УХВАЛА

19 березня 2026 року

м. Київ

cправа № 915/1235/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Волковицька Н. О. - головуючий, Могил С. К., Случ О. В.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Амальгама Люкс»

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 30.07.2025 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.02.2026 у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Амальгама Люкс»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Асгард»

про стягнення збитків в загальному розмірі 309 686,81 грн,

ВСТАНОВИВ:

06.03.2026 до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в електронному суді надійшла касаційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Амальгама Люкс» на рішення Господарського суду Миколаївської області від 30.07.2025 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.02.2026 у справі № 915/1235/24.

Обґрунтовуючи підстави звернення з касаційною скаргою, заявник посилається на наявність підстав оскарження судових рішень у справі №915/1235/24, передбачених п.п. а, б, в пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), зазначає, що скаржник об`єктивно позбавлений можливості у справі № 915/249/24, в якій подав позов про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, спростувати обставини, що саме відповідач є власником труб з частковою теплоізоляцією, які були прокладені, порушуючи межі земельної ділянки з кадастровим номером :02:056:0005, орендарем якої є Товариство з обмеженою відповідальністю «Амальгама Люкс», оскільки в оскаржуваних судових рішеннях суди проігнорували той факт, що саме Товариство з обмеженою відповідальністю «Асгард» є кінцевим вигодонабувачем використання цих труб, які поєднують його власні будівлі, та добровільно здійснив їх демонтаж внаслідок розпорядження власним майном.

Також заявник зазначає, що скарга порушує фундаментальне питання права, яке має виняткове значення для формування єдиної правозастосовчої практики: чи є особою, відповідальною за усунення перешкод та відшкодування пов`язаних з цим збитків, останній набувач (вигодонабувач) майна, що створює перешкоди, незалежно від його ролі у первинному створенні джерела таких перешкод?

Суди першої та апеляційної інстанцій, застосовуючи норми статей 22, 1166 Цивільного кодексу України, не врахували висновок Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, який полягає в тому, що належним відповідачем за негаторним позовом є останній набувач (особа, яка чинить перешкоди), а встановлення первинного забудовника (монтажника) не є обов`язковим для захисту порушеного права. Помилкове перенесення тягаря доказування цих обставин на позивача призвело до ухвалення необґрунтованих судових рішень в частині відмови у стягненні завданих збитків.

Крім цього, справа має виняткове значення для скаржника з огляду на сукупність унікальних обставин, які безпосередньо впливають на саму можливість в умовах воєнного стану здійснення господарської діяльності позивачем, українським виробником повного циклу виробництва, яке на власних виробничих потужностях випускає власну косметичну продукцію марковану власними торговельними марками.

За результатами перевірки матеріалів поданої касаційної скарги Верховний Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі № 915/1235/24 і в обґрунтування цієї відмови зазначає про таке.

За змістом пункту 1 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в)справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Частиною п`ятою статті 12 ГПК України передбачено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини сьомої зазначеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2024 установлено у розмірі 3 028,00 грн.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом розгляду за поданим у 2024 році позову у цій справі є стягнення 309 686,81 грн збитків, що менше п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028,00 грн х 500 = 1514000,00 грн), а тому у розумінні ГПК України оскаржувані судові рішення у справі № 915/1235/24 не підлягають касаційному оскарженню.

Фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження, буде впливати на значну кількість спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

Для віднесення справи до категорії спорів, що містять виключну правову проблему та стосується питання права, вирішення яких необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, така справа повинна мати певні ознаки, зокрема існування кількісних або якісних критеріїв, таких як:

- немає усталеної судової практики у застосуванні однієї і тієї ж норми права, в тому числі, наявність правових висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному;

- невизначеність законодавчого регулювання правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема, в тому числі необхідність застосування аналогії закону чи права;

- встановлення глибоких та довгострокових розходжень у судовій практиці у справах з аналогічними підставами позову та подібними позовними вимогами, а також наявність обґрунтованих припущень, що аналогічні проблеми неминуче виникатимуть у майбутньому.

