ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" березня 2026 р. м. Рівне Справа № 918/1117/25

Господарський суд Рівненської області у складі головуючої судді Н.Церковної, при секретарі судового засідання І.Шилан, розглянувши матеріали справи за позовом керівника Сарненської окружної прокуратури в інтересах держави до відповідача 1 Спеціалізований сільськогосподарський обслуговуючий кооператив "Сехівський", відповідача 2 Товариства з обмеженою відповідальністю "САНДРОП", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Рівненська обласна державна адміністрація про визнання недійсними договору про встановлення земельного сервітуту, скасування державної реєстрації права користування.

за участі представників сторін:

від прокуратури - Ваколюк Юлія Олександрівна

від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Любчик Іван Ігорович

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2025 року керівник Сарненської окружної прокуратури в інтересах держави звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовом до відповідача 1 Спеціалізований сільськогосподарський обслуговуючий кооператив "Сехівський", відповідача 2 Товариства з обмеженою відповідальністю "САНДРОП", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Рівненська обласна державна адміністрація про визнання недійсними договору про встановлення земельного сервітуту, скасування державної реєстрації права користування.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

23.08.2023 між Спеціалізованим сільськогосподарським обслуговуючим кооперативом "Сехівський" (далі -ССОК "Сехівський") та Товариством з обмеженою відповідальністю "САНДРОП" (далі - ТОВ "САНДРОП") укладено договір № 23/08/23-02 про встановлення строкового земельного сервітуту (далі - Договір № 23/08/23-02).

Пунктом 1.1 Договору № 23/08/23-02 передбачено, що відповідно до положень ст. ст. 55-57, 98 -101 Земельного кодексу України та умов цього Договору, Сторона 1 надає Стороні 2 право користування шляхом встановлення сервітуту згідно з планом (технічною документацією), що додається до даного Договору, на площі 562,80 га, який розповсюджується на частину наведених нижче земельних ділянок: кадастровий номер :04:003:0500, загальною площею 1727,7939 га, кадастровий номер :04:001:0503, загальною площею 320,9157 га, що розташовані (згідно умов договору оренди) на території Томашгородської сільської ради Рокитнівського району Рівненської області. Земельна ділянка використовується Стороною 1 на підставі Договору оренди земель лісового фонду від 23.01.2003, посвідченого Рокитнівською районною державною нотаріальною конторою від 26.02.2003 за номером 469, зареєстрованого в Рокитнівському районному відділі земельних ресурсів від 28.02.2003 за номером 25. Категорія зазначеної вище земельної ділянки - "землі лісогосподарського призначення", цільове призначення - "для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг".

Прокурор вважає, що встановлення договором від 23.08.2023 № 23/08/23-02 для ТОВ "САНДРОП" земельного сервітуту на частини земельних ділянок лісогосподарського призначення (кадастровий номер :04:001:0503), загальною площею 1727,7939 га (кадастровий номер :04:001:0500) для подальшого видобування бурштину (промислова розробка родовищ), суперечить вимогам законодавства України, а саме: ч. 1 ст. 404 ЦК України, ч. 11 ст. 79-1, ст. ст. 98, 100, п. 11 ст. 186 Земельного кодексу України та ст. 55-1 Закону України "Про землеустрій".

Крім того, на переконання прокурора земельна ділянка, щодо якої встановлювався сервітут, була передана не для потреб, зумовлених статтею 404 ЦК України, а для підприємницької діяльності ТОВ "САНДРОП", що свідчить про неможливість жодним чином використання таких земельних ділянок ССОК "Сехівський" як постійним землекористувачем за своїм цільовим призначенням.

Відповідач 1 у своєму відзиві зокрема зазначив, що у відповідності до приписів Земельного кодексу України між Відповідачами було правомірно та в належний спосіб обрано відповідну форму використання земельної ділянки власником спеціального дозволу на геологічне вивчення, у тому числі дослідно-промислову розробку, корисних копалин з подальшим видобуванням корисних копалин.

Відповідач 2 також заперечив щодо позовних вимог прокурора зазначаючи, що фактично прокурор оспорює встановлений та врегульований законодавством України вид користування земельною ділянкою для геологічного вивчення, у тому числі дослідно-промислової розробки надр (речове право земельного сервітуту) як такий що призведе до використання земельних ділянок державної власності лісогосподарського призначення не за цільовим призначенням та, як наслідок, до втрати природного комплексу (лісу) як національного багатства України. При цьому, відповідач 2 зазначив, що прокурор не довів наявність порушення або загрози порушення інтересів держави. Потреба у захисті інтересів держави відсутня. Прокурор діяв не на підставі та не в межах повноважень, покладених на прокуратуру статтею 131-1 Конституції України.

