УХВАЛА

26 березня 2026 року

м. Київ

cправа № 916/906/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Булгакової І.В. (головуючий), Власова Ю.Л., Малашенкової Т.М.,

за участю секретаря судового засідання - Ксензової Г.Є.,

представників учасників справи:

прокурор - Єреп В.В. (посвідчення від 01.03.2023 № 076373),

позивача - Одеської міської ради - Явченко Д.В. (в порядку самопредставництва),

відповідача-1 - товариства з обмеженою відповідальністю "Брухто" - не з`явилися,

відповідача-2 - обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Пространство" - не з`явилися,

третьої особи - Управління капітального будівництва Одеської міської ради - не з`явилися,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Брухто" (далі - Товариство)

на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.01.2026 (головуючий суддя Богацька Н.С., судді: Діброва Г.І. і Принцевська Н.М.)

у справі № 916/906/25

за позовом виконувача обов`язків Київської окружної прокуратури міста Одеси (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Одеської міської ради (далі - Рада)

до: 1) Товариства;

2) обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Пространство" (далі - Кооператив),

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Управління капітального будівництва Одеської міської ради,

про солідарне стягнення 11 379 556,70 грн.

За результатами розгляду касаційної скарги Верховний Суд

ВСТАНОВИВ:

Прокурор в інтересах держави в особі Ради звернувся до суду з позовом до Товариства та Кооперативу про солідарне стягнення заборгованість зі сплати пайової участі замовників у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Одеси у сумі 10 127 304,96 грн, а також нараховані на суму боргу 204 207,31 грн 3% річних та 1 048 044,39 грн інфляційних втрат (з урахуванням заяви прокурора про виправлення прохальної частини позовної заяви, прийнятої судом).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у 2020 році відповідачами розпочато будівництво об`єкта "Нове будівництво пансіонату за адресою: м. Одеса, Київський район, вул. Дачна, 28, зі знесенням існуючих на ділянці будівель і споруд (ІІ черга будівництва). Коригування" (двох пускових комплексів), однак ними не було укладено з Радою відповідний договір про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури при будівництві об`єктів містобудування у місті Одесі, як і не було сплачено відповідну суму до місцевого бюджету до прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 25.06.2025 (суддя Літвінова В.В.) у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції виснував, що відповідачами здійснено будівництво пансіонату із спорудженням у його складі об`єкта соціальної інфраструктури - реабілітаційного центру, що звільняє відповідачів від обов`язку сплачувати пайову участь в силу приписів частини четвертої статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" (в редакції до 01.01.2020), а також пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" (далі - Закон України № 132-IX від 20.09.2019).

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.01.2026: зазначене рішення Господарського суду Одеської області від 25.06.2025 скасовано; позов задоволено; стягнуто солідарно з Товариства та Кооперативу на користь Ради 11 379 556,70 грн.

Апеляційний суд не погодився із позицією суду першої інстанції щодо відсутності підстав для сплати відповідачами як замовниками здійсненного будівництва пайової участі у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Одеси, оскільки, за висновком апеляційного суду, збудований відповідачами об`єкт будівництва не відноситься до об`єктів соціальної інфраструктури. Доказів будівництва відповідачами у складі пансіонату об`єктів соціальної інфраструктури матеріали справи не містять.

Не погоджуючись із постановою суду апеляційної інстанції, Товариство звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій на обґрунтування підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), посилається на порушення судом апеляційної інстанції процесуальних норм статей 79, 86, 236 ГПК України, а також неправильне застосування норм матеріального права, зокрема, статей 1, 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", пункту 2 розділу ІІ "Прикінцевих та перехідних положень" Закону України № 132-IX від 20.09.2019, без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування цих норм у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 14.12.2021 у справі № 643/21744/19, від 25.07.2018 у справі № 910/19020/17, від 09.07.2020 у справі № 910/9641/19, від 02.07.2025 у справі № 910/7196/24, від 26.11.2025 у справі № 910/12059/24.

Просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Прокурор подав відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на законність і обґрунтованість оскаржуваної постанови, просить залишити її без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Від інших учасників справи відзиви на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходили.

Від Товариства 19.03.2026 надійшли додаткові пояснення із запереченнями скаржника на відзив прокурора.

Від прокурора 23.03.2026 надійшли додаткові пояснення щодо уточненої касаційної скарги та додаткових пояснень Товариства.

Від Товариства 25.03.2026 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, призначеної на 26.03.2026 на 12:30, у зв`язку із перебуванням представника Товариства (адвоката Панчошак О.Д.) на лікарняному.

У судовому засіданні 26.03.2026 прокурор та представник Ради заперечили проти задоволення заявленого клопотання з огляду на те, що явка представників не визнавалася Судом обов`язковою, а доводи скаржника викладені у його касаційній скарзі.

Розглянувши клопотання Товариства, Верховний Суд не вбачає обґрунтованих підстав для його задоволення, оскільки явка представників сторін не визнавалася Судом обов`язковою і розгляд справи здійснюється за матеріалами касаційної скарги.

Перевіривши правильність застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального і процесуального права, відповідно до встановлених ними обставин справи, враховуючи підстави відкриття касаційного провадження, заслухавши доповідь судді-доповідача та пояснення прокурора та представника позивача, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі дозволу на виконання будівельних робіт від 27.01.2020 № ОД85, виданого Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Ради, Товариством та Кооперативом у період з 27.01.2020 по 06.03.2024 здійснено будівництво об`єкта "Нове будівництво пансіонату за адресою: м. Одеса, Київський район, вул. Дачна, 28, зі знесенням існуючих на ділянці будівель і споруд (ІІ черга будівництва). Коригування".

Згідно з Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000, об`єкт будівництва відноситься до пансіонатів - 1211.4.

Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Ради 07.05.2024, на підставі акта готовності об`єкта до експлуатації № AC01:7581-3661-1097-9342 від 04.04.2024 (1 редакція - від 06.03.2024), Товариству та Кооперативу видано сертифікат № ОД 40, що засвідчує відповідність закінченого будівництвом об`єкта (черги, окремого пускового комплексу) проектній документації та підтверджує його готовність до експлуатації (номер черги - 2, номер пускового комплексу - 1).

Відповідно до зазначеного сертифікату об`єкт будівництва має такі основні показники:

- найменування об`єкта згідно з проектом: "Нове будівництво пансіонату за адресою: м. Одеса, Київський район, вул. Дачна, 28, зі знесенням існуючих на ділянці будівель і споруд (ІІ черга будівництва). Коригування";

- дата початку будівництва: 27.01.2020;

- дата завершення будівництва: 06.03.2024;

- загальна вартість основних фондів, які приймаються в експлуатацію: 203 751,324 тис. грн.

