Державне управління справами) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства України "МІЖНАРОДНИЙ ДИТЯЧИЙ ЦЕНТР "АРТЕК" (далі - відповідач-1, ДПУ МДЦ "АРТЕК"), Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕНЕРГОПРОД СЕРВІС" (далі - відповідач-2, ТОВ "ЕНЕРГОПРОД СЕРВІС") з вимогами про визнання недійсними Додаткових угод № 1 від 09.10.2023, № 2 від 11.12.202 до Договору № 117/2023 від 13.07.2023 та стягнення безпідставно сплачених коштів в сумі 530 896,16 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.02.2025 позовну заяву прокурора прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/1311/25, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 03.03.2025 о 11:20 год.

28.02.2025 до суду від відповідача-1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

03.03.2025 до суду від відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву. Безпосередньо у відзиві на позовну заяву ТОВ "ЕНЕРГОПРОД СЕРВІС" заявлено клопотання про зупинення провадження у справі.

03.03.2025 до суду від позивача надійшли пояснення по справі.

У підготовче засідання, призначене на 03.03.2025, з`явився прокурор та представник позивача. Представники відповідача-1 та відповідача-2 не з`явились.

Суд долучив до матеріалів справи заяви по суті спору та процесуальних питань, подані учасниками справи.

У підготовчому засіданні, призначеному на 03.03.2025, судом оголошено перерву у справі до 17.03.2025 о 11:40 год.

13.03.2025 до суду від прокурора надійшли заперечення на клопотання відповідача-2 про зупинення провадження у справі.

13.03.2025 до суду від прокурора надійшла відповідь на відзив на позовну заяву.

У підготовче засідання, призначене на 17.03.2025, з`явився прокурор та представник позивача. Представники відповідача-1 та відповідача-2 не з`явились.

Суд долучив до матеріалів справи заяви по суті спору та процесуальних питань, подані учасниками справи.

У підготовчому засіданні, призначеному на 17.03.2025, здійснювався розгляд клопотання відповідача-2 про зупинення провадження у справі.

Суд відхилив клопотання відповідача-2 про зупинення провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.03.2025 продовжено строк підготовчого провадження за ініціативою суду на тридцять днів, відкладено підготовче засідання у справі на 31.03.2025 о 12:00 год.

У підготовче засідання, призначене на 31.03.2025, з`явився прокурор, представник позивача та представник відповідача-2. Представник відповідача-1 не з`явився.

Судом оголошено перерву до 28.04.2025 о 12:20.

У підготовче засідання, призначене на 28.04.2025 з`явився прокурор, представник позивача та представник відповідача-2. Представник відповідача-1 не з`явився.

У підготовчому засіданні, призначеному на 28.04.2025, здійснювався розгляд питання про зупинення провадження у справі № 910/1311/25.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.04.2025 зупинено провадження у справі № 910/1311/25 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 920/19/24. Зобов`язано учасників справи сповістити суд про усунення обставин, що стали підставою для зупинення провадження у справі № 910/1311/25.

26.01.2026 до суду від Заступника керівника Київської міської прокуратури надійшло клопотання про поновлення провадження у справі № 910/1311/25, згідно якого сповіщено суд про прийняття Великою Палатою Верховного Суду постанови від 21.11.2025 у справі № 920/19/24 (оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень 15.12.2025).

Також, згідно наведеного клопотання Заступник керівника Київської міської прокуратури повідомив суд, що Заступником Генерального прокурора, у зв`язку з ліквідацією відділу представництва інтересів держави в суді у структурі прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя та на підставі наказу Генерального прокурора № 389 від 21.08.2020 "Про організацію діяльності прокурорів щодо представництва інтересів держави в суді", доручено Київській міській прокуратурі забезпечення подальшої діяльності з представництва інтересів держави у справі № 910/1311/25.

З огляду на те, що участь у справі № 910/1311/25 буде забезпечуватись прокурорами Київської міської прокуратури, Заступником керівника Київської міської прокуратури заявлено клопотання про надання доступу міській прокуратурі в системі "Електронний суд" до матеріалів справи, а також в подальшому інформувати останню про розгляд справи.

З огляду на закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 920/19/24 та ухвалення постанови від 21.11.2025 у цій справі, яку оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень 15.12.2025, суд дійшов висновку про наявність підстав для поновлення провадження у справі № 910/1311/25.

Суд задовольнив клопотання Заступника керівника Київської міської прокуратури про надання доступу Київській міській прокуратурі в системі "Електронний суд" до матеріалів справи № 910/1311/25 та подальше інформування останньої про розгляд справи № 910/1311/25.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.02.2026 поновлено провадження у справі № 910/1311/25, призначено підготовче засідання у справі на 09.03.2026 о 10:00 год.

06.02.2026 до суду від відповідача-2 надійшли письмові пояснення у справі з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21.11.2025 у справі № 920/19/24.

12.02.2026 до суду від відповідача-2 надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.03.2026 клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕНЕРГОПРОД СЕРВІС" про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено. Постановлено проведення судових засідань у справі № 910/1311/25 здійснювати за участі представника Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕНЕРГОПРОД СЕРВІС" - Серебряник Олесі Олександрівни, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням технічних засобів за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку ЄСІТС.

У підготовче засідання, призначене на 09.03.2026, з`явився прокурор та представник позивача Представники відповідача-1 та відповідача-2 не з`явились. Неявка представника відповідача-2 пов`язана з технічною неможливістю участі останнього у відеоконференції.

У підготовчому засіданні, призначеному на 09.03.2026, суд долучив о матеріалів справи письмові пояснення по справі, подані відповідачем-2.

У підготовчому засіданні, призначеному на 09.03.2026, суд прокольною ухвалою витребував у прокурора, позивача та відповідача-1 копію статуту Державного підприємство України "МІЖНАРОДНИЙ ДИТЯЧИЙ ЦЕНТР "АРТЕК" в редакції, затвердженій розпорядженням керівника Державного управління справами від 07.06.2019 №110.

У підготовчому засіданні, призначеному на 09.03.2026 суд вчинив дії, визначені частиною другою статті 182 Господарського процесуального кодексу України, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.03.2026 постановлено закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 23.03.2026 об 11:20 год.

17.03.2026 до суду від позивача надійшла заява про виконання ухвали суду.

У судове засідання, призначене на 23.03.2026, з`явився прокурор, представник позивача та представник відповідача-2. Представник відповідача-1 не з`явився, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином.

У судовому засіданні, призначеному на 23.03.2026, судом долучено до матеріалів справи заяву та документи, подані позивачем на виконання вимог протокольної ухвали від 09.03.2026.

У судовому засіданні 23.03.2026 судом здійснювався розгляд справи по суті.

Відповідно до ст. 194 ГПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд і вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

У судовому засіданні 23.03.2026 судом було заслухано вступне слово прокурора, представників позивача та відповідача-2.

Відповідач-1 правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.

Частиною 9 статті 165 ГПК України встановлено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи приписи ч. 9 ст. 165 ГПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

У судовому засіданні 23.03.2026 здійснювалось з`ясування обставин справи та дослідження доказів, після чого суд перейшов до судових дебатів.

У судових дебатах прокурор та представники позивача, відповідача-2 виступили з промовою (заключним словом).

Після судових дебатів суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та оголосив перерву для проголошення рішення.

У судовому засіданні 23.03.2026 було проголошено вступну та резолютивну частини рішення та повідомлено, що повне рішення суду буде складено у термін, передбачений ч. 6 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України.

Заслухавши представників учасників справи, з`ясувавши обставини справи, на які учасники справи посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, та дослідивши в судовому засіданні докази, якими учасники справи обґрунтовували обставини справи, суд

УСТАНОВИВ:

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 ЦК України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним, примусове виконання обов`язку в натурі.

Відповідно до ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Позиція учасників справи.

Прокурор звернувся з позовом до суду в інтересах держави в особі Державного управління справами (позивач) з вимогами до ДПУ МДЦ "АРТЕК" (відповідач-1), ТОВ "ЕНЕРГОПРОД СЕРВІС" (відповідач-2) про визнання недійсними Додаткових угод № 1 від 09.10.2023, № 2 від 11.12.2023 до Договору (далі - спірні додаткові угоди) та про стягнення з ТОВ "ЕНЕРГОПРОД СЕРВІС" на користь держави в особі Державного управління справами безпідставно сплачених коштів в сумі 530 896,16 грн.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що спірні додаткові угоди, якими сторонами внесено зміни до істотних умов Договору, укладені з порушенням вимог п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі" (далі також - Закон), ст. 632 ЦК України, оскільки перевищено 10% бар`єр та зміни відбулись без необхідних обгрунтувань, спірні додаткові угоди суперечать інтересам держави в частині недотримання вимог щодо максимальної економії та ефективності витрачання публічних коштів, виділених на закупівлю, що є підставою для визнання цих додаткових угод недійсними на підставі статей 203, 215, 216 Цивільного кодексу України. Прокурор також вважає, що у зв`язку з укладенням спірних додаткових угод до Договору, постачальник (відповідач-2) безпідставно отримав кошти в сумі 530 896,16 грн, а тому останній зобов`язаний повернути їх позивачу на підставі статей 216, 1212 ЦК України.

Посилаючись у позовній заяві на правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 26.02.2019 у справі № 925/683/18, від 26.03.2019 у справі № 912/898/18, від 16.04.2019 у справі № 915/346/19, від 18.06.2021 № 927/491/19, від 18.05.2023 у справі № 910/17520/21, від 18.06.2024 у справі № 922/2595/23, з урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду щодо застосування пункту 2 частини 5 статті 41 Закону, викладеної у постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22, прокурор зауважив, що Закон дозволяє збільшити ціну одиниці товару, не більше ніж на 10% від ціни одиниці товару, що визначена Договором.

Проте, як стверджує прокурор, внаслідок укладання сторонами спірних додаткових угод, до Договору були внесені зміни до істотних умов Договору, згідно яких ціну одиниці товару електричної енергії збільшено на 14,7% від ціни одиниці товару, що визначена умовами Договору, та зменшено обсяг постачання електричної енергії за Договором, що є порушенням пункту 2 частини 5 статті 41 Закону.

