ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"23" березня 2026 р.м. Одеса Справа № 916/4751/25
Господарський суд Одеської області у складі судді Бездолі Ю.С.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін справу №916/4751/24

за позовом: Фізичної особи-підприємця Микитки Наталії Йосипівни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 )

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Настосяк Дани Миколаївни ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 )

про стягнення 71000 грн., -

Суть спору: Фізична особа-підприємець Микитка Наталія Йосипівна звернулась до Господарського суду Одеської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Настосяк Дани Миколаївни про стягнення 71000 грн. безпідставно набутих коштів.

Позовні вимоги обґрунтовані набуттям відповідачем грошових коштів позивача без належних правових підстав.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 08.12.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №916/4751/25; визначено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами; роз`яснено сторонам про можливість подання відповідно до ч.7 ст. 252 ГПК України клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін; встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи; запропоновано відповідачу надати до суду відзив на позовну заяву з доказами направлення позивачу - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали та заперечення на відповідь на відзив (якщо така буде подана) - протягом 5 днів з дня отримання відповіді на відзив.

19.12.2025 за вх.№40735/25 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, який прийнято судом до розгляду та додаткові документи, які долучено судом до матеріалів справи. У поданому відзиві відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову та вказує, зокрема, наступне:

- договір, на який посилається позивач у позовній заяві як "договір №1823", ніколи не був фактично укладений; він не надсилався відповідачу, не підписувався сторонами та не використовувався у реальних господарських відносинах; посилання на зазначений документ у позові є спробою штучно сформувати правову підставу вимог після виникнення спору;

- позивач фактично не була замовником послуг відповідача, не вела ніякої комунікацій як роботодавець/клієнт і не давала ніяких завдань для відповідача, у зв`язку з чим статус позивача як належного суб`єкта вимоги у даних правовідносинах не підтверджений;

- наприкінці серпня 2025 року відповідач шукала роботу у сфері продажів і відгукнулася на вакансію менеджера з продажу у проєкті BrandFace (зокрема, через Work.ua); 26.08.2025 перший контакт з відповідачем встановила HR-менеджерка ОСОБА_5, яка представилася працівницею команди BrandFace; вона: провела первинну співбесіду; пояснила суть посади (менеджер з продажу модельних кемпів для дівчат, які мріють про модельну кар`єру за кордоном); описала продукт, воронку продажів та базові очікування від роботи відповідача; узгодила з відповідачем формат і старт співпраці; на цьому етапі ніяких контактів чи домовленостей з позивачем не було;

- 01.09.2025 відповідачу було надіслано угоду про нерозголошення (NDA), яку вона підписала зі свого боку та зберегла на телефоні (що підтверджується датою в метаданих файлу та скріншотом); NDA: підтверджує факт залучення як виконавця/співробітника відповідача до структури проєкту; містить дані, пов`язані з родиною ОСОБА_1 (зокрема ОСОБА_3), але не містить реквізитів позивача як сторони договору; регулював питання конфіденційності співпраці з проєктом BrandFace, а не трудові/цивільно-правові відносини безпосередньо з позивачем; жодного договору про надання послуг між відповідачем та позивачем укладено не було, у тому числі у письмовій формі; відповідач не підписувала жодних договорів, додатків чи інших документів, які б підтверджували виникнення договірних зобов`язань саме з ФОП Микитко Наталією Йосипівною;

- між відповідачем та проєктом BrandFace фактично існували правовідносини з надання послуг, які за своєю природою відповідають договору про надання послуг, передбаченому статтями 901-903 ЦК України, укладеному в усній формі відповідно до статей 202, 205 ЦК України;

- відповідач фактично виконувала роботу менеджера з продажу, приносила економічну вигоду проєкту (клієнтки, які оплачували участь у модельних кемпах тощо); виплати на користь відповідача були свідомою, узгодженою винагородою за виконану роботу, а не "помилкою";

- у період з 01.09.2025 до 21.10.2025 відповідач фактично виконувала роботу менеджера з продажу в проєкті BrandFace, а саме: опрацьовувала вхідні заявки від потенційних учасниць модельних кемпів; вела комунікацію з клієнтками, відповідала на запитання; презентувала програми, умови, вартість, переваги; здійснювала попередню кваліфікацію та підводила клієнток до етапу готовності до оплати; передавала таких клієнток керівниці відділу продажів ОСОБА_4, яка готувала договори та контролювала надходження коштів; згідно зі статтею 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона зобов`язується надати послугу, а інша - оплатити її; саме такі фактичні відносини існували між відповідачем та організаторами BrandFace;