Відомості щодо видачі відповідачам сертифікату № ОД 40 оприлюднено в Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва (https://econstruction.gov.ua/document_detail/doc_id=878301817/optype=100).

Окрім того, на підставі дозволу на виконання будівельних робіт від 27.01.2020 № ОД85, виданого Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Ради, Товариством та Кооперативом у період з 27.01.2020 до 01.10.2024 здійснено будівництво об`єкта "Нове будівництво пансіонату за адресою: м. Одеса, Київський район, вул. Дачна, 28, зі знесенням існуючих на ділянці будівель і споруд (ІІ черга будівництва). Коригування".

Згідно з Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000, об`єкт будівництва відноситься до пансіонатів - 1211.4.

Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Ради 08.11.2024, на підставі акта готовності об`єкта до експлуатації № AC01:9211-1631-3531-3519, Товариству та Кооперативу видано сертифікат № ОД 76, що засвідчує відповідність закінченого будівництвом об`єкта (черги, окремого пускового комплексу) проектній документації та підтверджує його готовність до експлуатації (номер пускового комплексу - 2).

Відповідно до зазначеного сертифікату об`єкт будівництва має такі основні показники:

- найменування об`єкта згідно з проектом: "Нове будівництво пансіонату за адресою: м. Одеса, Київський район, вул. Дачна, 28, зі знесенням існуючих на ділянці будівель і споруд (ІІ черга будівництва). Коригування";

- дата початку будівництва: 27.01.2020;

- дата завершення будівництва: 01.10.2024;

- загальна вартість основних фондів, які приймаються в експлуатацію: 49 431,3 тис. грн.

Відомості щодо видачі відповідачам сертифікату № ОД 76 оприлюднено в Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва (https://econstruction.gov.ua/document_detail/doc_id=111056715/optype=100).

Зазначені об`єкти будівництва (пускові комплекси 1 та 2) є окремо стоячими будівлями та не є сполученими між собою.

Відповідачами у актах про готовність об`єктів до експлуатації № AC01:7581-3661-1097-9342 та № AC01:9211-1631-3531-3519 вказано, що замовники звільняються від сплати коштів пайової участі на підставі підпункту 3 пункту 13 розділу І Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні".

Звертаючись із цим позовом прокурор стверджує, що відповідачі не укладали з Радою договір про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури при будівництві об`єктів містобудування у місті Одесі, що підтверджується листом Управління капітального будівництва Одеської міської ради від 14.11.2024 № 02-03/70. Водночас, відсутність укладеного договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту не усуває зобов`язання забудовника сплатити визначені суми, таке зобов`язання повинне бути виконане до прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію і спір у правовідносинах щодо сплати таких сум може виникнути лише щодо їх розміру.

З огляду на те, що відповідачі були зобов`язані сплатити кошти пайової участі за будівництво об`єкта, проте станом на теперішній час не сплатили їх, прокурор просить стягнути з Товариства та Кооперативу в солідарному порядку до місцевого бюджету заборгованість зі сплати пайової участі замовників у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Одеси у загальній сумі 10 127 304,96 грн, яка розрахована наступним чином:

- 8 150 052,96 грн (4% від 203 751 324 грн) по першому пусковому комплексу;

- 1 977 252 грн (4% від 49 431 300 грн) по другому пусковому комплексу.

Також прокурор просить стягнути з Товариства та Кооперативу в солідарному порядку 204 207,31 грн 3% річних та 1 048 044,39 грн інфляційних втрат, які розраховані наступним чином:

- по першому пусковому комплексу: 188 467 грн 3% річних та 957 752,80 грн інфляційних втрат (за період з 08.05.2024 до 13.02.2025);

- по другому пусковому комплексу: 15 740,31 грн 3% річних та 90 291,59 грн інфляційних втрат (за період з 09.11.202 до 13.02.2025).

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, Кооператив стверджує, що проєктом у спірних об`єктах будівництва передбачено розміщення реабілітаційного центру, на підтвердження чого надано:

- копію плану першого поверху Блоку "Д" (копія міститься в матеріалах цієї справи, в якому приміщення під № 119 має найменування: реабілітаційний центр (консульт. кабінети лікарів) площею 213,6 кв.м.;

- угоду про членство в кооперативі від 22.02.2023 № Е/Н-Д.1.1 (далі - Угода), укладену Кооперативом з товариством з обмеженою відповідальністю Центр відновної медицини та рухової реабілітації "Пространство движения" (за текстом Угоди - Асоційований член), предметом якої є набуття останнім прав на нерухоме майно (нежитлове приміщення будівельний № Д.1.1., комерційною площею 213,6 кв.м., яке розташоване на 1-му поверсі корпусу "Д" об`єкта будівництва) в об`єкті (пансіонат за адресою: м. Одеса, вул. Дачна, 28, корп. 1, розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :34:014:0120).

Так, за умовами пунктів 1.1, 1.2 Угоди, вона не передбачає інвестування та фінансування будівництва об`єктів житлового будівництва з використанням недержавних коштів, залучених від фізичних та юридичних осіб. Право Кооперативу на укладання Угоди підтверджується дозволом на виконання будівельних робіт від 21.01.2020 № ОД85, виданим Управлінням Державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, найменування об`єкту будівництва "Нове будівництво пансіонату за адресою: м. Одеса, Київський район, вул. Дачна, 28, зі знесенням існуючих на ділянці будівель і споруд" (II черга будівництва).

Згідно з розділом 2 Угоди, терміни вживаються в такому значенні:

- Об`єкт будівництва, Об`єкт - пансіонат за адресою м. Одесу, вул. Дачна, 28 корпус 1, розташований на земельній ділянці кадастровий номер :34:014:0120;

- Нерухоме майно - нежитлове приміщення будівельний N° Д.1.1, комерційною площею 213,6 кв. м., яке розташоване на 1-му поверсі секції 1 корпусу "Д" Об`єкта будівництва. Нерухоме майно є новозбудованим приміщенням, що буде використовуватися Покупцем для власних потреб. Право власності Покупця на Нерухоме майно виникає в порядку, визначеному цивільним законодавством України;

- Нерухоме майно - окремий об`єкт нерухомого майна, який власник отримує у використання, як єдине ціле. Нерухоме майно - окремий об`єкт права власності, що не є складовою частиною іншої нерухомої речі (об`єкту нерухомого майна) та не утворює із іншими нерухомими речами (об`єктами нерухомого майна) складну річ. Нерухоме майно не є приналежністю будівлі або будь-якої іншої нерухомості. Відчуження Нерухомого майна не пошкоджує та не знецінює Об`єкт, в якому воно розташоване. Нерухоме майно є окремим об`єктом цивільних прав та має самостійну цивільну оборотоздатність. Нежитлове приміщення - нежитлове ізольоване приміщення, розташоване в Об`єкті, яке відділене від інших суміжних приміщень стінами без отвору або глухими перегородками та має самостійний вихід на сходову клітку (коридор загального користування). Нерухоме майно буде використовуватися Асоційованим членом Кооперативу відповідно до його функціонального призначення для розміщення реабілітаційного центру. Право власності Асоційованого члену Кооперативу на Нерухоме майно виникає в порядку, визначеному діючим законодавством України. До виникнення права власності Асоційованого члена Кооперативу на Нерухоме майно як на нерухомість Асоційований член Кооперативу не має права розпоряджатися Нерухомим майном як нерухомістю;

- Пай - майновий поворотний внесок члена (асоційованого члена) Кооперативу у створення та розвиток кооперативу, який здійснюється шляхом передачі кооперативу грошей в порядку визначеному Угодою та додатками до неї.