Прокурор також звернув увагу, що у листах від 17.07.2023 № 00163/01, від 31.08.2023 № 00221/6, від 05.09.2023 № 00163/01 та від 22.11.2023 № 00221/6 (а.с. 47, 50 на звороті, 51 т. 1), якими постачальник повідомив про зміну ціни електричної енергії у бік збільшення та про намір внести відповідні зміни до Договору, відсутні обґрунтування, чому підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання Договору по ціні, запропонованій замовнику на тендері, не наведено причин, через які виконання укладеного Договору стало для постачальника вочевидь невигідним, а також, що підвищення ціни є непрогнозованим (його неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції).

Позивач (Державне управління справами) у поясненнях у справі зазначив:

- оголошення спірної закупівлі, її проведення, укладання та виконання Договору здійснювалося в період дії воєнного стану та після набрання чинності Особливостями здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України "Про публічні закупівлі", на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.2022 № 1178 (далі - Особливості);

- наведений у пункті 19 Особливостей перелік підстав зміни істотних умов договору про закупівлю не містить 10% обмеження щодо збільшення ціни за одиницю товару; зазначені у п. 5.6 Договору підстави зміни істотних умов Договору відповідають тим підставам, що визначені у пункті 19 Особливостей;

- твердження прокурора щодо відсутності обґрунтування, чому підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по ціні, запропонованій замовнику на тендері, щодо не наведення причин, через які виконання укладеного договору стало для постачальника вочевидь невигідним, а також що підвищення ціни є непрогнозованим (його неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції), на думку позивача, спростовуються визначеним у Договорі порядком зміни його умов, приписами пункту 19 Особливостей, а також позицією Мінекономіки у Методичних рекомендаціях щодо особливостей здійснення публічних закупівель у сфері електроенергетики на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування, які затверджені наказом Міністерства економіки України від 07 травня 2024 року № 11712 (далі - Методичні рекомендації). Методичні рекомендації не містять 10% обмеження щодо збільшення ціни за одиницю товару;

- посилання прокурора у позовній заяві на судову практику, як тотожну спірним правовідносинам, позивач вважає необґрунтованим, оскільки зазначені прокурором судові справи стосувалися договорів про закупівлю, укладених до набрання чинності Особливостями, відповідно, регулювання питання укладання та зміни таких договорів визначались іншим законодавством (підставами);

- згідно інформації, розміщеної на офіційному сайті Уповноваженого органу з питань публічних закупівель (Мінекономіки), зміна істотних умов договору про закупівлю, у тому числі відповідно до підпунктів 2 та 7 пункту 19 Особливостей, може здійснюватися у випадках та порядку, що були передбачені проєктом договору та договором про закупівлю з урахуванням Особливостей;

- з урахуванням викладеного, позивач вважає, що у разі укладання договору про закупівлю, зокрема електроенергії, після набрання чинності Особливостями, та у разі внесення змін до ціни товару, не має застосовуватися 10% обмеження, передбачене пунктом 2 частини 5 статті 41 Закону, у такому разі, сторони вносять відповідні зміни у випадках та порядку, що були передбачені договором про закупівлю з урахуванням Особливостей.

Відповідач-1 (ДПУ МДЦ "АРТЕК") правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.

Відповідач-2 (ТОВ "ЕНЕРГОПРОД СЕРВІС") у відзиві на позовну заяву заперечив проти позову прокурора у повному обсязі з огляду на таке:

- загальний відсоток збільшення ціни одиниці товару з дати укладення Договору на момент його виконання склав 14,1%, тоді як прокурор у позові помилково зазначає, що внаслідок укладення спірних додаткових угод до Договору ціна одиниці товару електричної енергії збільшилась на 14,7% від ціни одиниці, що визначена умовами Договору;

- відповідно до пункту 3-7 розділу X "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про публічні закупівлі", постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.2022 №1178 затверджено Особливості (далі - Постанова №1178);

- враховуючи, що Договір укладено між відповідачами 13.07.2023, після набрання чинності Постановою №1178 (19.10.2022), тому, як вважає відповідач-2, відповідно до пункту 3-7 розділу X "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про публічні закупівлі" норми вказаного Закону мають застосовуватись з урахуванням Особливостей, затверджених Постановою №1178, що відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 05.02.2025 у справі № 902/202/24;

- відповідач-2 стверджує, що підстави для визнання недійсними спірних додаткових угод до Договору відсутні, оскільки такі угоди укладені сторонами відповідно до вимог п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі" та умов Договору, з урахуванням Особливостей, відповідно, відсутні і підстави для стягнення з відповідача-2 грошових коштів на користь позивача;

- відповідач-2 зауважив, що відповідно до статті 44 Закону відповідальність за порушення вимог останнього, у тому числі, що стосується внесення змін до істотних умов договору, несуть замовники, а враховуючи вимоги ст. 164-14 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), така відповідальність є адміністративною у вигляді накладення штрафу;

- відповідач-2 зазначив, що на момент укладення спірних додаткових угод, сторони виходили з можливості неодноразового збільшення ціни за одиницю товару до 10%, виходячи з приписів пункту 2 частини 5 статті 41 Закону, враховуючи правову позицію щодо застосування вказаної норми Закону у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 05.07.2021 у справі № 826/11063/17, від 05.04.2023 у справі № 420/17618/21, натомість відповідачі не могли передбачити, що у подальшому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22 відступить від позиції Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у наведених постановах;

- крім того, Мінекономіки, яке є центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері публічних закупівель, вважає, що норма пункту 2 частини 5 статті 41 Закону передбачає можливість внесення необмеженої кількості разів змін до договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії в частині збільшення ціни за одиницю товару за умови дотримання обмеження щодо збільшення такої ціни до 10 % за один раз пропорційно збільшенню ціни відповідного товару на ринку і за умови, що наведена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю (листи Мінекономіки від 27.10.2016 № 3302-06/34307-06, від 24.11.2020 № 3304-04/69987-06, від 21.10.2024 № 3323 02/75277-07 (а.с. 123-132 т. 1).

Прокурор у відповіді на відзив відповідача-2 заперечив доводи останнього з огляду на таке:

- позиція Верховного Суду у справі № 902/202/24, яку наводить відповідач-2, жодним чином не вказує на те, що застосування норм Особливостей нівелює норми Закону; у справі № 918/694/23 Верховний Суд констатував, що під час здійснення закупівель необхідно дотримуватися Закону України "Про публічні закупівлі", норми Особливостей не відміняють та не змінюють такий Закон;

- прокурор звернув увагу, що відповідач-2 запропонував найнижчу ціну під час проведення відкритих торгів та був визначений переможцем 07.07.2023, договір був укладений 13.07.2023, а 17.07.2023 датований перший лист відповідача-2 про необхідність зміни ціни за одиницю товару, водночас будь-якої додаткової інформації, зокрема, чому неможливо було передбачити зміну ціни за одиницю товару під час подання пропозицій на відкриті торги, не зазначено;

- враховуючи положення п. 22 ч. 1 ст. 92 Конституції України та ст. 44 Закону України "Про публічні закупівлі", відповідальність за порушення законодавства залежить від виду відповідальності і регулюється відповідними законами; в даному випадку наявні порушення не тільки Закону України "Про публічні закупівлі", а й договірних правовідносин, що відповідно до ст. 41 Закону регулюються нормами ЦК України, що свідчить про цивільно-правову відповідальність сторін правочину;

- прокурор звернув увагу, що підставою для визнання недійсними додаткових угод у позовній заяві зазначено не тільки не дотримання 10% бар`єру, а й інші фактори, зокрема відсутність обов`язкових обґрунтувань під час збільшення ціни за одиницю товару, регулювання зміни ціни Законом, а не Особливостями, тощо.

Відповідач-2 (ТОВ "ЕНЕРГОПРОД СЕРВІС") у письмових поясненнях (з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2025 у справі № 920/19/24) зазначив:

- Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2025 у справі № 920/19/24 закріпила свій попередній висновок, викладений у постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22, та підтвердила правову позицію щодо застосування пункту 2 частини 5 статті 41 Закону, яка стосується, зокрема, граничного 10% ліміту зміни ціни за одиницю товару, умов внесення змін до істотних умов договору про закупівлю та наслідків визнання додаткових угод недійсними у разі порушення вимог цього Закону;

- проте, у наведених постановах Велика Палата Верховного Суду не надавала правові висновки щодо співвідношення статті 44 Закону України "Про публічні закупівлі" та статей 38 та 164-14 КУпАП з можливістю покладення цивільно-правових майнових наслідків на постачальника у господарських спорах шляхом застосування статей 216 та 1212 ЦК України;

- відповідач-2 наголосив на критерії принципу foreseeability (передбачуваність), адже при укладенні спірних додаткових угод та внесенні змін до істотних умов Договору сторони керувались неодноразовими та публічними роз`ясненнями Уповноваженого органу у сфері закупівель (Мінекономіки) щодо застосування пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", згідно яких вказана норма передбачає можливість внесення необмеженої кількості разів змін до договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії в частині збільшення ціни за одиницю товару за умови дотримання обмеження щодо збільшення такої ціни до 10% за один раз пропорційно збільшенню ціни відповідного товару на ринку і за умови, що наведена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю;

- відповідач-2 вважає, що ретроспективне посилення обмежень є порушенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та не відповідає практиці Суду Європейського Союзу (далі - Суд ЄС), адже на час укладення Договору право Європейського Союзу не забороняє зміну ціни як таку та не встановлює імперативної вимоги "сукупно не більше 10%";

- на думку відповідача-2, застосовуючи частину 4 статті 236 ГПК України, суд не повинен керуватися виключно практикою Верховного Суду щодо питання застосування пункту 2 частини 5 статті 41 Закону, викладеного у постанові ВП ВС від 21.11.2025 у справі № 920/19/24 та у постанові ВП ВС від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22, враховуючи при цьому, що норма пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" має зовнішнє походження. Вказаний Закон є імплементаційним актом Угоди про асоціацію, тому практика Суду ЄС є нормативно релевантною для правильного тлумачення українського законодавства;

- крім того, відповідач-2 звернув увагу, що згідно Окремої думки суддів Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2025 у справі № 920/19/24, Велика Палата не лише могла, а й повинна була відступити від свого попереднього висновку щодо тлумачення пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" і перейти до іншого підходу, який більше узгоджується з текстом Закону, стандартами Конвенції та правилами ЄС;

- відповідач-2 наголошує, що Закон України "Про публічні закупівлі" не передбачає цивільно-правових наслідків для постачальника за порушення пункту 2 частини 5 статті 41 цього Закону, а відповідальність за такі дії спеціально врегульована статтею 44 Закону України "Про публічні закупівлі" та статтями 38 та 164-14 КУпАП. Отже, звертаючись з позовом про визнання угод недійсними та стягнення коштів на підставі ст. 1212 ЦК України прокурор фактично намагається створити нову форму відповідальності, якої спеціальний Закон не містить. На думку відповідача-2, заявлений прокурором спосіб захисту суперечить статті 92 Конституції України; принципу lex specialis derogat generali (спеціальний закон переважає загальне право); принципу правової визначеності.