- 23.10.2025 засновниця проєкту ОСОБА_2 повідомила відповідачу, що нараховані суми будуть виплачені наступного дня; 24.10.2025 відповідні платежі надійшли на рахунок відповідача; на користь відповідача були здійснені такі виплати: 09.10.2025 - 15000 грн., 24.10.2025 - 28000 грн., 24.10.2025 - 28000 грн.;

- виплати здійснювалися: бухгалтеркою ОСОБА_6, яка у переписках підтверджувала правильність сум і строки перерахування засновницею BrandFace ОСОБА_2, яка надсилала відповідачу скріншот з призначенням "оплата за договором надання послуг №1823 від 01.10.2025" на суму 28000 грн.; таким чином, платіжні дії фактично здійснювалися представниками проєкту BrandFace, а не позивачем як самостійним замовником послуг, що ставить під сумнів статус останньої як належного позивача у даній справі;

- те, що: умови оплати узгоджувалися завчасно; відповідач отримувала повідомлення про плановані виплати; відповідачу надсилали скріншоти платіжних доручень; вказувалося призначення "оплата за договором надання послуг", свідчить, що: виплати були свідомими, цілеспрямованими діями; сторони розуміли їх призначення; вони були спрямовані на виконання зобов`язання з оплати наданих послуг; отже, відсутні ознаки "помилкового" платежу в розумінні статті 1212 ЦК України;

- в призначенні одного з платежів зазначено: "оплата за договором надання послуг №1823 від 01.10.2025"; офіційно відповідач заявляє: жодного письмового договору №1823 відповідач не укладала; відповідач не отримувала текст такого договору; відповідач не підписувала жодного документа під таким номером; в матеріалах позову відсутня копія такого договору;

- у цій справі: існували фактичні договірні відносини (усний договір про надання послуг); відповідач надала послуги, які замовник прийняв і оплатив; виплати були пов`язані з виконанням цих зобов`язань, а не випадковими діями; правова підстава для отримання коштів була; підстава не відпала; застосування статті 1212 ЦК України є неправомірним і штучним;

- позивач в цій конфігурації виступає радше формальним фінансовим інструментом/ланкою, а не безпосереднім замовником послуг відповідача; тягар доказування наявності в позивача права вимоги покладено на позивача; належних та допустимих доказів на підтвердження такого права позивачем суду не надано;

- за таких обставин позивач має довести суду: що саме він був платником і джерелом коштів, які вимагатиме повернути; що саме він був замовником послуг і стороною зобов`язання з відповідачем; що саме у нього виникло право вимоги до відповідача, а не у інших осіб, які фактично організовували роботу та здійснювали оплату; відсутність таких доказів підтверджує позицію про неналежність позивача як суб`єкта права вимоги;

- використання вигаданого "договору №1823", видалення переписок та спроби повернути кошти через банк свідчать про недобросовісну поведінку позивача та ознаки зловживання процесуальними правами;

- згідно з правовою позицією Верховного Суду (постанова від 03.09.2020 у справі №910/16371/19), внесення реквізиту "договір №…" у призначення платежу не створює зобов`язання, якщо такого договору не існувало та не доведено його укладення; отже, вказування вигаданого номеру договору є формуванням штучної правової конструкції, яка суперечить: ст. 13 ГПК України (заборона зловживання процесуальними правами), ст. 203, 205 ЦК України (вимоги до правочинів і форми правочину), ст. 11 ЦК України (підстави виникнення зобов`язань);

- скріншоти електронного листування, надані відповідачем, є належними, допустимими та достовірними електронними доказами у розумінні Господарського процесуального кодексу України, які підтверджують реальність хронології подій та фактичної взаємодії відповідача з представниками проєкту «BrandFace»; укладений 01.09.2025 NDA є єдиним реальним письмовим документом, який підтверджує взаємодію відповідача саме з проєктом «BrandFace», а не позивачем як окремим замовником послуг.