Окрім того, Кооператив подав заяву про застосування процесуальних строків, в якій зазначає, що прокурор звернувся з позовом 10.03.2025, тобто пропустив строк позовної давності, оскільки, як зазначає сам прокурор, пайова участь повинна була бути сплачена в 2020 році, тому, на думку Кооперативу, строк позовної давності сплив 31.12.2023.

За наслідками розгляду заявленого прокурором в інтересах держави в особі Ради позову, суди попередніх інстанцій дійшли єдиного висновку про те, що:

- прокурором підтверджено підстави для представництва інтересів держави у спірних правовідносинах;

- прокурором не пропущено строк позовної давності, оскільки пунктом 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Водночас суди дійшли протилежних висновків по суті спору щодо наявності підстав для його задоволення.

Так, суди попередніх інстанцій виходили з того, що Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності" визначені правові та організаційні основи містобудівної діяльності в Україні, відповідно до статті 1 якого замовником будівництва визначається фізична чи юридична особа, яка має у власності чи користуванні одну чи декілька земельних ділянок або у власності чи управлінні будівлю/споруду і має намір щодо виконання підготовчих та/або будівельних робіт.

Відповідно до статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" (в редакції до 01.01.2020) порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону.

Замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

До пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту не залучаються замовники у разі будівництва, зокрема, об`єктів будівництва за умови спорудження на цій земельній ділянці об`єктів соціальної інфраструктури.

Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами. При цьому не враховуються витрати на придбання та виділення земельної ділянки, звільнення будівельного майданчика від будівель, споруд та інженерних мереж, влаштування внутрішніх і позамайданчикових інженерних мереж і споруд та транспортних комунікацій.

У разі якщо загальна кошторисна вартість будівництва об`єкта не визначена згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами, вона визначається на основі встановлених органом місцевого самоврядування нормативів для одиниці створеної потужності.

Встановлений органом місцевого самоврядування для замовника розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту не може перевищувати граничний розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту.

Граничний розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту з урахуванням інших передбачених законом відрахувань не може перевищувати:

1) 10 відсотків загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта - для нежитлових будівель та споруд;

2) 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта - для житлових будинків.

Органам місцевого самоврядування забороняється вимагати від замовника будівництва надання будь-яких послуг, у тому числі здійснення будівництва об`єктів та передачі матеріальних або нематеріальних активів (зокрема житлових та нежитлових приміщень, у тому числі шляхом їх викупу), крім пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, передбаченої цією статтею, а також крім випадків, визначених частиною п`ятою статті 30 цього Закону.

Розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається протягом десяти робочих днів з дня реєстрації органом місцевого самоврядування звернення замовника про укладення договору про пайову участь та доданих до нього документів, що підтверджують вартість будівництва об`єкта, з техніко-економічними показниками.

У разі зміни замовника розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту зменшується на суму коштів, сплачених попереднім замовником відповідно до укладеного ним договору про пайову участь.

Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію.

Істотними умовами договору є:

1) розмір пайової участі;

2) строк (графік) сплати пайової участі;

3) відповідальність сторін.

Невід`ємною частиною договору є розрахунок величини пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту.

Кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту сплачуються в повному обсязі до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається договором.

Кошти, отримані як пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, можуть використовуватися виключно для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури відповідного населеного пункту.

Інформація щодо договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту та його виконання зазначається у декларації про готовність об`єкта до експлуатації або в акті готовності об`єкта до експлуатації.

Однак, Законом України № 132-IX від 20.09.2019 статтю 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" виключено з 01.01.2020.

При цьому, пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 132-IX від 20.09.2019 встановлено, що договори про сплату пайової участі, укладені до 1 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання.

Установлено, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (далі за текстом Закону - пайова участь) у такому розмірі та порядку:

1) розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом):

для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта;

для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування;

2) пайова участь не сплачується у разі будівництва:

об`єктів будь-якого призначення на замовлення державних органів або органів місцевого самоврядування за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів;

будівель навчальних закладів, закладів культури, фізичної культури і спорту, медичного і оздоровчого призначення;

будинків житлового фонду соціального призначення та доступного житла;

індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків загальною площею до 300 квадратних метрів, господарських споруд, розташованих на відповідних земельних ділянках;

об`єктів комплексної забудови територій, що здійснюється за результатами інвестиційних конкурсів або аукціонів;

об`єктів будівництва за умови спорудження на цій земельній ділянці об`єктів соціальної інфраструктури;

об`єктів, що споруджуються замість тих, що пошкоджені або зруйновані внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного або природного характеру;

об`єктів, передбачених Державною цільовою програмою підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу, за рахунок коштів інвесторів;

об`єктів інженерної, транспортної інфраструктури, об`єктів енергетики, зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу);

об`єктів у межах індустріальних парків на замовлення ініціаторів створення індустріальних парків, керуючих компаній індустріальних парків, учасників індустріальних парків;

об`єктів, які згідно з державним класифікатором будівель та споруд належать до будівель сільськогосподарського призначення, лісництва та рибного господарства;

об`єктів, які згідно з державним класифікатором будівель та споруд належать до будівель промислових;

об`єктів, які згідно з державним класифікатором будівель та споруд належать до силосів для зерна та складських майданчиків (для зберігання сільськогосподарської продукції);

3) замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта. Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва;

4) пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію;

5) кошти, отримані як пайова участь, можуть використовуватися виключно для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури відповідного населеного пункту;

6) інформація щодо сплати пайової участі зазначається у декларації про готовність об`єкта до експлуатації або в акті готовності об`єкта до експлуатації.

Як виснували суди, за змістом статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" вбачалося, що якщо об`єкт будівництва не відносився до переліку об`єктів, у разі будівництва яких замовники не залучалися до пайової участі, укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, який опосередковував перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів пайової участі, було обов`язковим через пряму вказівку закону.