Щодо представництва прокурором інтересів держави в суді.

Згідно з ч. 3 ст. 4 ГПК України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до ч. 3 ст. 41 ГПК України у господарських справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Приписами частин 3, 4, 5 статті 53 ГПК України встановлено, зокрема, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 826/13768/16, від 05 березня 2020 року у справі № 9901/511/19, від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18, від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20, від 21 червня 2023 року у справі № 905/1907/21).

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Законом України "Про прокуратуру" визначено правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України. Зокрема, за змістом статті 1 зазначеного Закону Прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

Частини третя та четверта статті 23 Закону України "Про прокуратуру" серед іншого встановлюють умови, за яких прокурор може виконувати субсидіарну роль із захисту інтересів держави за наявності органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах).

Так, згідно з частиною 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин та розгляду справи по суті) прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті. Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю медіа, а також політичних партій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Офісу Генерального прокурора або обласної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції.

Частиною 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Конституційний Суд України у рішенні №3-рп/99 від 08.04.1999 у справі про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді визначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (частина 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України).

Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 131-1 Конституції України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від суб`єкта владних повноважень, що свідчать про наявність підстав для такого представництва. Доведення цих підстав здійснюється відповідно до вимог статей 74, 76, 77, 79 ГПК України шляхом подання належних, допустимих та достовірних доказів.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва.

У категорії спорів щодо визнання недійсними договорів, укладених у межах публічних закупівель, пред`явлення прокурором позову в інтересах осіб, уповноважених державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, має ґрунтуватися на визначенні того, яка саме особа є суб`єктом, що має безпосередній інтерес у захисті державних фінансових ресурсів та в належному виконанні договірних зобов`язань відповідно до положень Закону № 922-VIII (див. постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12 березня 2025 року у справі № 924/524/24).

Прокурор обгрунтував наявність у нього підстав для звернення з даним позовом до суду в інтересах держави в особі Державного управління справами з огляду на наступне:

- обгрунтовуючи позов прокурор зазначив, що укладення ДПУ МДЦ "АРТЕК" та ТОВ "ЕНЕРГОПРОД СЕРВІС" оспорюваних додаткових угод до договору публічної закупівлі з порушенням вимог Закону призвело до нераціонального та неефективного використання бюджетних коштів;

- відповідно до пунктів 1.2, 2.1 Статуту ДПУ МДЦ "АРТЕК", затвердженого розпорядженням керівника Державного управління справами від 07.06.2019 № 110 (далі - Статут), ДПУ МДЦ "АРТЕК" (відповідач-1) є державним підприємством, яке перебуває в управлінні Державного управління справами відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 06.04.2000 № 165; розділами 9 та 10 Статуту, передбачено, що саме Державне управління справами контролює збереження майна підприємства та його фінансовий стан;

- згідно з п. 1 ч. 2 ст. 22 Бюджетного кодексу України, головними розпорядниками бюджетних коштів можуть бути виключно: за бюджетними призначеннями, визначеними законом про Державний бюджет України, - установи, уповноважені забезпечувати діяльність Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України в особі їх керівників;

- відповідно до Положення про Державне управління справами, затвердженого Указом Президента України від 17.12.2002 № 1180/2002 (далі - Положення), Державне управління справами є спеціальним державним органом з матеріально-технічного, соціально-побутового та іншого забезпечення діяльності Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Ради національної безпеки і оборони України, інших державних органів;

- враховуючи наведені приписи Бюджетного кодексу України та Положення, Державне управління справами є головним розпорядником бюджетних коштів;

- з огляду на наведене, прокурор зазначив, що Державне управління справами є органом, який Законом наділений правом на захист інтересів держави у спірних правовідносинах, та визначив останнє позивачем за пред`явленим ним до суду позовом;

- за доводами прокурора, порушенням інтересів держави у спірному випадку є те, що під час укладення і виконання оспорюваних додаткових угод до договору про закупівлю порушено вимоги чинного законодавства, принципи ефективного та прозорого здійснення закупівлі, створення добросовісної конкуренції у сфері закупівлі, принципи максимальної ефективності та економії, що призвело до нераціонального та неефективного використання публічних коштів;

- звернення прокурора до суду у даній справі спрямоване на дотримання встановлених Конституцією України принципів верховенства права та законності, а також задоволення суспільної потреби у дотриманні вимог чинного законодавства під час витрачання бюджетних коштів;

- незважаючи на тривале існування порушення вимог законодавства у сфері публічних закупівель, Державним управлінням справами не вжито належних та дієвих заходів щодо усунення порушень Закону шляхом звернення до суду з відповідною позовною заявою;

- прокуратурою Автономної Республіки Крим та міста Севастополя листом від 13.12.2024 № 15-2354вих24 (а.с. 66-67 т. 1) повідомлено Державне управління справами про те, що оспорювані додаткові угоди були укладенні з порушенням вимог Закону та зазначено про необхідність вжиття заходів, спрямованих на усунення виявлених порушень;

- Державне управління справами листом від 13.01.2025 № 01-14/23/119/25 р.в.с. (а.с. 67-68 т. 1) надало відповідь прокуратурі, однак не вжило жодних заходів щодо усунення виявлених прокуратурою порушень;

- на виконання вимог абз. 3 ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", прокуратура Автономної Республіки Крим та міста Севастополя листом № 15-135вих-25 27.01.2025 повідомила Державне управління справами про намір звернутися до суду з відповідним позовом з метою захисту інтересів держави у спірних правовідносинах.

Ураховуючи наведене, суд доходить висновку, що прокурор у даній справі підтвердив наявність підстав для представництва інтересів держави в суді та вірно визначив Державне управління справами позивачем за пред`явленим ним до суду позовом, оскільки останнє є головним розпорядником бюджетних коштів, в управлінні якого перебуває ДПУ МДЦ "АРТЕК" (сторона спірних правочинів).

При цьому суд звертає увагу, що відповідно до статей 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. У такому разі двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами.

Для захисту інтересів держави нераціонально та неефективно витрачені бюджетні кошти слід повертати (стягувати) саме на користь держави в особі уповноваженого органу як головного розпорядника бюджетних коштів, тобто на користь державного бюджету (див. постанову об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 15 березня 2024 року у справі № 904/192/22).

Судом враховано, що Рішенням Другого сенату Конституційного Суду України від 03.12.2025 № 6-р(ІІ)/2025 у справі № 3-28/2024(59/24) за конституційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Рейнір Бізнес Груп" щодо відповідності Конституції України (конституційності) приписів абзацу першого частини третьої, абзаців першого, другого, третього частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (щодо представництва прокурором інтересів держави в суді) ухвалено:

1. Визнати такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), абзаци перший, другий, третій частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII зі змінами.

2. Визнати такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окремі приписи абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII зі змінами в тім, що вони надають прокуророві можливість здійснювати представництво інтересів держави в суді у зв`язку з нездійсненням або неналежним здійсненням захисту цих інтересів органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (п. 2 резолютивної частини рішення).

3. Окремі приписи абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII зі змінами, визнані неконституційними, втрачають чинність із 1 січня 2027 року (п. 3 резолютивної частини рішення);

4. Рішення Конституційного Суду України не поширюється на правовідносини щодо представництва прокурором інтересів держави в суді, які виникли під час чинності окремих приписів абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII зі змінами, визнаних неконституційними, та продовжують існувати після втрати ними чинності (п. 4 резолютивної частини рішення).

Отже, зазначене рішення Конституційного Суду України не поширюється на правовідносини щодо представництва прокурором інтересів держави в суді при зверненні з даним позовом до суду. Відповідно до ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 78, 79 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Фактичні обставини справи, установлені судом.

29.06.2023 Державним підприємством України "МІЖНАРОДНИЙ ДИТЯЧИЙ ЦЕНТР "АРТЕК" (далі - замовник, ДПУ МДЦ "АРТЕК") на веб-порталі Уповноваженого органу опубліковано оголошення про проведення відкритих торгів № UА-2023-06-29-009081-а щодо закупівлі електричної енергії за кодом ДК 021:2015:09310000-5 - Електрична енергія у кількості 1 400 000 кВт*год., строк поставки: з 12.07.2023 по 31.12.2023, очікувана вартість предмета закупівлі: 8 139 768,00 грн (а.с. 33 т. 1).

07.07.2024 замовником прийнято протокольне рішення № 154 про визначення Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕНЕРГОПРОД СЕРВІС" (далі - ТОВ "ЕНЕРГОПРОД СЕРВІС") переможцем процедури закупівлі електричної енергії за кодом ДК 021:2015:09310000-5 та про намір укласти з договір про закупівлю з ТОВ "ЕНЕРГОПРОД СЕРВІС" (а.с. 34 т. 1).