22.12.2025 за вх.№40881/25 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, яка прийнята судом до розгляду та додаткові документи, які долучено судом до матеріалів справи. У поданій відповіді на відзив позивач просить суд задовольнити позов та вказує, зокрема, наступне:

- за змістом відзиву відповідач визнає, що не має жодних договірних правовідносин з позивачем, що жодних послуг/робіт/доручень за вказівкою позивача не виконувала та не надавала, а також те, що "договір про надання послуг №1823 від 01.10.2025", вказаний в призначенні оспорюваних платежів, вона ніколи не підписувала; з наведеного вбачається достатність підстав для задоволення позовних вимог та обґрунтованість заявленого позову;

- позивач повідомляє Господарський суд Одеської області, що не має жодного відношення ані до проекту BrandFace, ані до роботи, яку відповідач виконувала на замовлення третіх осіб;

- з жодного доказу, долученого до відзиву, не вбачається, що позивач приймала відповідача на роботу або укладала з нею цивільно-правові угоди; з жодного доказу, долученого до відзиву, не вбачається, що позивач вела з відповідачем листування, здійснювала нарахування відповідачу винагороди або узгодження сум за здійсненими платежами; більше того, це також підтверджується відповідачем;

- жодного належного доказу існування правовідносин між сторонами та обґрунтованості отримання нею 71000 грн. в якості оплати за надані послуги відповідачем до відзиву не долучено; листування з третіми особами до спірних відносин відношення не мають, а тому є неналежними доказами у даній справі;

- відповідач стверджує про обґрунтованість отримання нею спірних платежів та за її припущенням позивач виступала "лише фінансовим інструментом", водночас з відзиву та доказів доданих до нього документів вбачається узгодженість оплати лише на суму 28000 грн., втім той факт, що позов пред`явлений на суму 71000 грн., відповідач залишає поза увагою та доказів узгодження отримання оплати саме в такому розмірі суду не надає; вказане свідчить, що припущення відповідача в цій частині є необґрунтованими та такими, що не заслуговують на увагу.

22.12.2025 за вх.№40966/25 до суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, які прийнято судом до розгляду. У поданих запереченнях відповідач просить суд відмовити в позові та вказує, зокрема, наступне:

- відповідь позивача на відзив відповідача є внутрішньо суперечливою, нелогічною та не містить жодних нових доказів, які б підтверджували позовні вимоги; навпаки - позиція позивача у відповіді додатково підтверджує відсутність правових підстав для заявленого позову, а також наявність ознак зловживання процесуальними правами;

- позивач одночасно: стверджує, що договору не існувало, не заперечує факт здійснення платежів, не пояснює правову підставу їх здійснення, не доводить їх помилковість, але при цьому вимагає повернення коштів як "безпідставно набутого майна"; ця позиція, на думку відповідача, є логічно і юридично неможливою; відповідно до ст. 1212 ЦК України, норми про безпідставне набуття майна застосовуються лише за відсутності правової підстави; якщо Позивач сам визнає, що договір не існував, він зобов`язаний довести помилковість платежу або відсутність волі на його здійснення, чого зроблено не було; позивач не доводить, що платіж був технічною чи бухгалтерською помилкою та не надає доказів, що кошти були перераховані без волі платника;

- у відповіді на відзив позивач зазначає, що ФОП Микитко Наталія Йосипівна не має жодного відношення ані до відповідача, ані до проєкту BrandFace; зазначене твердження є внутрішньо суперечливим, не відповідає фактичним обставинам справи та спростовується сукупністю наявних доказів, зокрема: офіційною електронною адресою позивача - ІНФОРМАЦІЯ_1, що містить назву проєкту BrandFace та використовується позивачем у діловому та процесуальному листуванні; здійсненням спірних платежів у контексті діяльності проєкту BrandFace, що підтверджується призначенням платежів і банківськими документами; тим, що вся ділова комунікація з відповідачем здійснювалася особами, які представляли проєкт BrandFace (зокрема, ОСОБА_2, бухгалтерка ОСОБА_7, HR менеджерка ОСОБА_5), що підтверджується поданими електронними доказами; наявністю організаційних та родинних зв`язків між позивачем та особами, які фактично координували діяльність проєкту BrandFace, що підтверджується доказами з відкритих джерел;

- згідно з відкритими даними, основним видом діяльності позивача є перукарські послуги; у зв`язку з цим виникає логічне та юридично значуще питання: з яких саме коштів було здійснено платіж на користь відповідача; чи відповідає цей платіж заявленому виду господарської діяльності позивача; чи є у позивача підтвердження, що кошти, які він вимагає повернути, отримані від перукарської діяльності, а не від діяльності проєкту BrandFace;

- позивач звернувся до господарського суду, але при цьому: заперечує існування господарських відносин; стверджує, що договору не існувало; не доводить підприємницький характер спірних відносин; саме позивач у своїх поясненнях заперечує наявність таких відносин, що свідчить про неправильне визначення юрисдикції та предмета спору.