Верховний Суд, вирішуючи спори щодо участі замовника будівництва у створенні і розвитку інфраструктури населеного пункту, неодноразово зазначав, що відсутність укладеного договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту не усуває зобов`язання забудовника сплатити визначені суми, таке зобов`язання має бути виконано до прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію і спір у правовідносинах щодо сплати таких сум може виникнути лише щодо їх розміру.

Разом з тим 20.09.2019 прийнято Закон України № 132-ІХ від 20.09.2019, яким внесено зміни, зокрема, у Закон України "Про регулювання містобудівної діяльності" шляхом виключення із його тексту, зокрема, статті 40.

Після 01.01.2020 набула чинності норма пункту 13 розділу І Закону України № 132-ІХ від 20.09.2019, якою скасовано обов`язок забудовників укладати договори пайової участі з органами місцевого самоврядування, закріплений у статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", тому, враховуючи, що під час дії цієї норми договір пайової участі не укладено, правовідносини з оплати участі в інфраструктурі населеного пункту до її виключення не виникли.

Водночас у розділі ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України № 132-IX від 20.09.2019 передбачено порядок пайової участі замовника будівництва, який впроваджено законодавцем для:

- об`єктів будівництва, зведення яких розпочато у попередні роки, однак які станом на 01.01.2020 не були введені в експлуатацію, а договори про сплату пайової участі між замовниками та органами місцевого самоврядування до 01.01.2020 не були укладені;

- об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році.

У абзаці другому пункту 2 розділу ІІ Закону України № 132-IX від 20.09.2019 законодавець чітко визначив розмір та порядок пайової участі замовників будівництва у разі, якщо будівництво об`єктів було розпочато до внесення законодавчих змін (до 01.01.2020), якщо станом на 01.01.2020 такі об`єкти не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені, але обов`язок щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів пайової участі не перестав існувати після 01.01.2020.

Так, абзацом другим пункту 2 розділу ІІ Закону України № 132-IX від 20.09.2019 встановлено, що:

- розмір пайової участі, який протягом 2020 року замовники будівництва перераховують до відповідного місцевого бюджету для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, - для житлових будинків 2% вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом);

- порядок пайової участі - замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта. Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва. Пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію.

При цьому не йдеться про наявність у замовника будівництва обов`язку щодо звернення до органу місцевого самоврядування із заявою про укладення договору пайової участі, як це було передбачено статтею 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".

За висновками судів, системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що обов`язок замовника будівництва щодо звернення у 2020 році до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва виникає:

- для об`єктів, будівництво яких розпочато у попередні роки, якщо станом на 01.01.2020 вони не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені, - протягом 10 робочих днів після 01.01.2020;

- для об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році, - протягом 10 робочих днів після початку такого будівництва.

Аналогічні правові висновки наведені Верховним Судом у постановах від 07.09.2023 у справі № 916/2709/22 та від 04.04.2024 у справі № 923/1306/21.

Апеляційний суд також звернув увагу на те, що у постанові від 14.12.2021 у справі № 643/21744/19 Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи питання відступу від правових позицій касаційних судів та визначаючи належний спосіб захисту порушеного права, наголосила на тому, що:

- з 01.01.2020 скасовано дію статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", яка передбачала обов`язкове укладення договору, тому визнання судом договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладеним та встановлення цивільних прав та обов`язків сторін договору на майбутнє на підставі нормативно-правового акта, який було скасовано, суперечитиме принципу правової визначеності та не дозволить суду захистити право сторони належним способом. Відтак якщо на час здачі новозбудованого об`єкта до експлуатації або ухвалення судового рішення було скасовано норму статті закону, яка зобов`язувала укласти договір про участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, то суд не має підстав для задоволення позову обраним позивачем способом, а саме: зобов`язати укласти договір або визнати договір укладеним;

- у постановах Верховного Суду від 30.07.2020 у справі № 909/1143/19, від 30.09.2020 у справі № 904/4442/19, від 04.02.2021 у справі № 904/2468/19 та від 27.05.2021 у справі № 201/14195/18 суди розглянули спори про визнання укладеним договору про пайову участь замовника будівництва у створенні та розвитку інфраструктури населеного пункту при чинності на час виникнення спірних правовідносин та на момент звернення позивача до суду норми статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", яка зобов`язувала замовника будівництва укласти вказаний договір, однак за відсутності вказаної норми на час розгляду справи. Водночас у постановах Верховного Суду від 13.01.2021 у справі № 922/267/20 та від 23.03.2021 у справі № 904/454/18 суди розглянули вказані вище спори при втраті чинності норми статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" ще на час звернення позивача до суду, однак вона також була чинною на час виникнення спірних правовідносин;

- відмовляючи у задоволенні позовних вимог, касаційні суди дійшли висновку про те, що необхідною умовою для укладення договору за рішенням суду є наявність на час виникнення правовідносин відповідних положень закону про обов`язковість укладення договору. Однак, оскільки станом на час розгляду справи відсутнє положення закону, яке б зобов`язувало відповідача укласти з позивачем договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, суд не наділений повноваженнями визнати укладеним такий договір, обов`язковість якого для відповідача законом не передбачена;

- зазначені висновки Верховного Суду узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у цій справі, а тому підстав для відступу від них немає;

- у зв`язку з відмовою забудовника від укладання договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту права органу місцевого самоврядування на отримання коштів на розвиток інфраструктури населеного пункту є порушеними і в органу місцевого самоврядування виникає право вимагати стягнення коштів, обов`язок сплати яких був встановлений законом. У такому разі суд має виходити з того, що замовник будівництва без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту, а отже, зобов`язаний повернути ці кошти на підставі частини першої статті 1212 ЦК України;

- у разі порушення зобов`язання з боку замовника будівництва щодо участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту у правовідносинах, які виникли до внесення змін у законодавство щодо скасування обов`язку замовника будівництва укласти відповідний договір, орган місцевого самоврядування вправі звертатись з позовом до замовника будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів. Саме такий спосіб захисту буде ефективним та призведе до поновлення порушеного права органу місцевого самоврядування.