13.07.2023 між ДПУ МДЦ "АРТЕК" (споживач) та ТОВ "ЕНЕРГОПРОД СЕРВІС" (постачальник) укладено Договір про постачання електричної енергії споживачу № 117/2023 (далі - Договір), відповідно до пункту 2.1 якого, за цим Договором постачальник продає електричну енергію споживачу для потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість поставленої (спожитої) електричної енергії (далі - товар/електрична енергія) (а.с. 35-42 т. 1).

Згідно пункту 2.2 Договору визначено найменування товару: код ДК 021:2015 "Єдиний закупівельний словник" 09310000-5 - Електрична енергія. Постачання товару за цим Договором передбачає поставку електричної енергії для забезпечення потреб електроустановок споживача за допомогою технічних засобів розподілу електричної енергії.

Відповідно до пунктів 2.5, 2.6 Договору узгоджено, що очікуваний обсяг постачання електричної енергії до 31.12.2023 року становить 1 400 000 кВт*год. Обсяги закупівлі товару можуть бути зменшені залежно від фактичного фінансування видатків споживача на ці цілі.

Строк (термін) поставки товару з 13.07.2023 по 21.12.2023 (пункт 3.1. Договору)

Відповідно до пунктів 3.4, підпункту 3.5.3. пункту 3.5 Договору, постачання електричної енергії споживачу здійснюється постачальником на підставі поданої споживачем заявки (далі - заявка). Заявки є невід`ємною частиною цього Договору.

Відповідно до пункту 5.1. Договору, загальна ціна Товару (ціна Договору) становить 6 608 000,00 грн в т.ч. ПДВ - 1 101 333,33 грн.

Пунктом 5.2 Договору передбачено, що ціна за 1 кіловат-годину (одиницю товару) визначена у Додатку № 1 до цього Договору та розрахована відповідно до Додатку № 4 до цього Договору.

Згідно з пунктом 5.8 Договору розрахунковим періодом за цим Договором є календарний місяць.

Пунктом 5.9 Договору визначено, що не пізніше 8 (восьмого) числа наступного місяця постачальником складається Акт приймання-передачі електричної енергії за попередній місяць та протягом 5 (п`яти) робочих днів надається споживачу. Споживач зобов`язаний розглянути та підписати вказаний Акт у строк, що не перевищує 5 (п`ять) робочих днів або дати вмотивовану відмову від підписання такого Акту у цей же строк.

Відповідно до пункту 5.10 Договору споживач зобов`язаний сплатити вартість поставленої (спожитої) електричної енергії, на підставі Акту приймання-передачі електричної енергії та виставленого постачальником рахунку на оплату, не пізніше 20 числа місяця наступного за розрахунковим періодом. Рахунок за спожиту електричну енергію оплачується протягом 5 робочих днів від дня отримання рахунка, але не пізніше 20 календарного дня після закінчення розрахункового періоду.

Договір набирає чинності з моменту підписання сторонами, скріплення печатками сторін (за наявності) і діє до 31.12.2023 року включно, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань в частині розрахунків (п. 13.1 Договору).

Відповідно до пункту 13.6 Договору істотні умови цього Договору не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами у повному обсязі, крім випадків передбачених пунктом 5.6. цього Договору.

У разі настання випадків, передбачених пунктом 5.6 цього Договору, постачальник направляє споживачу повідомлення про зміну істотних умов Договору за 20 днів до набрання чинності нових умов Договору та примірник Додаткової угоди з відображеними змінами. Споживач протягом 5 робочих днів після отримання такого повідомлення приймає нові умови Договору та підписує відповідну Додаткову угоду або надсилає повідомлення про розірвання Договору (пункт 13.7 Договору).

Пунктом 15.1 Договору визначено, що невід`ємною частиною цього Договору є: Додаток № 1 "Договірна ціна"; Додаток № 2 "Перелік об`єктів та точок доступу споживача"; Додаток № 3 "Заява - приєднання до договору про постачання електричної енергії споживачу"; Додаток № 4 "Порядок визначення вартості електричної енергії".

У Додатку № 1 до Договору сторони визначили, що договірна ціна електричної енергії за Договором становить 4,72 грн з ПДВ за 1 кВт*год.

У подальшому, 09.10.2023 між сторонами укладено Додаткову угоду №1 до Договору, згідно пунктів 2, 3, 7 якої сторони збільшили ціну за одиницю електричної до 5,22684 грн з ПДВ за 1 кВт*год. та зменшили очікуваний обсяг постачання електричної енергії до 1 269 138,71 кВт*год.; сторони домовилися, що у порядку, передбаченому частиною 3 статті 631 ЦК України, умови, передбачені цією додатковою угодою, в частині зміни ціни, застосовуються до правовідносин, що склалися між сторонами, починаючи з 01 серпня 2023 року (пункти 2, 3, 7) (а.с. 42 на звороті, 43 т. 1).

11.12.2023 між сторонами укладено Додаткову угоду №2 до Договору, згідно пунктів 2, 3, 7 сторони збільшили ціну за одиницю електричної енергії до 5,40084 грн з ПДВ за 1 кВт*год. та зменшили очікуваний обсяг постачання електричної енергії до 1 235 177,21 кВт*год.; сторони домовилися, що у порядку, передбаченому частиною 3 статті 631 ЦК України, умови, передбачені цією додатковою угодою, в частині зміни ціни, застосовуються до правовідносин, що склалися між сторонами, починаючи з 01 жовтня 2023 року (а.с. 44-45 т. 1).

Зі змісту Додаткових угод №1, №2 вбачається, що їх укладено відповідно до підпункту 7 пункту 19 Особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України "Про публічні закупівлі", на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.2022 № 1178 (далі - Особливості) та пункту 5.6 Договору, у зв`язку зі зміною середньозважених цін на електроенергію на ринку "на добу наперед", при цьому у Додатковій угоді №1 наявне посилання на листи ТОВ "ЕНЕРГОПРОД СЕРВІС" від 17.07.2023 № 00163/01 та від 31.08.2023 № 00221/6, а у Додатковій угоді №2 - на листи ТОВ "ЕНЕРГОПРОД СЕРВІС" від 05.09.2023 № 00163/01 та від 22.11.2023 № 00221/6.

Внаслідок укладення сторонами зазначених додаткових угод, до істотних умов Договору були внесені зміни, згідно яких зменшено очікуваний обсяг постачання електричної енергії та збільшено ціну за одиницю електричної енергії сумарно за двома додатковими угодами більше, ніж на 10%.

Протягом дії Договору фактичний обсяг поставленого постачальником товару склав 872 291 кВт/год., що підтверджується наявними в матеріалах справи актами прийому-передачі електричної енергії № 155 від 31.07.2023, № 186 від 31.08.2023 № 218 від 30.09.2023, № 266 від 31.10.2023, № 323 від 30.11.2023, № 488 від 31.12.2023, актом коригування № 539 від 11.12.2023 (а.с. 53-58 т. 1).

Сума здійсненої споживачем оплати за Договором склала 4 648 109,68 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними інструкціями (а.с. 53-59 т. 1), Звітом про виконання договору про закупівлю № UА-2023-06-29-009081-а (а.с. 45 на звороті, 46 т. 1).

За поставлений постачальником товар (872 291 кВт/год.) за первісною ціною, визначеною у Додатку № 1 до Договору (4,72 грн з ПДВ за 1 кВт*год.), споживач мав сплатити 4 117 213,52 грн, тоді як фактично сплатив 4 648 109,68 грн, різниця становить 530 896,16 грн (4 648 109,68 грн - 4 117 213,52 грн).

Норми права, які застосував суд.

Згідно з частиною 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України.

Як передбачено частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1-5 статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5).

Відповідно до частини 2 статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Разом з тим, приписами частини третьої наведеної статті встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 ЦК України).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі судового рішення.

Отже, встановлення судом наявності або відсутності зазначених прокурором обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом правочину (його частини) недійсним, належить до предмету доказування у даній справі.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною 1 статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частин 1, 2 статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частинами 4, 5 ст. 656 ЦК України, до договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті. Особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом.

У даній справі сторони уклали Договір за результатами процедури відкритих торгів на виконання вимог Закону України "Про публічні закупівлі" (далі - Закон), який установлює правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади (тут і далі - у редакції, чинній станом на час укладення договору про закупівлю та оспорюваних додаткових угод до нього).

Згідно преамбули Закону, метою цього Закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.

Цей Закон також має на меті адаптувати законодавство України acquis Європейського Союзу на виконання Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони.

Відповідно до частини 4 статті 3 Закону відносини, пов`язані зі сферою публічних закупівель, регулюються виключно цим Законом і не можуть регулюватися іншими законами, крім випадків, встановлених цим Законом.

Положеннями статті 5 Закону визначено, що закупівлі здійснюються за такими принципами: 1) добросовісна конкуренція серед учасників; 2) максимальна економія, ефективність та пропорційність; 3) відкритість та прозорість на всіх стадіях закупівель; 4) недискримінація учасників та рівне ставлення до них; 5) об`єктивне та неупереджене визначення переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі; 6) запобігання корупційним діям і зловживанням.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 Закону договір про закупівлю визначається як господарський договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі / спрощеної закупівлі та передбачає платне надання послуг, виконання робіт або придбання товару.

Основні вимоги до договору про закупівлю та внесення змін до нього урегульовані статтею 41 Закону, частиною першою якої визначено, що договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Відповідно до частини 1 статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із частиною 1 статті 652 ЦК України разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Відповідно до частини 4 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції/пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції/пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.

За загальним правилом істотні умови договору про закупівлю, однією з яких є ціна товару, не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі (частина п`ята статті 41 Закону № 922-VIII). Однак зазначена норма передбачає випадки, коли допустима зміна істотних умов договору про закупівлю.

У спірних правовідносинах договір про закупівлю та оспорювані додаткові угоди до нього були укладені у період дії положень норм частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII у редакції Закону № 1530-ІХ від 03.06.2021.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2025 у справі № 920/19/24 щодо застосування пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII (у редакції Закону № 1530-ІХ) зазначила наступне:

"132. Законом № 1530-ІХ внесено зміни до Закону № 922-VIII (у редакції Закону № 114-ІХ) та викладено пункт 2 частини п`ятої статті 41 цього Закону в такій редакції: "Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків: збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю / внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії".