14.01.2026 за вх.№1214/26 до суду від позивача надійшла заява про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та додаткові документи, які долучено судом до матеріалів справи. У поданій заяві позивач просить суд стягнути з ФОП Настосяк Дани Миколаївни на користь ФОП Микитка Наталії Йосипівни понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 17500 грн.

15.01.2026 за вх.№1410/26 до суду від позивача, на вимогу ухвали суду від 08.12.2025, надійшли оригінали доданих до позовної заяви документів для огляду, які були оглянуті судом.

У зв?язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні було введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався, зокрема, Указом Президента України від 12 січня 2026 року №40/2026, затвердженим Законом України від 14.01.2026 №4757-IX, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 03 лютого 2026 року строком на 90 діб.

Справа №916/4751/25 розглядається судом в період оголошеного на всій території України воєнного стану через військову агресію російської федерації проти України.

Жодних заяв та/або клопотань, пов`язаних з неможливістю вчинення якихось процесуальних дій у зв`язку з воєнним станом, про намір вчинити такі дії до суду від сторін не надійшло.

Враховуючи подання сторонами всіх заяв по суті справи, господарський суд дійшов висновку про можливість розгляду справи по суті.

У відповідності до вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку. Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.

Розглянувши матеріали справи, господарський суд встановив:

Позивачем у справі є Фізична особа-підприємець Микитка Наталія Йосипівна ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ). Відповідно до даних ЄДР позивач здійснює наступні види діяльності: надання інших індивідуальних послуг, н.в.і.у. (основний); надання послуг перукарнями та салонами краси; організування конгресів і торговельних виставок; спеціалізована діяльність із дизайну.

Відповідачем у справі є Фізична особа-підприємець Настосяк Дана Миколаївна ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ). Відповідно до даних ЄДР відповідач здійснює наступні види діяльності: рекламні агентства (основний); консультування з питань інформатизації; оброблення даних, розміщення інформації на веб-вузлах і пов`язана з ними діяльність; надання інших інформаційних послуг, н.в.і.у.; діяльність у сфері зв`язків із громадськістю; посередництво в розміщенні реклами в засобах масової інформації.

Предметом спору є стягнення 71000 грн. безпідставно набутих коштів.

В матеріалах справи наявні наступні платіжні інструкції:

- №МАВ6379425 від 09.10.2025, сума - 15000 грн., платник - ФОП Микитка Наталія Йосипівна (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ), рахунок платника - НОМЕР_3 , отримувач - ФОП Настосяк Дана Миколаївна (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ), рахунок отримувача - НОМЕР_4 , призначення платежу "оплата за договором надання послуг №1823 від 01.10.2025";

- №МАВ6659822 від 23.10.2025, сума - 28000 грн., платник - ФОП Микитка Наталія Йосипівна (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ), рахунок платника - НОМЕР_3 , отримувач - ФОП Настосяк Дана Миколаївна (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ), рахунок отримувача - НОМЕР_4 , призначення платежу "оплата за договором надання послуг №1823 від 01.10.2025";

- №МАВ6661563 від 24.10.2025, сума - 28000 грн., платник - ФОП Микитка Наталія Йосипівна (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ), рахунок платника - НОМЕР_3 , отримувач - ФОП Настосяк Дана Миколаївна (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ), рахунок отримувача - НОМЕР_4 , призначення платежу "оплата за договором надання послуг №1823 від 01.10.2025".

Окрім того, на підтвердження належності рахунку НОМЕР_3 позивачу - ФОП Микитці Н.Й. в матеріалах справи наявна роздруківка Sens bank.

У вимозі від 10.11.2025 за №0050 позивач повідомив відповідача про те, що на його рахунок з рахунку позивача надійшло три платежі на загальну суму 71000 грн., які в силу відсутності між сторонами вчинених правочинів, зокрема, договору №1823 від 01.10.2025, відомості про який вказано в призначенні платежу платіжного документа, є помилково сплаченими та набутими без належних правових підстав, у зв`язку з чим заявлено прохання повернути безпідставно отримані кошти шляхом їх перерахування на рахунок позивача. В матеріалах справи наявні докази направлення вказаної вимоги відповідачу 11.11.2025 засобами поштового зв`язку (опис вкладення, поштова накладна).