З урахуванням наведених положень Закон України "Про регулювання містобудівної діяльності", Закону України № 132-ІХ від 20.09.2019, а також висновків Верховного Суду щодо їх застосування, суд першої інстанцій виснував відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на те, що:

- пайова участь не сплачується у разі будівництва об`єктів будівництва за умови спорудження на цій земельній ділянці об`єктів соціальної інфраструктури (частина четверта статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" (в редакції до 01.01.2020) і пункт 2 "Прикінцевих та перехідних положень" Закону України № 132-IX від 20.09.2019);

- у спірному випадку відповідно до проекту відбулось будівництво об`єкта із спорудженням на цій земельній ділянці об`єкту соціальної інфраструктури - реабілітаційного центру;

- прокурором не наведено норм права, які б передбачали вимогу, що такий об`єкт соціальної інфраструктури має бути споруджено згідно з відповідною затвердженою містобудівною документацією на місцевому рівні (генеральний план населеного пункту, план зонування території, детальний план території);

- законодавство не встановлює умовою для незалучення замовника до пайової участі передачу споруджених об`єктів соціальної інфраструктури до комунальної власності територіальне громади міста та не вимагає, щоб вартість будівництва об`єктів соціальної інфраструктури дорівнювала або перевищувала розмір пайової участі за об`єктом. Крім того, норми Закону не встановлюють інших можливих варіантів дій у разі спорудження замовником об`єктів соціальної інфраструктури, окрім як незалучення замовника до сплати пайової участі, зокрема, не передбачає можливості зменшення розміру пайової участі за рішенням міської ради на вартість збудованих ним та переданих до комунальної власності територіальної громади міста об`єктів соціальної сфери.

Апеляційний суд не погодився з такими висновками суду першої інстанцій, виснував наявність підстав для задоволення заявленого позову з огляду на таке:

- будівництво відповідачами об`єкта розпочато у 2020 році, а саме 27.01.2020, а тому у відповідачів, як замовників, виник обов`язок протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до Ради із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва та після отримання розрахунку пайової участі щодо об`єкта будівництва сплатити її до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію. ;

- відповідачами не подано жодного доказу на підтвердження звернення до Ради протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, як і не надано доказів сплати пайової участі;

- жодних підтверджень факту наявності будівництва будь-якої соціальної сфери у дозволі на виконання будівельних робіт та актах готовності об`єкта до експлуатації передбачено (зазначено) не було (у актах про готовність об`єктів до експлуатації № AC01:7581-3661-1097-9342 та № AC01:9211-1631-3531-3519 зазначено, що замовники звільняються від сплати коштів пайової участі на підставі підпункту 3 пункту 13 розділу І Закону України № 132-IX від 20.09.2019, а не на підставі підпункту 6 пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону (у зв`язку з будівництвом на земельній ділянці об`єктів соціальної інфраструктури);

- щодо наданих Кооперативом копії плану першого поверху Блок "Д" та Угоди, апеляційний суд погодився з доводами та аргументами прокурора про те, що поняття "збудовано реабілітаційний центр" та "приміщення, яке може використовуватись як реабілітаційний центр" не є тотожними. У матеріалах справи відсутні докази того, що будь-якою особою оформлено право власності на такий об`єкта нерухомості, як реабілітаційний центр, розташований на земельній ділянці (де розташовано сам пансіонат);

- відповідно Державного класифікатора будівель та споруд, об`єкт будівництва, збудований відповідачами, віднесено до пансіонатів (код 1211.4, підрозділ будівлі готельні), однак будівлі, що використовуються для функціональної реабілітації класифікуються за іншим кодом (за кодом 1264 - Будівлі закладів охорони здоров`я та соціального захисту населення);

- у випадку, якщо замовником об`єкта будівництва не буде дотримано передбаченого "Прикінцевими та перехідними положеннями" Закону України № 132-ІХ від 20.09.2019 обов`язку щодо перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (пайової участі) саме до дати прийняття такого об`єкта в експлуатацію, то, враховуючи викладені у постанові від 14.12.2021 у справі № 643/21744/19 висновки Великої Палати Верховного Суду, належним та ефективним способом захисту є звернення в подальшому органів місцевого самоврядування з позовом до замовників будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі на підставі статті 1212 ЦК України. Така позиція підтримана Верховним Судом, зокрема, в постановах від 20.07.2022 у справі № 910/9548/21, від 13.12.2022 у справі № 910/21307/21, від 07.09.2023 у справі № 916/2709/22;

- у спірному випадку збудований відповідачами об`єкт ("Нове будівництво пансіонату за адресою: м. Одеса, Київський район, вул. Дачна, 28, зі знесенням існуючих на ділянці будівель і споруд (ІІ черга будівництва). Коригування" (два пускових комплекса)) відповідно до підпункту 14.1.1291 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України відноситься до об`єктів нежитлової нерухомості, а тому прокурором правильно розрахований розмір пайової участі - 4% від загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта;

- перевіривши здійснені прокурором розрахунки розміру пайової участі, який мав бути сплачений відповідачами, а також компенсаційних нарахувань, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, апеляційний суд погодився з ними.

Отже, відмінність результатів розгляду спору судами попередніх інстанцій (суд першої інстанцій виснував відсутність підстав для задоволення позову, а апеляційний суд їх наявність) обумовлена протилежними висновками судів щодо доведеності обставин (факту) здійснення відповідачами будівництва у складі пансіонату об`єкта соціальної інфраструктури - реабілітаційного центру, що звільняє відповідачів від обов`язку сплачувати пайову участь.

Товариство не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм статей 79, 86, 236 ГПК України, а також неправильне застосування норм статей 1, 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", пункту 2 розділу ІІ "Прикінцевих та перехідних положень" Закону України № 132-IX від 20.09.2019, без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування цих норм у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 14.12.2021 у справі № 643/21744/19, від 25.07.2018 у справі № 910/19020/17, від 09.07.2020 у справі № 910/9641/19, від 02.07.2025 у справі № 910/7196/24, від 26.11.2025 у справі № 910/12059/24.

Верховний Суд звертає увагу, що оцінюючи доводи скаржника, в силу меж перегляду справи в суді касаційної інстанції, передбачених статтею 300 ГПК України, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює виключно перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів касаційної скарги про неврахування висновків Верховного Суду щодо застосування цих норм у подібних правовідносинах, не здійснюючи при цьому оцінку доказів та не надаючи перевагу одним доказам над іншими, що є прерогативою судів першої та апеляційної інстанції.

Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Касаційне провадження у справі відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судовому рішенні Великої Палати Верховного Суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і в разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі недостатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить у першу чергу від позиції сторін спору, а також доводів і доказів, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, визначають фактичний склад у справі, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування, який може змінюватися в процесі її розгляду.

Водночас, Верховний Суд у силу приписів статті 300 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові судів попередніх інстанцій чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Так, у справі № 910/19020/17 товариство звернулося з позовом до Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання недійсними з моменту укладення договорів пайової участі у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва та стягнення 62 974 504,02 грн, як наслідків недійсності цих правочинів.