133. Внесеними Законом № 1530-IX змінами у першому реченні пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII слова "підписання договору про закупівлю" замінені словами "підписання договору про закупівлю / внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару", а друге речення після слів "дизельного пального" доповнено словом "природного". Ці зміни полягали, зокрема, у корегуванні обмеження щодо мінімального 90-денного строку змін до ціни за одиницю товару після підписання договору про закупівлю. Водночас порогове значення у 10 % залишилося незмінним і застосовується й надалі.

134. Так, на відміну від норм пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIIIу редакції Закону № 114-ІХ, який урегульовував можливість збільшення ціни за одиницю товару не частіше ніж один раз на 90 днів лише з моменту підписання договору про закупівлю, положеннями цього пункту в редакції Закону № 1530-IX визначено, що строк зміни умов договору може відраховуватись як з моменту підписання договору, так і з моменту внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару. Тобто редакцією цієї норми законодавець передбачив лише можливість внесення зміни до ціни договору неодноразово: вперше - один раз у перші 90 днів з дня підписання договору; другий і подальші рази - один раз на 90 днів, які починаються з моменту останньої зміни ціни.

135. Додатково на підтвердження зазначеного свідчить зміст пояснювальної записки до проєкту Закону № 1530-IX (див. https://itd.rada.gov.ua/billinfo/Bills/pubFile/634356), згідно з якою метою його прийняття було завершити реформу органу оскарження у сфері публічних закупівель, що відповідно дозволяє стверджувати, що подібні зміни вочевидь не були спрямовані на те, щоб дозволити учасникам публічних закупівель (виконавцям) після підписання договору збільшувати ціну за одиницю товару більше ніж на 10 % від ціни товару, погодженої сторонами в договорі про закупівлю.

136. Іншими словами, зміни та доповнення до пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII, внесені Законом № 1530-IX, стосуються лише встановлення альтернативного варіанта визначення моменту початку обчислення строку для зміни ціни за одиницю товару - 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю або 90 днів з моменту внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару.

137. Проте пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII як у редакції, викладеній Законом №114-ІХ, так і в редакції, викладеній Законом № 1530-ХІ, однаково передбачено, що такі обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовуються у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії.

138. Водночас положення пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII у редакції Закону № 1530-ХІ не містять змін щодо максимально можливого збільшення розміру ціни за одиницю товару, погодженої сторонами договору закупівлі, визначеної попередньою редакцією цієї норми на рівні не більше 10 %. У будь-якому випадку загальний розмір збільшення ціни не може перевищувати 10 % ціни, встановленої в договорі закупівлі.

139. Філологічне тлумачення пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII свідчить, що зміна істотних умов договору про закупівлю після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі допускається лише у випадках, прямо передбачених цією нормою. Одним із цих випадків є збільшення ціни товару, але за умови, що таке збільшення не може перевищувати нормативно визначеного відсоткового значення суми, встановленої в договорі про закупівлю, яке у пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII унормовано на рівні не більше 10 %.

140. До того ж визначене законодавцем відсоткове значення обмеження суми є граничним (пороговим) і відповідний ліміт зміни ціни слід враховувати при кожному внесенні змін до договору про закупівлю, а не застосовувати щоразу до кожного окремого випадку внесення змін. Іншими словами, це означає, що сукупне значення збільшення ціни при послідовних змінах до договору (у разі коливання ціни товару на ринку) не може перевищувати нормативно закріпленого 10 % значення для зміни ціни, визначеної в договорі про закупівлю".

Велика Палата Верховного Суду у вищенаведеній постанові від 21.11.2025 у справі № 920/19/24 дійшла таких висновків щодо застосування пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII:

"150. Отже, норми пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII визначають правила внесення змін до договору про закупівлю без проведення нової процедури закупівлі, зокрема, надаючи можливість внесення цих змін у разі збільшення ціни товару, однак за умови, що сукупне значення збільшення ціни при послідовних змінах до договору не повинне перевищувати нормативно визначеного граничного (порогового) відсоткового значення суми, визначеної в договорі про закупівлю, а не застосовуватися щоразу до кожного окремого випадку внесення змін. Такі послідовні зміни не повинні спрямовуватися на ухиляння від виконання положень цієї норми Закону № 922-VIII.

151. Інший підхід до розуміння положень пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII, який передбачає щоразу з кожним внесення змін можливість збільшення ціни договору до 10 %, тобто можливість необмеженого збільшення ціни (понад 10 % ціни договору закупівлі) при незмінному загальному розмірі суми закупівлі, може призвести до нівелювання мети законодавчого регулювання процедур закупівлі, адже відкриває шлях до маніпулювання учасниками загальною вартістю пропозицій, внаслідок чого відкривається можливість під час процедури усунути конкурентів, запропонувавши найнижчу ціну, та після укладення договору підвищити ціну до рівня економічно обґрунтованої.

152. Укладення додаткових угод до договору про закупівлю щодо зміни ціни на товар із урахуванням подібного підходу спотворюватиме результати торгів та зводитиме нанівець економію, яку було отримано під час підписання договору, та, як наслідок, робитиме результат закупівлі невизначеним й зумовлюватиме неефективне використання бюджетних коштів, що є прямим порушенням принципів процедури закупівлі, визначених преамбулою та статтею 5 Закону № 922-VIII.

153. Окрім того, збільшення ціни може призвести до того, що кількість товарів настільки зменшиться, що виконання договору закупівлі в такому обсязі не відповідатиме господарській меті укладення замовником договору закупівлі.

154. До того ж застосування підходу, який передбачає можливість збільшувати ціну за одиницю товару більше ніж на 10 % пропорційно збільшенню ціни товару на ринку, у разі коливання ціни цього товару, спотворюватиме принцип добросовісної конкуренції серед учасників.

155. Велика Палата Верховного Суду з урахуванням наведеного вище аналізу нормативного припису пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII, беручи до уваги усталену та послідовну судову практику, вважає, що зміна тлумачення зазначеної норми та запровадження протилежного підходу щодо можливості неодноразового збільшення ціни товару на 10 % при кожному внесенні змін до договору про закупівлю більше нагадує власне зміну цієї норми та, як наслідок, порушуватиме принцип правової визначеності.

156. Варто наголосити на тому, що, з`ясовуючи законодавчу еволюцію пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на нормативне закріплення подібної можливості у постанові КМУ № 1178, у підпункті 2 пункту 19 (в редакції постанови КМУ № 1067 від 01.09.2025) якої, з-поміж іншого, визначено, що обмеження щодо збільшення ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 % застосовується щодо кожного окремого випадку збільшення ціни за одиницю товару (без обмеження кількості змін), а змінена ціна за одиницю товару не повинна перевищувати 50 % ціни за одиницю товару, що передбачена в початковому договорі про закупівлю.

157. Тобто положеннями постанови КМУ № 1178 (в редакції постанови КМУ від 01 вересня 2025 року № 1067), на відміну від норм пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII, чітко визначені як можливість застосування 10-відсоткового обмеження щодо збільшення ціни щодо кожного окремого випадку збільшення (без обмеження кількості змін), а не в цілому до усіх внесених змін, так і граничне значення на рівні 50 %, на яке може бути змінена передбачена в початковому договорі про закупівлю ціна за одиницю товару, що вкотре додатково підтверджує, що приписи частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII не передбачають можливість збільшення ціни за одиницю товару на 10 % під час кожного внесення змін до договору про закупівлю".

Відтак, Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків щодо застосування норм матеріального права (пункт 2 частини 5 статті 41 Закону № 922-VIII):

"205. Зміна умов договору про закупівлю щодо збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10 % не допускається, в тому числі і у випадку закупівлі бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії.

206. Зміни та доповнення до пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII, внесені Законом № 1530-IX, стосуються лише встановлення альтернативного варіанту визначення моменту початку обчислення строку для зміни ціни за одиницю товару - 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю або 90 днів з моменту внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару та не скасовують встановлену первісною редакцією цього Закону заборону збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10 %, в тому числі і при здійсненні закупівлі бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії.

207. Виняток з обмежень, викладений в останньому реченні пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII, повинен тлумачитися суто буквально, а тому він стосується лише строків зміни ціни за одиницю товару у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії (дотримання умови про зміну лише раз на 90 днів в цьому випадку не діє) і не визначає верхньої межі збільшення (зміни) ціни за одиницю товару".

З урахуванням наведених вище висновків у постанові від 21.11.2025 у справі № 920/19/24, Велика Палата Верховного Суду не вбачала підстав для відступу від висновку про застосування норми права, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі № 922/2321/22, щодо застосування пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII стосовно неможливості збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору, зокрема зазначивши:

"195. … з часу формування правового висновку у справі № 922/2321/22, від якого пропонує відступити Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду, минув лише один рік. Відповідно ні суспільні відносини, ні їх правове регулювання в державі не змінилися. Жодних свідчень того, що рішення Великої Палати призвело до вад правозастосування, які б зумовлювали потребу відступити від сформульованого Великою Палатою Верховного Суду висновку, немає.

196. Так само в ухвалі Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відсутні посилання на зміни в період з січня 2024 року суспільного контексту, через які застосований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі № 922/2321/22 підхід очевидно застарів внаслідок розвитку суспільних відносин у певній сфері або їх правового регулювання.

197. Внесені Законом № 1530-IX зміни до пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII (на неврахуванні яких наголошує скаржник та про що зазначає колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 29 січня 2025 року), якими у першому реченні слова "підписання договору про закупівлю" замінено словами "підписання договору про закупівлю / внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару", друге речення після слів "дизельного пального" доповнено словом "природного", не можуть бути підставою для іншого висновку про застосування цієї норми щодо максимально можливого збільшення розміру ціни за одиницю товару погодженого сторонами договору про закупівлю, порівняно з тим, який викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2025 року у справі № 922/2321/22".