На спростування заявлених позовних вимог та підтвердження власних доводів, відповідачем надано та матеріали справи містять наступні докази:

- роздруківка за назвою зобов`язання про нерозголошення конфіденційної інформації (без дати, вказано 2025 рік), в якій зазначено, зокрема наступне: "Я, Настосяк Дана Миколаївна, іменований надалі отримувач, зобов`язуюсь дотримуватися умов повної конфіденційності щодо інформації, отриманої в процесі ознайомлення з діяльністю ТОВ "ФЕШНМЕДІА" (надалі - компанія), та в особі Фізичної особи-підприємця Микитки Михайла Олексійовича (РНОКПП НОМЕР_5 ), який діє на підставі виписки з ЄДР щодо вчинення запису в ЄДР про реєстрацію ФОП від 24.04.2024 року за №000546932 та/або в особі Фізичної особи-підприємця Микитки Ростислава Михайловича (РНОКПП НОМЕР_6 ), який діє на підставі виписки з ЄДР щодо вчинення запису в ЄДР про реєстрацію ФОП від 14.05.2020 року за №0008898 та/або Микитка Ярини Михайлівни (РНОКПП НОМЕР_7 ), який діє на підставі виписки з ЄДР щодо вчинення запису в ЄДР про реєстрацію ФОП від 21.09.2024 за №000647140 та ін. пов?язаних осіб з компанією, що діють від її імені";

- скріншоти переписки у месенджері Viber з особою, яка записана як "ОСОБА_5", які датовані 26-27 серпня, в яких ідеться про співпрацю на вакансію менеджера з продажів в Brandface (https://brandface.kiev.ua/) ;

- скріншоти переписки у месенджері Telegram з особою, яка записана як "ПУ Заявки Дана", які датовані 21 жовтня, в яких містяться повідомлення, складені іноземною (російською мовою);

- скріншот переписки у месенджері Telegram з особою, яка записана як "Malika", в якому відображено фото - здійснення операції з переказів коштів на суму 28000 грн. (отримувач ФОП Настосяк Дана Миколаївна (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ), рахунок отримувача - НОМЕР_4 , призначення платежу "оплата за договором надання послуг №1823 від 01.10.2025", рахунок відправника НОМЕР_3, номер документа НОМЕР_8);

- скріншот переписки у месенджері Telegram з особою, яка записана як "ОСОБА_7", в якому ідеться про строки та розмір виплати коштів (проведення розрахунку);

- скріншоти переписки у месенджері Viber та Telegram з особами, які записані, як: "ОСОБА_8", "ОСОБА_9", "ОСОБА_10", "ОСОБА_11", в яких відображені переписки з приводу компанії Brandface (https://brandface.kiev.ua/);

- виписку руху коштів по рахунку ( НОМЕР_4 ) Фізичної особи-підприємця Настосяк Дани Миколаївни від 18.12.2025, в якій відображені, зокрема, оплати за договором надання послуг №1823 від 01.10.2025 у загальному розмірі 71000 грн.

Неповернення відповідачем отриманих коштів у загальному розмірі 71000 грн., сплачених за трьома спірними платіжними інструкціями, стало підставою для звернення позивача до господарського суду з відповідним позовом про стягнення безпідставно набутих коштів.

Проаналізувавши наявні у справі докази та надавши їм правову оцінку, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Відповідно до п.15 ч.1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: інші справи у спорах між юридичними особами, які здійснюють господарську діяльність, та/або фізичними особами - підприємцями.

Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №916/1261/18.

У постанові Верховного Суду від 16.07.2025 у справі №523/22268/23 зазначено, що критеріями належності справи до господарського судочинства за загальними правилами є одночасно суб`єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач - ФОП Микитка Н.Й. обґрунтовує свої вимоги безпідставним набутттям відповідачем - ФОП Настосяк Д.М. коштів позивача. При цьому, з наданих доказів, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги, зокрема, з платіжних інструкцій вбачається, що кошти перераховувались з рахунку ФОП Микитка Н.Й. на рахунок ФОП Настосяк Д.М.

З огляду на встановлені обставини, господарський суд вказує, що спірні правовідносини в даному випадку виникли між двома суб`єктами господарської діяльності (фізичними особами-підприємцями) і такий спір відповідно до положень статті 20 ГПК України належить до юрисдикції господарських судів.