Позов, з посиланням на абзац 6 частини четвертої статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", обґрунтований тим, що позивач є забудовником, категорія яких не залучається до сплати пайової участі у зв`язку зі одночасним спорудженням в складі об`єкта будівництва, крім будинків (за якими сплачено пайову участь), і об`єктів соціальної інфраструктури (дитячих дошкільних установ) на тій же земельній ділянці. Також позивач у позовній заяві зазначає, що оспорювані правочини укладені під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, зміст договорів пайової участі прямо суперечить вимогам законодавства, договори пайової участі укладені проти волі позивача та третьої особи.

Суди першої та апеляційної інстанцій позов задовольнили (з урахуванням зміни апеляційним судом резолютивної частини рішення суду першої інстанції), з чим погодився і Верховний Суд у постанові від 25.07.2018.

Як встановлено судами у межах справи № 910/19020/17 спірними договорами передбачено, що їх предметом є сплата пайової участі у зв`язку з будівництвом житлових будинків "в складі проекту будівництва багатоповерхових житлових будинків з торговельно-офісно-розважального та соціально-побутового призначення між вул. Бориса Гмирі та вул. Колекторною в Дарницькому районі м. Києва" на цій же земельній ділянці позивачем побудовано навчальний дошкільний заклад на 120 місць № 56. 1 черга будівництва пусковий комплекс Х, п. 13 та ведеться будівництво Дитячого дошкільного навчального закладу на 260 місць.

Судами попередніх інстанцій з`ясовано, що укладення оспорюваних договорів пайової участі у спірному випадку прямо суперечить вимогам абзацу шостого пункту 4 статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", оскільки позивач, який є замовником будівництва, здійснює спорудження на земельній ділянці в складі об`єкта будівництва, крім житлових будинків, і об`єктів соціальної сфери, позивач не повинен залучатись до пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, а відтак не повинен укладати договори про сплату такої пайової участі.

За наслідками перегляду справи № 910/19020/17, залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій, Верховний Суд у постанові від 25.07.2018, зокрема, зазначив, що:

- суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про те, що позивач і третя особа укладали договори пайової участі під впливом тяжких для них обставин і на вкрай невигідних умовах. Без укладення позивачем оспорюваних договорів неможливо було б ввести об`єкти в експлуатацію чи порушувались би права третіх осіб (інвесторів). Отже, укладаючи оспорювані договори пайової участі позивач і третя особа не діяли вільно, а укладення таких договорів не відповідало їх волі, а відтак, наведені обставини у сукупності є підставою визнання таких договорів пайової участі недійсними;

- зважаючи, на імперативні приписи абзацу 6 частини четвертої статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", підтвердження наявними в матеріалах справи документами та матеріалами здійснення позивачем спорудження в складі об`єкта будівництва на цій земельній ділянці і об`єктів соціальної інфраструктури, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про те, що позивач не повинен залучатись до пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, а відтак позовні вимоги щодо визнання недійсними договорів пайової участі та застосування наслідків недійсності вказаних правочинів (повернення отриманого по недійсних договорах) є обґрунтованими, такими, що підтверджуються належними та допустимими доказами, та підлягаю задоволенню в повному обсязі.

У справі № 910/9641/19 товариство звернулося з позовом до Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання недійсним з моменту укладення договору пайової участі у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва.

Позов обґрунтовано тим, що оспорюваний договір пайової участі з моменту його укладення є недійсними з огляду на те, що:

- зміст договору пайової участі прямо суперечить вимогам законодавства, що є підставою для визнання його недійсним, адже до пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту не залучаються замовники у разі будівництва об`єктів будівництва за умови спорудження на цій же земельній ділянці об`єктів соціальної інфраструктури (абзац шостий частини четвертої статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності").

- договір пайової участі укладений позивачем під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, що передбачено статтею 233 ЦК України, а також проти волі позивача, що не відповідає частині третій статті 203 цього Кодексу.

Суди першої та апеляційної інстанції позов задовольнили.

Суди встановили, що на виконання Містобудівних умов та обмежень, а також договірних зобов`язань, товариство одночасно із спорудженням житлового будинку поз. № 26 за ГП у складі об`єкта будівництва здійснило спорудження на цій же земельній ділянці (кадастровий номер :90:290:0031) об`єктів соціальної інфраструктури, а саме: дитячої дошкільної установи на 120 місць (поз. № 56 за ГП) та дитячого дошкільного навчального закладу на 260 місць (поз. № 57 за ГП).

Суди виснували, що позивачем наведено належні та допустимі докази одночасного спорудження товариством у складі об`єкта будівництва разом із житловим будинком поз. № 26 за ГП об`єктів соціальної сфери, а саме дитячих дошкільних установ (поз. 56, 57 за ГП).

Верховний Суд у постанові від 09.07.2020 погодився із висновками судів попередні інстанцій про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки укладення оспорюваного договору пайової участі прямо суперечить імперативним вимогам абзацу шостого пункту 4 статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", з врахуванням встановлених господарськими судами обставин, що позивач, який є замовником будівництва, здійснює спорудження на земельній ділянці у складі об`єкта будівництва, крім житлових будинків, і об`єкти соціальної інфраструктури.

У справі № 910/7196/24 Департамент економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) звернувся з позовом до товариства про стягнення 2 098 872,00 грн пайового внеску на бюджетний рахунок бюджету розвитку спеціального фонду міського бюджету.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач порушив вимоги Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 132-IX від 20.09.2019 та не сплатив пайовий внесок до введення об`єкта в експлуатацію, без достатньої правової підстави та за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури міста Києва, у зв`язку з чим зобов`язаний повернути ці кошти на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погодився апеляційний господарський суд, що позивач не довів неправомірність відмови відповідача від пайової участі в розвитку інфраструктури, а виходячи з Порядку залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі замовників у розвитку інфраструктури міста Києва, споруджений об`єкт фактично підпадає під поняття "паркінг" і звільняється від пайової участі у розвитку інфраструктури.

Суди, здійснивши оцінку наданих сторонами доказів, дійшли висновку, що збудований відповідачем об`єкт підпадає під визначення паркінгу, наведене у Порядку і звільняється від пайової участі у розвитку інфраструктури.

Суди виснували, що враховуючи, що Державний класифікатор будівель та споруд відносить "стоянки автомобільні криті" до класу "гаражі", а окремого, відмінного від "гаражу", визначення "стоянки автомобільної критої" законодавство не передбачає, положення Порядку та ДБН свідчать, що чинне законодавство не розрізняє поняття "Паркінг" та "Гараж", до якого, зокрема, віднесені "Стоянки автомобільні криті" (як підклас "Гаражу"), а визначення вказаних термінів/понять є абсолютно тотожним, оскільки визначення поняття "Паркінг", що наведене в Порядку на 100% збігається з визначенням "Гараж", що наведено в ДБН.