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до приписів ч. 4 ст. 236 ГПК України, при застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує вищенаведені висновки щодо застосування пункт 2 частини 5 статті 41 Закону (у редакції Закону № 1530-ІХ), викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2025 у справі № 920/19/24. Наразі підстави для врахування судом висновків Окремої думки суддів ВП ВС від 21.11.2025 у справі № 920/19/24 відсутні.

Щодо суті позовних вимог у даній справі.

Прокурор стверджує, що спірні додаткові угоди до Договору укладені з порушенням вимог п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону, ст. 632 ЦК України, оскільки за їх умовами ціна за одинцю товару (кВт/годину) перевищила 10% граничну межу, а ціна Договору фактично збільшилась на 14,7 % порівняно з погодженою ціною під час закупівлі. З огляду на викладене прокурор просить суд оспорювані додаткові угоди визнати недійсними та повернути на користь позивача безпідставно сплачені за цими угодами кошти.

Суд встановив, що Додатковими угодами №1, №2 до Договору ціну електричної енергії за 1 кВт/год збільшено з 4,72 грн до 5,40084 грн, а отже сукупно на 14,42 % від ціни, первісно визначеної Договором (5,40084 : 4,72 х 100 - 100), з одночасним зменшенням обсягів її постачання з 1 400 000 кВт*год до 1 235 177,21 кВт*год., або на 467 018 кВт/год.

Отже, у спірному випадку загальний розмір збільшення ціни одиниці товару з дати укладення Договору перевищив 10%, тому доводи відповідача про те, що загальний відсоток збільшення ціни одиниці товару з дати укладення Договору на момент його виконання склав 14,1%, тоді як прокурор у позові зазначив, що шляхом укладення спірних додаткових угод ціна одиниці товару електричної енергії збільшилась на 14,7% від ціни одиниці товару у Договорі, фактично не впливають на висновок суду про те, спірні додаткові угоди укладено з порушенням вимог пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", адже їх укладення призвело до перевищення допустимої межі збільшення ціни за одиницю товару (10%) від ціни одиниці товару, яка визначена сторонами у Договорі за результатами процедури закупівлі.

Суд зауважує, що зміна істотних умов договору про закупівлю після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі допускається лише у випадках, прямо передбачених нормою частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі". Одним із цих випадків є збільшення ціни товару, але за умови, що таке збільшення не може перевищувати нормативно визначеного відсоткового значення суми, встановленої в договорі про закупівлю, яке у пункті 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" унормовано на рівні не більше 10 %.

Водночас суд враховує, що кожна зміна до Договору має містити окреме документальне підтвердження. Документ про зміну ціни повинен містити належне підтвердження викладених у ньому даних, проведених досліджень коливання ринку, джерел інформації тощо (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 912/1580/18, від 02 грудня 2020 року у справі № 913/368/19, від 11 травня 2023 року у справі № 910/17520/21).

Тобто сам факт збільшення ціни товару на ринку не обов`язково тягне підвищення ціни на аналогічний товар, який є предметом договору.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що при зверненні до замовника з пропозиціями підвищити ціну постачальник має обґрунтувати, чому таке підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по ціні, запропонованій замовнику на тендері, навести причини, через які виконання укладеного договору стало для постачальника вочевидь невигідним. Крім того, постачальник також має довести, що підвищення ціни є непрогнозованим (його неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції) (див. постанови Верховного Суду від 26.02.2019 у справі № 925/683/18, від 26.03.2019 у справі № 912/898/18, від 16.04.2019 у справі № 915/346/19, від 18.05.2023 у справі № 910/17520/21, від 18.06.2024 у справі № 922/2595/23, постанову Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2025 у справі № 920/19/24).

Як коливання ціни необхідно розуміти зміну за певний період часу ціни товару на ринку чи то в сторону зменшення, чи в сторону збільшення. І таке коливання має відбуватись саме в період укладання договору і до внесення відповідних змін до нього.

Законом не передбачено форму / вигляд інформації щодо такого коливання, внесення змін до договору про закупівлю можливе у випадку саме факту коливання ціни такого товару на ринку та повинно бути обґрунтованим і документально підтвердженим (див. постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2025 року у справі № 916/747/24, постанову Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2025 у справі № 920/19/24).

Велика Палата Верховного Суду у вищенаведеній постанові від 21.11.2025 у справі № 920/19/24 зауважила наступне: спеціальним законодавством у сфері публічних закупівель не визначено певний орган чи особу, яку законодавець наділив би повноваженнями надавати інформацію на підтвердження коливання ціни товару на ринку. Під час визначення щодо доказів на підтвердження коливання ціни товару на ринку слід виходити як з аналізу норм чинного законодавства щодо повноважень та функцій суб`єктів надання такої інформації (наприклад, до цих суб`єктів можна віднести, Державну службу статистики України, на яку постановою КМУ від 10 вересня 2014 року № 442 "Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади" покладено функцію з контролю за цінами в частині здійснення моніторингу динаміки цін (тарифів) на споживчому ринку; державне підприємство "Державний інформаційно-аналітичний центр моніторингу зовнішніх товарних ринків", яке на замовлення суб`єкта господарювання виконує цінові / товарні експертизи, зокрема, щодо відповідності ціни договору наявній кон`юнктурі певного ринку товарів; ТПП України, яка у межах власних повноважень надає послуги щодо цінової інформації, тощо), так і положень щодо доказів, які закріплені у главі 5 розділу І ГПК України. Таким чином, з-поміж іншого, довідки, експертні висновки ТПП України, тощо можуть використовуватися для підтвердження коливання ціни товару на ринку. Втім судам у порядку статті 86 ГПК України слід їх досліджувати та оцінювати за критеріями належності, допустимості, достовірності, вірогідності з точку зору саме факту коливання ціни на товар (див. постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 вересня 2023 року у справі № 926/3244/22) (пункти 173, 174, 175).

Як установив суд, у спірних додаткових угодах зазначено, що їх укладено відповідно до підпункту 7 пункту 19 Особливостей та пункту 5.6 Договору, у зв`язку зі зміною середньозважених цін на електроенергію на ринку "на добу наперед", при цьому у Додатковій угоді №1 наявне посилання на листи ТОВ "ЕНЕРГОПРОД СЕРВІС" від 17.07.2023 № 00163/01 та від 31.08.2023 № 00221/6, а у Додатковій угоді №2 - на листи ТОВ "ЕНЕРГОПРОД СЕРВІС" від 05.09.2023 № 00163/01 та від 22.11.2023 № 00221/6 (а.с. 47-52 т. 1).

Відповідно до листа від 17.07.2023 № 00163/01, адресованого "підприємствам, установам та організаціям", ТОВ "ЕНЕРГОПРОД СЕРВІС" повідомило про зміну ціни електричної енергії у бік збільшення, починаючи з 01.08.2023, у зв`язку із коливанням ціни електричної енергії на ринку, що підтверджується даними із офіційного веб-сайту ДП "Оператор ринку". У якості нормативно-правового обґрунтуванням зміни ціна за одиницю товару ТОВ "ЕНЕРГОПРОД СЕРВІС" послалось на умови Договору, Особливості та п. 3.1.1., п. 3.2.4 Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених Постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 312. При цьому суд звертає увагу, що нову ціну на електричну енергію у листі від 17.07.2023 № 00163/01 не вказано, жодних додатків до цього листа не зазначено.

Листом від 31.08.2023 № 00221/6 ТОВ "ЕНЕРГОПРОД СЕРВІС" надіслало споживачу для підписання Додаткову угоду № 1 до Договору про збільшення ціни за одиницю товару з 01 серпня 2023 року, розрахунок уточнення ціни та скрін з сайту https://www.oree.com.ua Оператора ринку електричної енергії. У якості підстави для зміни істотних умов Договору у Додатковій угоді №1 визначено зміну середньозважених цін на електроенергію на ринку "на добу наперед", передбачену пп 7 п. 19 Особливостей.

Відповідно до листа від 05.09.2023 № 00163/01, адресованого "підприємствам, установам та організаціям", ТОВ "ЕНЕРГОПРОД СЕРВІС" повідомило про зміну ціни електричної енергії у бік збільшення, починаючи з 01.08.2023, у зв`язку із коливанням ціни електричної енергії на ринку, що підтверджується даними із офіційного веб-сайту ДП "Оператор ринку". У якості нормативно-правового обґрунтуванням зміни ціна за одиницю товару ТОВ "ЕНЕРГОПРОД СЕРВІС" послалось на умови Договору, Особливості та п. 3.1.1., п. 3.2.4 Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених Постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 312. При цьому суд звертає увагу, що нову ціну на електричну енергію у листі від 05.09.2023 № 00163/01 не вказано, жодних додатків до цього листа не зазначено.

Листом від 22.11.2023 № 00221/6 ТОВ "ЕНЕРГОПРОД СЕРВІС" надіслало споживачу для підписання Додаткову угоду №2 до Договору про збільшення ціни за одиницю товару з 01 жовтня 2023 року, а також розрахунок уточнення ціни та скрін з сайту https://www.oree.com.ua Оператора ринку електричної енергії. У якості підстави для зміни істотних умов Договору у Додатковій угоді №2 визначено зміну середньозважених цін на електроенергію на ринку "на добу наперед", передбачену пп 7 п. 19 Особливостей.

Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про публічні закупівлі" та інших законодавчих актів України щодо здійснення оборонних та публічних закупівель на період дії правового режиму воєнного стану" № 2526-IX від 16.08.2022 розділ Х "Прикінцеві та перехідні положення" доповнено пунктом 3-7 такого змісту:

"3-7. Установити, що на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених цим Законом, визначаються Кабінетом Міністрів України із забезпеченням захищеності таких замовників від воєнних загроз".

Відповідно до пункту 3-7 розділу X "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про публічні закупівлі" Кабінет Міністрів України постановою від 12.10.2022 № 1178 (далі - Постанова № 1178) затвердив "Особливості здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України "Про публічні закупівлі", на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування". Постанова № 1178 набрала чинності 19.10.2022.