У відповідності до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу; зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Положеннями ст. 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

За ст. 15 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

У відповідності до ч.1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою. На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt). Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27.01.2022 у справі №917/996/20).

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обгрунтованого і справедливого рішення у справі.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Господарський суд зазначає, що виходячи з наявних матеріалів справи позивачем - ФОП Микиткою Н.Й. було перераховано відповідачу - ФОП Настосяк Д.М. 71000 грн. за платіжними інструкціями №МАВ6379425 від 09.10.2025, №МАВ6659822 від 23.10.2025, №МАВ6661563 від 24.10.2025 із призначеннями платежів - "оплата за договором надання послуг №1823 від 01.10.2025". При цьому, рахунки відправника та отримувача обліковуються як рахунки фізичних осіб-підприємців. Факт отримання грошових коштів у розмірі 71000 грн. відповідачем не оспорюється та підтверджується також наданою ним випискою по рахунку.

Так, в матеріалах справи відсутні докази укладення між позивачем та відповідачем договору надання послуг №1823 від 01.10.2025 та відсутні докази укладення сторонами іншого договору. Вказані обставини також підтверджується сторонами у поданих заявах по суті справи.

Позиція позивача зводиться до того, що грошові кошти є помилково сплаченими та набутими відповідачем без належних правових підстав.

Позиція відповідача зводиться до того, що ФОП Настосяк Д.М. надавала послуги та взаємодіяла з представниками проєкту «BrandFace», про що відповідачем були надані: роздруківка за назвою зобов`язання про нерозголошення конфіденційної інформації (без дати, вказано 2025 рік), отриманої в процесі ознайомлення з діяльністю ТОВ "ФЕШНМЕДІА"; скріншоти переписок у месенджері Viber та Telegram. Окрім того, відповідачем наголошено, що отримані від позивача кошти були платою за надані послуги, які фактично були здійснені з рахунку позивача.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Загальна умова частини 1 статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки у разі, якщо така правова підстава в подальшому відпала, зокрема, визнана недійсною в установленому порядку або була відсутня взагалі.

Між цим, тлумачення пункту 6 статті 3 ЦК України свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Так, добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Отже, тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають поверненню безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів (аналогічний висновок викладений Верховним Судом у постанові від 17.04.2024 у справі №127/12240/22).

Господарський суд наголошує, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі №916/3027/21 вказано, зокрема, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст; Верховний Суд послідовно додержується правової позиції про те, що роздруківки електронного листування не є ані письмовими доказами, ані електронними документами (копіями електронних документів) в розумінні частини першої статті 5 Закону №851-IV, які могли б, з урахуванням інших наявних у справі доказів, достовірно підтвердити факти укладення між сторонами договорів та їх виконання в конкретних відносинах; якщо з урахуванням конкретних обставин справи суд дійде висновку про те, що відповідне листування дає змогу встановити його учасників та може підтверджувати ті чи інші доводи сторін, наприклад, щодо наявності між ними відповідних відносин, ведення певних перемовин тощо, суд може прийняти таке листування як доказ і в такому разі надати йому оцінку сукупно з іншими доказами у справі.

Господарський суд зауважує, що у даній справі позивач пояснює суду, що він перерахував відповідачу кошти, знаючи, що між сторонами відсутнє будь-яке зобов`язання. При цьому суд враховує, що позивач здійснив відповідні перерахування не в один день, а трьома різними платежами протягом календарного місяця (09.10.2025, 23.10.2025, 24.10.2025), тобто у позивача був час розібратись з деталями вказаних платежів і у суду немає підстав вважати, що такі виплати були не добровільними.

Більш того, застосовуючи концепцію вірогідності доказування, суд вважає, що докази надані відповідачем на підтвердження обставин наявності правових підстав для отримання перерахованих йому грошових коштів є більш вірогідними ніж докази надані позивачем на їх спростування. Зокрема, суд вважає, що позивачем не спростовано в загальному порядку обставин, які доведені суду відповідачем, зокрема в частині оплати певних послуг, пов?язаних з проєктом «BrandFace», в правовідносинах щодо чого опосередковано взяли участь як позивач, так і відповідач у справі. Такі висновки суду ґрунтуються на наступному:

- добровільність і систематичність зроблених позивачем на користь відповідача платежів, зокрема, позивачем не надано до суду ані доказів, ані пояснень щодо можливої помилки, на яку він послався, зокрема: позивачем не подано доказів, з яких джерел позивач отримав реквізити відповідача як суб?єкта підприємницької діяльності; позивачем не пояснено суду та не спростовано у поданих заявах по суті справи обставину того, чому у наданих відповідачем скріншотах листування відповідача з приводу проєкту «BrandFace» наявна інформація про переказ коштів із номером платіжної інструкції та рахунку позивача, за якою позивач обґрунтовує позовні вимоги на частину заявлених вимог; також позивачем не пояснено суду чому адреса електронної пошти позивача, яка вказана у позові - ІНФОРМАЦІЯ_1 дійсно має схожість з назвою проєкту «BrandFace», на взаємодію з яким посилається відповідач і надає відповідні докази;

- оцінюючи надані відповідачем скріншоти листування у месенджерах, господарський суд вказує, що дійсно не вбачається за можливе встановити всіх його учасників, проте суд може встановити зміст самих повідомлень в контексті доводів відповідача про взаємодію з проєктом «BrandFace» з надання послуг. Так, суд дійсно вбачає, що відповідач вела листування з приводу надання послуг в рамках проєкту «BrandFace» та з наданого відповідачем скріншоту з месенджеру Telegram вбачається здійснення фінансової операції з рахунку позивача на рахунок відповідача на суму 28000 грн. (номер документа №МАВ6659822 від 23.10.2025), який є одним з доказів, наданих самим позивачем на підтвердження переказу коштів. У поданих заявах по суті справи позивач вказала, що не має жодного відношення ані до проекту «BrandFace», ані до роботи, яку відповідач виконувала на замовлення третіх осіб, натомість позивач не пояснила суду, чому в наданих скріншотах наявна інформація про переказ коштів із номером платіжної інструкції та рахунку позивача.

В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Господарський суд вбачає наявність суперечливої поведінки позивача у здійсненні ним спочатку оплат на користь відповідача трьома різними платежами, а потім після звернення до суду за стягненням цих коштів із кваліфікацією їх як безпідставно набутих та під час перебування у суді позивач не спростовує обставини своєї участі у правовідносинах навколо проєкту «BrandFace» та одночасно із твердженням, що на момент перерахування відповідних коштів відповідачу, позивач знала, що між ними відсутні зобов`язальні відносини, позивач жодним чином не пояснює суду чому тоді і за яких обставин були здійснені відповідні перерахування, особливо в обставинах, які доводяться судом відповідачем і позивачем в загальному порядку не спростовуються. Посилання позивача на те, що з відзиву та доданих до нього доказів вбачається узгодженість оплати лише на суму 28000 грн. також не відповідають позиції позивача щодо безпідставності будь-яких перерахувань.

Таким чином, позивачем не надано до суду жодних належних доказів того, що у спірних відносинах сторін дійсно мала місце помилка, так само як не надано відомостей щодо проведення позивачем перевірки з метою встановлення обставин перерахування спірних коштів та/або звернення позивача до правоохоронних органів із заявою про вчинення певною особою/особами дій щодо використання платіжних інструментів позивача та/або залучення її без її згоди до чужих проєктів, наслідком чого стало безпідставне перерахування коштів відповідачу тощо.

Проаналізувавши наявні матеріали справи, враховуючи вищевикладені обставини, господарський суд дійшов висновку, що позивачем не доведено обставини безпідставності набуття відповідачем грошових коштів, з урахуванням суперечливої поведінки позивача, систематичності переказів коштів, недоведеності позивачем помилки при здійсненні переказів чи інших аналогічних обставин, з огляду на що господарський суд дійшов висновку, що докази надані відповідачем на спростування позовних вимог є більш вірогідними ніж докази надані позивачем на їх підтвердження, а тому позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Микитки Наталії Йосипівни про стягнення з відповідача 71000 грн. на підставі ст. 1212 ЦК України є недоведеними та задоволенню не підлягають.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони.

Таким чином, позивач, звертаючись до суду з даним позовом, мав довести суду підстави для стягнення з відповідача заявлених коштів, чого позивачем не зроблено.

Інші наявні в матеріалах справи документи вищевикладених висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви покладаються позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Фізичної особи-підприємця Микитки Наталії Йосипівни - відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги у строки, визначені ст. 256 ГПК України.

Повне рішення складено 23 березня 2026 р.

Суддя Ю.С. Бездоля