Враховуючи положення, зокрема, Порядку, Додатку Б до ДБН В.2.3-15:2007 "Автостоянки і гаражі для легкових автомобілів", Верховний Суд у постанові від 02.07.2025 погодився з такими висновками судів попередніх інстанцій.

У справі № 910/12059/24 Департамент економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) звернувся з позовом до Національного технічного університету України "Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського" та товариства про стягнення солідарно безпідставно збережених грошових коштів пайового внеску на створення соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва.

Позов мотивовано тим, що відповідачі в порушення вимог Порядку залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі замовників у розвитку інфраструктури міста Києва, розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України № 132-IX від 20.09.2019 не звернулися до позивача із заявою про визначення розміру пайової участі об`єкта будівництва через 10 робочих днів після 01.01.2020 та до введення об`єкта будівництва в експлуатацію, і не сплатили пайовий внесок до державного бюджету.

Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли протилежних висновків щодо наявності підстав для задоволення позову.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність у відповідачів, як замовників будівництва, обов`язку, встановленого нормами "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України № 132-IX від 20.09.2019 щодо сплати пайової участі до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію, тоді як збудований вид будівлі (гуртожиток) не входить до переліку об`єктів, які згідно з пунктом 4.2 розділу IV Порядку не залучаються до пайової участі у розвитку інфраструктури у разі нового будівництва та/або реконструкції на території міста Києва. При цьому суд першої інстанції погодився із розрахунком позивача розміру пайової участі (внеску) у створенні і розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва.

Так, суд першої інстанції виходив із того, що:

- відповідно до Національного класифікатора України НК 018:2023 вид будівель "Будівлі закладів освіти та дослідних закладів" не охоплює гуртожитки для студентів;

- обов`язковою умовою застосування відповідної норми Закону України № 132-IX від 20.09.2019 є спорудження об`єктів соціальної інфраструктури на одній земельній ділянці з об`єктом будівництва, щодо якого заявляється звільнення від сплати пайової участі.

Апеляційний суд рішення суду першої інстанції скасував та прийняв нове рішення про відмову в позові з огляду на те, що:

- відповідно до частини першої статті 70 Закону України "Про вищу освіту" матеріально-технічна база закладів вищої освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші матеріальні цінності. Згідно із абзацом 2 пункту 1, абзацом 1 пункту 2 розділу 1 Положення про особливості користування гуртожитками закладів фахової передвищої та вищої освіти, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки № 142 від 21.11.2019, гуртожиток закладу освіти є частиною його цілісного майнового комплексу. У зв`язку з чим суд апеляційної інстанції виснував, що майно закладу освіти - це не тільки навчальний заклад, а й будівлі, споруди, землі, комунікації, обладнання та інші цінності підприємств системи освіти;

- Закон України № 132-ІХ від 20.09.2019 не містить положення стосовно визначення виду будівель навчальних закладів відповідно до Державного класифікатора будівель і споруд на рівні підкласу, тоді як вища юридична сила закону полягає у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні їм суперечити, а відтак, у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону необхідно застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу;

- з встановлених у справі обставин убачається, що замовником будівництва у спірних правовідносинах є саме відповідач-1, у зв`язку з чим відповідач-2 є неналежним відповідачем у цій справі;

- гуртожиток по вул. Виборзькій, між будинками № 2 та № 6 у Солом`янському районі міста Києва перебуває на балансі відповідача-1 та є частиною його цілісного майнового комплексу, тобто будівлею навчального закладу і відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону № 132-IX від 20.09.2019 за такий об`єкт пайовий внесок не сплачується, що виключає наявність у замовника будівництва обов`язку зі сплати спірної суми.

За наслідками перегляду справи № 910/12059/24 Верховний Суд у постанові від 26.11.2025, зокрема, зазначив таке: "…при ухваленні Закону № 132-IX законодавець мав на меті надати пільговий режим не лише тим об`єктам, у яких безпосередньо здійснюється освітній процес, а й усім будівлям, які є функціонально необхідними для забезпечення повноцінної діяльності навчального закладу як цілісного освітнього комплексу. Зазначене охоплює, зокрема, гуртожитки, бібліотеки, їдальні, спортивні споруди, адміністративні та допоміжні приміщення тощо, які, хоч і не є "навчальними приміщеннями" у вузькому розумінні цього визначення, однак становлять невід`ємну частину інфраструктури закладу освіти та спрямовані на задоволення потреб його здобувачів, педагогічного складу й обслуговуючого персоналу…

… 5.45. Таким чином, гуртожиток по вул. Виборзькій, між будинками № 2 та № 6 у Солом`янському районі міста Києва, перебуває на балансі Університету та є частиною його цілісного майнового комплексу, будівництво якого спрямовано на досягнення цілей, пов`язаних з навчальним процесом.

5.46. При зверненні з позовом Департаментом не надано доказів того, що об`єкт будівництва за встановленими у справі обставинами виконує самостійне, відокремлене від освітньої діяльності житлове чи інше призначення.

5.47. Відтак, ураховуючи приписи Класифікатора № 3593, такий об`єкт підлягає віднесенню саме до будівель навчальних закладів у розумінні Закону № 132-IX.

5.48. З огляду на це сам по собі той факт, що у сертифікаті Державної інспекції архітектури та містобудування України від 01.10.2021 № ІУ62 про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів за проєктом "Гуртожиток по вул. Виборзькій, між будинками № 2 та № 6 у Солом`янському районі міста Києва" та у відомостях Реєстру будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва щодо технічної інвентаризації ТІ01:8931-2762-7872-7955 зазначено код "1130", який є відмінним від коду 1263 "Будівлі закладів освіти та дослідних закладів", не може розцінюватися як єдиний належний доказ невідповідності спірного об`єкта критеріям будівлі навчального закладу. Така відмінність у визначенні підкласу об`єкта згідно з Класифікатором № 3593 не спростовує висновків щодо його функціонального призначення як складової майнового комплексу закладу освіти, яке повинно визначатися не лише формальною класифікацією, а й реальними обставинами його створення, призначенням і використанням…

… 5.50. Отже, з огляду на функціональне призначення предмета будівництва та, як наслідок, його віднесення до будівель навчальних закладів, пайовий внесок відповідно до підпункту 2 пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX не підлягає сплаті замовником будівництва".