Згідно п. 19 Особливостей (в редакції, чинній станом на час укладення спірних додаткових угод), істотні умови договору про закупівлю, укладеного відповідно до пунктів 10 і 13 (крім підпункту 13 пункту 13) цих особливостей, не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, зокрема:

2) погодження зміни ціни за одиницю товару в договорі про закупівлю у разі коливання ціни такого товару на ринку, що відбулося з моменту укладення договору про закупівлю або останнього внесення змін до договору про закупівлю в частині зміни ціни за одиницю товару. Зміна ціни за одиницю товару здійснюється пропорційно коливанню ціни такого товару на ринку (відсоток збільшення ціни за одиницю товару не може перевищувати відсоток коливання (збільшення) ціни такого товару на ринку) за умови документального підтвердження такого коливання та не повинна призвести до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю на момент його укладення;

7) зміни встановленого згідно із законодавством органами державної статистики індексу споживчих цін, зміни курсу іноземної валюти, зміни біржових котирувань або показників Platts, ARGUS, регульованих цін (тарифів), нормативів, середньозважених цін на електроенергію на ринку "на добу наперед", що застосовуються в договорі про закупівлю, у разі встановлення в договорі про закупівлю порядку зміни ціни.

Згідно з пунктом 5.6. Договору істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків:

2) погодження зміни ціни за одиницю товару в договорі про закупівлю у разі коливання ціни такого товару на ринку, що відбулося з моменту укладення договору про закупівлю або останнього внесення змін до договору про закупівлю в частині зміни ціни за одиницю товару. Зміна ціни за одиницю товару здійснюється пропорційно коливанню ціни такого товару на ринку (відсоток збільшення ціни за одиницю товару не може перевищувати відсоток коливання (збільшення) ціни такого товару на ринку) за умови документального підтвердження такого коливання та не повинна призвести до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю на момент його укладення;

7) зміни встановленого згідно із законодавством органами державної статистики індексу споживчих цін, зміни курсу іноземної валюти, зміни біржових котирувань або показників Platts, ARGUS регульованих цін (тарифів), нормативів, середньозважених цін на електроенергію на ринку "на добу наперед", що застосовуються в договорі про закупівлю, у разі встановлення в договорі про закупівлю порядку зміни ціни.

Відповідно до підпункту 5.6.1 пункту 5.6 Договору передбачено, що у разі коливання ціни закупівлі одиниці товару на Ринках електроенергії заінтересована сторона письмово звертається до іншої сторони листом, в якому пропонує нову ціну одиниці товару з урахуванням коливання ціни закупівлі одиниці товару на Ринках електроенергії порівняно із ціною, визначеною в Додатку № 4 до цього Договору. Разом із листом сторона повинна надати інформацію, що підтверджує та обґрунтовує зміну ціни закупівлі одиниці товару на Ринках електроенергії порівняно з відповідною ціною, встановленою у Додатку № 4 до цього Договору. Інформація щодо коливання ціни закупівлі одиниці товару на Ринках електроенергії надається, зокрема, у вигляді, завірених підписом уповноваженої особи сторони, роздрукованих відповідних аналітичних матеріалів з електронної сторінки в мережі Інтернет Державного підприємства "Оператор ринку" (https://www.oree.com.ua). Сторона - ініціатор зміни ціни за одиницю товару за 20 (двадцять) календарних днів до застосування таких змін повідомляє другу сторону про намір внести відповідні зміни до Договору. Сторони розраховують ціну за одиницю товару за Формулою визначення ціни за одиницю товару, вказаною у Додатку № 4. Зміна ціни за одиницю товару здійснюється шляхом укладання додаткової угоди про внесення змін до цього Договору.

Наразі суд звертає увагу, що у листах постачальника (відповідача-2) від 17.07.2023 № 00163/01, від 31.08.2023 № 00221/6, від 05.09.2023 № 00163/01 та від 22.11.2023 № 00221/6, які стали підставою для укладання спірних додаткових угод, відсутні обґрунтування, чому підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання саме спірного Договору по ціні, запропонованій замовнику під час проведення відкритих торгів, не наведено причин, через які виконання укладеного Договору стало для постачальника вочевидь невигідним, а також що підвищення ціни є непрогнозованим (його неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції. Самі по собі скріни з сайту https://www.oree.com.ua Оператора ринку електричної енергії (а.с. 49 на звороті, 50 т. 1)), долучені у якості додатків до листів постачальника (відповідача-2) від 31.08.2023 № 00221/6 та від 22.11.2023 № 00221/6, без відповідних пояснень та обгрунтувань, не підтверджують коливання цін у бік збільшення. Крім того, постачальником не надано доказів на підтвердження пропорційного зростання ціни на товар на ринку з урахуванням періоду дії попередньої додаткової угоди.

Суд звертає увагу, що наведені документи - скріни з сайту https://www.oree.com.ua Оператора ринку електричної енергії, не містять відомостей щодо динаміки цін на електричну енергію, пропорційності їх зростання, у них відсутній аналіз вартості ціни електричної енергії на конкретну дату у порівнянні з попередніми періодами чи будь-які інші дані, які б підтверджували коливання ціни електричної енергії на ринку, зміни середньозважених цін на електроенергію на ринку "на добу наперед", у зв`язку із чим не містять належного обґрунтування для зміни істотних умов Договору як на на підставі пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII, так і на підставі пп 7 п. 19 Особливостей.

Крім того суд звертає увагу, що відповідач-2 запропонував найнижчу ціну під час проведення відкритих торгів та був визначений переможцем 07.07.2023, Договір був укладений 13.07.2023, а вже 17.07.2023 датований перший лист відповідача-2 про необхідність зміни ціни за одиницю товару, водночас будь-якої додаткової інформації, зокрема, чому неможливо було передбачити зміну ціни за одиницю товару під час подання пропозицій на відкриті торги, не зазначено.

З огляду на наведені обставини у сукупності, суд дійшов висновку, що необхідність внесення зазначених змін ціни товару не можна вважати обґрунтованою та такою, що підтверджена належними доказами.

Доводи відповідача-2 у відзиві на позовну заяву про те, що починаючи ще з липня 2023 року на офіційному веб-сайті ДП "Оператор ринку" спостерігалася чітка тенденція коливання ціни на ринку електричної енергії у бік збільшення (на ринку "на добу наперед" - РДН та "внутрішньодобовому ринку" - ВДР), а також наведені у відзиві на позовну заву дані щодо динаміки коливання середньозважених цін на ринку "на добу наперед" (РДН) в ОЕС України у бік збільшення з 01.07.2023 по 01.08.2023 (стор. 16 відзиву), судом відхиляються, оскільки така інформація надана саме у відзиві на позовну заяву, а не у порядку, встановленому сторонами у підпункті 5.6.1 пункту 5.6 Договору.

З урахуванням наведеного, суд при розгляді даної справи № 910/1311/25 доходить висновку щодо наявності підстав для визнання Додаткових угод №1 від 09.10.2023 та №2 від 11.12.2023 до Договору недійсними, оскільки ними передбачено підвищення ціни на електричну енергію сукупно більше, ніж на 10,00 % від ціни, встановленої в договорі про закупівлю, а також з огляду на їх укладення за відсутності належного документального обґрунтування, що не відповідає вимогам пункту 2 частини 5 статті 41 Закону, пп 7 п. 19 Особливостей, п. 5.6 Договору.

Стосовно тверджень відповідача-2 (який посилався на правову позицію Верховного Суду, викладеній у постанові від 05.02.2025 у справі № 902/202/24) та тверджень позивача про те, що оскільки Договір укладено 13.07.2023, після набрання чинності Постановою №1178 (19.10.2022), тому відповідно до пункту 3-7 розділу X "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про публічні закупівлі" норми вказаного Закону мають застосовуватись з урахуванням Особливостей, затверджених Постановою №1178, суд зазначає наступне.

Згідно пункту 5.15 постанови від 05.02.2025 у справі № 902/202/24 Верховний Суд зазначив, що "колегія суддів погоджується з висновком судів, що договір № 410 було укладено 18.07.2023, після набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.2022 № 1178, тому у відповідності до пункту 3-7 розділу X "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про публічні закупівлі" норми вказаного Закону мають застосовуватись з урахуванням особливостей, визначених Постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.2022 № 1178".

Як вбачається зі змісту зазначеного пункту та в цілому змісту постанови від 05.02.2025 у справі № 902/202/24, Закон України "Про публічні закупівлі" діє з урахуванням Особливостей.

При досліджені питання співвідношення Закону та Особливостей, судом враховано висновок Верховного Суду, викладений у п. 6.61 постанови від 28.08.2024 № 918/694/23: "… посилання Скаржника на підпункт 2, підпункт 7 пункту 19 Особливостей …, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.2022 № 1178 не свідчить про зміну законодавства у відповідній категорії спору, оскільки: 1) постанова Кабінету Міністрів України є підзаконним нормативно-правовим актом; 2) їх зміст лише деталізує випадки для можливості зміни сторонами правочину ціни договору в порядку пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", та не встановлює іншого алгоритму розрахунку процентного співвідношення ціноутворення передбаченого даною нормою. Зазначене стосується й посилання Скаржника на позицію Міністерства економіки України, … окрему думку суддів Великої палати Верховного Суду, викладену у постанові № 922/2321/22, позицію Держаудитслужби…, оскільки вони не є нормативно-правовими актами".

Схожий висновок викладено у п. 72 постанови Верховного Суду від 18.06.2024 у справі № 922/2595/23, згідно якого постанова КМУ від 12.10.2022 №1178 не передбачає внесення змін до Закону України "Про публічні закупівлі", а лише встановлює певні особливості щодо процедури здійснення публічних закупівель під час дії воєнного стану.

Суд відхиляє як безпідставні доводи відповідача-2 про те, що при укладенні спірних додаткових угод та внесенні змін до істотних умов Договору сторони керувались неодноразовими та публічними роз`ясненнями Уповноваженого органу у сфері закупівель (Мінекономіки) щодо застосування пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" (листи Мінекономіки від 27.10.2016 № 3302-06/34307-06, від 24.11.2020 № 3304-04/69987-06, від 21.10.2024 № 3323 02/75277-07), з огляду на таке.

Позиція Мінекономіки, викладена у наведених листах, зводиться до того, що під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення до 10% пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку за наявності умов, встановлених п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону "Про публічні закупівлі".