При цьому, скаржник не наводить належних аргументів, які б свідчили про неоднозначність правозастосовчої практики у питанні застосування норм, зазначених ним у касаційній скарзі.

Отже, скаржник не довів, що ця справа має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, тоді як доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди з судовим рішенням щодо застосування норм законодавства, що є прерогативою судів попередніх інстанцій під час розгляду справи по суті, а тому не містить випадку, передбаченого підпунктом "а" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України.

Дослідивши зміст касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, колегія суддів зауважує, що сама лише вказівка на те, що справа має виняткове значення для скаржника без належного такого обґрунтування та за відсутності належних та допустимих доказів, не може бути визнана судом підставою, що підпадає під дію підпункту «в» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України.

Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду вважає за необхідне зазначити, що випадок можливості касаційного оскарження, передбачений підпунктом "б" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, обумовлює наявність розгляду іншої справи, в якій сторона позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскаржуваними судовими рішеннями.

Наведені скаржником у касаційній скарзі доводи, а також зміст оскаржуваних судових рішень у цій справі не дають підстав для висновку, що скаржник позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені судами, при розгляді справи № 915/249/24, оскільки питання обґрунтованості та доведеності заявлених вимог, у тому числі, щодо застосування чи незастосування обставин, встановлених у рішенні суду в іншій справі, є правом суду та вирішується ним на власний розсуд з огляду на обставини та наявні у справі докази, які є предметом судового розгляду.

Існування вказаної справи не є тією безумовною підставою для перегляду судового рішення у малозначній справі, оскільки скаржник належним чином не довів, що позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені оскаржуваними судовими рішеннями, при розгляді іншої справи.

Отже, тягар доказування наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини третьою статті 287 ГПК України, покладається на скаржника. Належних обґрунтувань про те, що ця справа має виняткове значення для скаржника, становить значний суспільний інтерес, а заявник позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, в іншій справі заявником також не наведено.

Касаційний господарський суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами «а»-«г» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки є виключенням із загального правила, й необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку буде порушено принцип "правової визначеності".

Доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі, зводяться до висловлення незгоди з прийнятим судовим рішенням, викладення власного бачення у питанні застосування правових норм, є проханням про повторний перегляд справи та переоцінку встановлених судами обставин, що виходить за межі повноважень Верховного Суду щодо розгляду скарг, чим покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

Фактично скаржник веде до заперечення встановлених судом попередньої інстанції обставин справи з одночасним тлумаченням стороною власного їх викладення, й в цілому до заперечення результату розгляду справи. Однак в контексті повноважень суду касаційної інстанції як "суду права", а не "суду фактів" та положень статті 300 ГПК України й враховуючи предмет та підстави позову даного спору, колегія суддів дійшла висновку, що зазначені доводи є необґрунтованими, а тому відсутні підстави для відкриття провадження у справі.

Додатково слід звернути увагу скаржника на те, що незгода із судовим рішенням суду попередньої інстанції не свідчить про неправильність застосування або порушення норм матеріального/процесуального права при його ухваленні, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок ухвалення цих рішень, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь позивача/відповідача є звичайним передбачуваним процесом.

Подана касаційна скарга фактично зводиться до спроби переконати суд у необхідності втрутитися у зміст оскаржуваних рішень, однак Верховний Суд не може ставити під сумнів законність рішень судів попередніх інстанцій тільки через те, що такі рішення оскаржено і скаржник вважає їх незаконними, а тому підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Амальгама Люкс» немає.

Зважаючи на обставини цієї справи та відсутність обґрунтованих підстав, що підпадають під дію виключень пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Амальгама Люкс» на підставі пункту 1 частини першої статті 293 цього ж Кодексу, оскільки її подано на судові рішення, яке не підлягає касаційному оскарженню.

За таких обставин, керуючись статтями 12, 163, 234, 287, 293 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Амальгама Люкс» на рішення Господарського суду Миколаївської області від 30.07.2025 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.02.2026 у справі № 915/1235/24.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Волковицька

Судді С. К. Могил

О. В. Случ