У справі № 643/21744/19 Департамент економіки та комунального майна Харківської міської ради звернувся з позовом до фізичної особи про визнання укладеним договору про пайову участь у розвитку інфраструктури міста Харкова з дня набрання рішенням суду законної сили.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач є замовником реконструкції гаражного боксу під кафе. Вказаний об`єкт будівництва був введений в експлуатацію відповідно до декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради 16.03.2018 № ХК 38. Відповідач як замовник будівництва відповідно до статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" та Порядку пайової участі замовників у розвитку інфраструктури міста Харкова, був зобов`язаний взяти пайову участь у розвитку соціальної та інженерно-транспортної структури міста Харкова шляхом укладення з позивачем відповідного договору та перерахування до міського бюджету грошового внеску. Проте відповідач до позивача для укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури міста не звертався та пайового внеску не сплатив.

Суди першої та апеляційної інстанції в позові відмовили з мотивів того, що з 01.01.2020 стаття 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", яка зобов`язувала замовника будівництва укласти договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, втратила чинність, тому й обов`язок відповідача укласти відповідний договір на час розгляду справи судом відсутній. Відтак суд не наділений повноваженнями визнати укладеним вказаний договір з дня набрання рішенням суду законної сили.

Апеляційний суд додатково зазначив, що позивач не довів розміру величини пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, яку мав сплатити відповідач, оскільки надав лише частину декларації про готовність об`єкта до експлуатації без зазначеної забудовником загальної кошторисної вартості об`єкта будівництва.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 погодилася із висновком судів попередніх інстанцій про те, що позовна вимога про визнання договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладеним не підлягає задоволенню, але з мотивів обрання позивачем неналежного способу захисту.

При цьому, в межах розгляду справи № 643/21744/19 Великою Палатою Верховного Суду розглядалося питання належного способу захисту порушеного права у разі порушення зобов`язання з боку замовника будівництва щодо участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту у правовідносинах, які виникли до внесення змін у законодавство щодо скасування обов`язку замовника будівництва укласти відповідний договір (за висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 14.12.2021, орган місцевого самоврядування вправі звертатись з позовом до замовника будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів. Саме такий спосіб захисту буде ефективним та призведе до поновлення порушеного права органу місцевого самоврядування).

Проаналізувавши наведені Товариством у касаційній скарзі постанови та висновки Верховного Суду у справах, на які посилається скаржник, суд касаційної інстанції зазначає, що правовідносини у наведених справах № 643/21744/19, № 910/19020/17, № 910/9641/19, № 910/7196/24, № 910/12059/24 та у справі, яка розглядається № 916/906/25, за критеріями подібності правовідносин, визначеними Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, не є подібними.

На відміну від цієї справи № 916/906/25, правовідносини у якій виникли у зв`язку із несплатою відповідачами коштів пайової участі замовників у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Одеси за наслідками прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію, у наведених скаржником справах № 643/21744/19, № 910/19020/17, № 910/9641/19 правовідносини не є подібними, оскільки:

- у справі № 643/21744/19 предметом спору є визнання укладеним договору про пайову участь;

- у справах № 910/19020/17, № 910/9641/19 предметом спору є визнання договорів про пайову участь недійсними.

Не свідчить про неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, про які стверджує скаржник, і посилання останнього на постанови Верховного Суду у справах № 910/7196/24, № 910/12059/24, оскільки:

- у справі № 910/7196/24 спірні правовідносини, хоч і виникнули у зв`язку із несплатою відповідачем пайового внеску до введення об`єкта будівництва в експлуатацію, однак, за обставинами цієї справи, встановленими судами, позивач не довів неправомірність відмови відповідача від пайової участі в розвитку інфраструктури. Виходячи з положень Порядку залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі замовників у розвитку інфраструктури міста Києва, здійснивши оцінку наданих сторонами доказів, суди з`ясували, що споруджений відповідачем об`єкт фактично підпадає під поняття "паркінг" і відповідач звільняється від пайової участі у розвитку інфраструктури;

- у справі № 910/12059/24 спірні правовідносини також виникнули у зв`язку із несплатою відповідачами пайового внеску до введення об`єкта будівництва в експлуатацію, однак, за обставинами цієї справи, встановленими, зокрема, апеляційним судом, об`єкт будівництва (гуртожиток) перебуває на балансі відповідача-1 та є частиною його цілісного майнового комплексу, тобто будівлею навчального закладу і відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону № 132-IX від 20.09.2019 за такий об`єкт пайовий внесок не сплачується, що виключає наявність у замовника будівництва обов`язку зі сплати спірної суми.

Зміст наведених скаржником постанов Верховного Суду у зазначених справах не свідчить, що постанова суду апеляційної інстанції прийнята без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, оскільки встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин у зазначених скаржником справах і у справі, яка переглядається № 916/906/25, є різними; у кожній із справ суди виходили із заявлених предмета та підстав позову, обставин та умов конкретних правовідносин і фактично-доказової бази, тобто, дійшли певних конкретних висновків з урахуванням наданих сторонами усіх доказів, що виключає подібність правовідносин у вказаних справах за змістовним критерієм. При цьому, з`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

Суд звертає увагу на те, що посилання скаржника на неврахування висновків Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження не можуть бути взяті до уваги судом касаційної інстанції, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми права, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

Підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій подібній справі. Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц та від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19.

Доводи ж скаржника фактично зводяться до незгоди з наданою апеляційним судом оцінкою доказів у питанні віднесення приміщення (іменованого відповідачами реабілітаційним центром) у складі збудованого відповідачами об`єкта будівництва (пансіонату) до об`єктів соціальної інфраструктури, у тому числі, копії плану першого поверху Блоку "Д", Угоди, із посиланням на які відповідачі обґрунтовували свою позицію у справі, а не неврахування зазначених скаржником висновків Верховного Суду у наведених постановах. Проте, Верховний Суд зазначає, що, переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", а не "факту", отже, відповідно до статті 300 ГПК України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок і недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень, наявності яких скаржник у цій справі аргументовано не довів.

Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що у справі, яка розглядається, апеляційний суд надав оцінку наданим сторонами доказам, якими вони обґрунтовують свої вимоги та/або заперечення і які мають значення для розгляду цього господарського спору, до переоцінки яких в силу приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції вдаватись не може, оскільки встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 73-80, 86, 300 ГПК України.

З огляду на наведене, висновки стосовно застосування норм права, які викладені у наведених вище постановах Верховного Суду та на які послався скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі № 916/906/25.

Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження.

Пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України встановлено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Верховний Суд зазначає, що з огляду на принцип диспозитивності виключно скаржником визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстави для касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, покладається на скаржника.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, оскільки висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду, на які посилався скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними, Верховний Суд, на підставі пункту 5 частини першої статті 296 цього Кодексу дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.01.2026 у справі № 916/906/25.

Керуючись статтею 234 та пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю "Брухто" на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.01.2026 у справі № 916/906/25.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Булгакова

Суддя Ю. Власов

Суддя Т. Малашенкова