Проте, позиція Міністерства економіки України, викладена в листах, не є нормативно-правовим актом і тому не створювала та не створює для осіб жодних прав чи обов`язків щодо дотримання визначеної у них інформації (див. постанову об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.06.2021 у справі № 927/491/19).

За приписами статті 68 Конституції України незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Статтею 57 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти, які визначають права й обов`язки громадян, мають бути доведені до відома населення в порядку, встановленому законом, з чого випливає, що у випадках, коли цей порядок був додержаний, діє презумпція знання закону всіма громадянами.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною п`ятою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Надання Міністерством економіки України листів або роз`яснень, які суперечать висновку щодо застосування норм права, викладеному у постановах Верховного Суду, зокрема, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі № 922/2321/22, прямо порушує наведені вище правові приписи та жодним чином не може вплинути на правильність застосування норм Закону № 922-VIII (див. постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 922/2497/23).

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2025 у справі № 920/19/24.

Стосовно доводів відповідача-2 про те, що відповідно до статті 44 Закону відповідальність за порушення вимог останнього, у тому числі, що стосується внесення змін до істотних умов договору, несуть замовники, а враховуючи вимоги ст. 164-14 КУпАП, така відповідальність є адміністративною у вигляді накладення штрафу, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них.

Частиною 1 статті 44 Закону України "Про публічні закупівлі" передбачено, що за порушення вимог, установлених цим Законом та нормативно-правовими актами, прийнятими на виконання цього Закону, уповноважені особи, службові (посадові) особи замовників, службові (посадові) особи та члени органу оскарження, службові (посадові) особи Уповноваженого органу, службові (посадові) особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, службові (посадові) особи органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (обслуговуючого банку), несуть відповідальність згідно із законами України.

Відповідно до ст. 164-14 Кодексу України про адміністративні правопорушення (КУпАП) передбачено, зокрема, що внесення змін до істотних умов договору про закупівлю у випадках, не передбачених законом - тягнуть за собою накладення штрафу на службових (посадових), уповноважених осіб замовника від тисячі п`ятсот до трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Враховуючи положення п. 22 ч. 1 ст. 92 Конституції України та ст. 44 Закону України "Про публічні закупівлі", відповідальність за порушення законодавства залежить від виду відповідальності і регулюється відповідними законами.

В спірному випадку наявні порушення не тільки Закону України "Про публічні закупівлі", а й договірних правовідносин, що відповідно до ст. 41 цього Закону регулюються нормами ЦК України, що свідчить про цивільно-правову відповідальність сторін правочину.

Норми ЦК України регулюють цивільно-правову відповідальність (як у даній справі), а норми КУпАП - адміністративну (що не є предметом даного спору). Ці норми не містять колізії та суперечності, оскільки стосуються різних видів порушень Закону та правочину в цілому.

Твердження відповідача-2 про те, що заявлений прокурором спосіб захисту суперечить статті 92 Конституції України; принципу lex specialis derogat generali (спеціальний закон скасовує дію загального закону; спеціальна норма має перевагу над загальною); принципу правової визначеності, а тому є неналежним способом захисту, суд відхиляє як безпідставні.

За висновком суду, позивачем у даній справі обрано спосіб захисту, передбачений частиною другою статті 16 ЦК України (визнання правочину недійсним, примусове виконання обов`язку в натурі), який відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення, наслідкам, які спричинило порушення, правовій меті, якої прагне позивач, забезпечує відновлення порушеного права позивача (спричиняє потрібні результати) без необхідності вчинення інших дій з метою захисту такого права, повторного звернення до суду задля відновлення порушеного права, тобто обраний позивачем спосіб захисту є належним та ефективним у спірних правовідносинах.

Зважаючи на встановлені судом фактичні обставини даної справі, враховуючи висновки щодо застосування пункт 2 частини 5 статті 41 Закону (у редакції Закону № 1530-ІХ), викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2025 у справі № 920/19/24, приймаючи до уваги, що відповідачі-1, 2 не надали суду належних та допустимих доказів на спростування позовних вимог в частині визнання недійсними Додаткових угод №1 від 09.10.2023 та №2 від 11.12.2023 до Договору, суд доходить висновку про задоволення у цій частині заявлених прокурором позовних вимог.

Судом встановлено, що сума надміру сплачених відповідачу-2 коштів, з урахуванням недійсності вищезазначених додаткових угод до Договору, складає 530 896,16 грн.

Як встановлено судом, матеріали справи не містять доказів повернення відповідачем-2 позивачу грошових коштів у сумі 530 896,16 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Частиною 1 статті 670 ЦК України встановлено, якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 1212 ЦК України положення цієї глави (глава 83 ЦК України) застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Оскільки Додаткові угоди №1, №2 до Договору є недійсними та не породжують правових наслідків, правовідносини між сторонами Договору щодо ціни електричної енергії, поставленої за Договором, мали регулюватись Додатком № 1 "Договірна ціна", підписаним сторонами при укладенні зазначеного договору, згідно з яким ціна за одиницю електричної енергії складає 4,72 грн з ПДВ за 1 кВт*год.

За Договором відповідачем-2 було поставлено 872 291 кВт/год., отже відповідач-1 мав сплатити 4 117 213,52 грн, тоді як фактично сплатив 4 648 109,68 грн, різниця становить 530 896,16 грн (4 648 109,68 грн - 4 117 213,52 грн).

Таким чином, грошові кошти в сумі 530 896,16 грн є такими, що були безпідставно одержані відповідачем-2, підстава їх набуття відпала, а тому відповідач-2 зобов`язаний їх повернути, що відповідає приписам статей 216, 1212 ЦК України.

Як установлено судом, що ДПУ МДЦ "АРТЕК" перебуває в управлінні Державного управління справами (п. 1.2 Статуту ДПУ МДЦ "АРТЕК", затвердженого розпорядженням керівника Державного управління справами від від 07.06.2019 №110), яке є головним розпорядником бюджетних коштів.

Враховуючи викладене, кошти у розмірі 530 896,16 грн підлягають стягненню з ТОВ "ЕНЕРГОПРОД СЕРВІС" (відповідача-2) на користь Державного управління справами (позивача) як головного розпорядника бюджетних коштів.

Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу, судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 ГПК України).

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Разом з цим судом враховано, що у справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи доказів та наведених доводів учасників справи була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків стосовно наявності підстав для задоволення позову не спростовує.

Стосовно розподілу судових витрат.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Частиною 1 статті 124 ГПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Прокурором у позовній заяві наведено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які понесла Прокуратура Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, який складається з суми сплаченого судового збору у розмірі 11 215,55 грн за подання позовної заяви (сплачений із застосуванням коефіцієнту 0,8 для пониження розміру судового збору відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", враховуючи, що позовна заява подана в електронній формі).

Відповідачі попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вони понесли і які очікують понести у зв`язку із розглядом справи суду не подали.

В матеріалах справи наявні докази сплати судового збору у розмірі 11 215,55 грн, який складається із суми 4 844,80 грн за дві вимоги немайнового характеру та 6 370,75 грн за вимогу майнового характеру.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на наведені приписи ст. 129 ГПК України, судовий збір в сумі 2 422,40 грн покладається на відповідача-1, в сумі 8 793,15 грн - на відповідача-2.

Керуючись ст. 4, 13, 73, 74, 76-80, 86, 123, 124, 129, 232, 233, 236, 238, 240, 241, 327 ГПК України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати недійсною Додаткову угоду № 1 від 09.10.2023 до Договору № 117/2023 від 13.07.2023, укладену між Державним підприємством України "МІЖНАРОДНИЙ ДИТЯЧИЙ ЦЕНТР "АРТЕК" (Україна, 04075, місто Київ, Пуща-Водиця, 14-та лінія; ідентифікаційний код 16502790) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЕНЕРГОПРОД СЕРВІС" (Україна, 04080, місто Київ, вулиця Новокостянтинівська, будинок 13/10, офіс 201; ідентифікаційний код 43630935).

3. Визнати недійсною Додаткову угоду № 2 від 11.12.2023 до Договору № 117/2023 від 13.07.2023, укладену між Державним підприємством України "МІЖНАРОДНИЙ ДИТЯЧИЙ ЦЕНТР "АРТЕК" (Україна, 04075, місто Київ, Пуща-Водиця, 14-та лінія; ідентифікаційний код 16502790) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЕНЕРГОПРОД СЕРВІС" (Україна, 04080, місто Київ, вулиця Новокостянтинівська, будинок 13/10, офіс 201; ідентифікаційний код 43630935).

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕНЕРГОПРОД СЕРВІС" (Україна, 04080, місто Київ, вулиця Новокостянтинівська, будинок 13/10, офіс 201; ідентифікаційний код 43630935) на користь Державного управління справами (Україна, 01220, місто Київ, вулиця Банкова, будинок 11; ідентифікаційний код 00037256) 530 896,16 грн (п`ятсот тридцять тисяч вісімсот дев`яносто шість гривень 16 коп.).

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕНЕРГОПРОД СЕРВІС" (Україна, 04080, місто Київ, вулиця Новокостянтинівська, будинок 13/10, офіс 201; ідентифікаційний код 43630935) на користь Прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя (Україна, 03150, місто Київ, вулиця Ділова, будинок 24; ідентифікаційний код 02911008) 8 793,15 грн (вісім тисяч сімсот дев`яносто три гривні 15 коп.) судового збору.

6. Стягнути з Державного підприємства України "МІЖНАРОДНИЙ ДИТЯЧИЙ ЦЕНТР "АРТЕК" (Україна, 04075, місто Київ, Пуща-Водиця, 14-та лінія; ідентифікаційний код 16502790) на користь Прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя (Україна, 03150, місто Київ, вулиця Ділова, будинок 24; ідентифікаційний код 02911008) 2 422,40 грн (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні 40 коп.) судового збору.

7. Після набрання рішенням законної сили видати накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку, передбаченому ст. 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повне рішення складено 26.03.2026

Суддя Оксана ГУМЕГА