Третя особа - Рівненська обласна державна адміністрація, у своїх письмових поясненнях відзначила, що правомірно було прийняте розпорядження від 14.11.2023 №572 "Про погодження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частин земельних ділянок, на які поширюється право сервітуту".

Прийняті у справі судові рішення та інші процесуальні дії.

Ухвалою суду від 02.12.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 23.12.2025 року.

22 грудня 2025 року через електронну систему "Електронний суд" від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву, згідно якої позовні вимоги останнім не визнаються.

Ухвалою суду від 23.12.2025 року розгляд справи відкладено.

31 грудня 2025 року через електронну систему "Електронний суд" від прокурора надійшла відповідь на відзив відповідача 1.

15 січня 2026 року відповідачем 2 подано суду відзив на позовну заяву та клопотання про продовження строків на його подання, яке судом задоволено у зв`язку із поважністю пропуску строку на подання відзиву, тому відзив відповідача 2 приймається судом.

21 січня 2026 року через електронну систему "Електронний суд" від Рівненської обласної державної адміністрації надійшли письмові пояснення з приводу позовної заяви.

21 січня 2026 року через електронну систему "Електронний суд" від прокурора надійшла відповідь на відзив відповідача 2.

Ухвалою суду від 21 січня 2026 року продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів до 05.03.2026 року включно. Розгляд підготовчого засідання відкладено на 11.02.2026 року.

10 лютого 2026 року через електронну систему "Електронний суд" від відповідача 2 надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника відповідача 2.

Ухвалою суду від 11 лютого 2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 24 лютого 2026 року.

Ухвалою суду від 24.02.2026 року відкладено розгляд справи на 18.03.2026 року.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Заслухавши в судовому засіданні представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив наступне.

Розпорядженням голови Рокитнівської районної державної адміністрації від 23.01.2003 № 26 передано Спеціалізованому сільськогосподарському обслуговуючому кооперативу "Сехівський" (далі - ССОК "Сехівський") земельну ділянку загальною площею 5594,4 га, з них: лісів та інших лісовкритих площ - 3676 га, боліт - 1837,4 га, відкритих земель без рослинного покриву - 66,2 га, під водою -14,8 га для ведення лісового господарства на строк 49 років, яка розташована на території Томашгородської сільської ради Рокитнівського району.

У подальшому, 23.01.2003 між Рокитнівською РДА та ССОК "Сехівський" укладено договір оренди землі, який нотаріально посвідчено 26.02.2003 та зареєстровано у Рокитнівському районному відділі земельних ресурсів 28.02.2003 за №25.

Умовами вказаного договору, в оренду передаються землі лісового фонду загальною площею 5594,4 га для ведення лісового господарства строком на 49 років.

Відповідно до експлікації земельних угідь, запроектованих до відведення ССОК "Сехівський" Рокитнівського району Рівненської області, у постійне користування кооперативу на території Томашгородської сільської ради передбачалося 5808,7 га земель, у т.ч. осушені 18,1 га, з них 3554,5 га лісові землі (у т.ч. вкриті лісовою (деревною та чагарниковою) рослинністю - 3196,3 га).

Наказом Державного агентства лісових ресурсів України № 239 від 30.05.2016 "Про віднесення лісів Рівненської області до відповідних категорій" віднесено ліси Рівненської області, що знаходяться в постійному користуванні ССОК "Сехівський" до відповідних категорій згідно з додатком. Зокрема, захисні ліси - кв. 9, 15, 20-22, 24,26-30, 32 сумарною площею 230 га та експлуатаційні ліси - кв. 1-34 сумарною площею 3324,5 га.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, земельні ділянки лісогосподарського призначення з кадастровими номерами :04:003:0500, площею 1727,7939 га та :04:001:0503, площею 320,9157 га з цільовим призначенням - для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг, перебувають у власності Рівненської обласної державної адміністрації, а також на підставі договору оренди землі від 23.01.2003 №25 знаходяться в оренді ССОК "Сехівський".

23.08.2023 між ССОК "Сехівський" та ТОВ "САНДРОП" укладено договір № 23/08/23-02 про встановлення строкового земельного сервітуту.

Пунктом 1.1 Договору № 23/08/23-02 передбачено, що відповідно до положень ст. ст. 55-57, 98 -101 Земельного кодексу України та умов цього Договору, Сторона 1 надає Стороні 2 право користування шляхом встановлення сервітуту згідно з планом (технічною документацією), що додається до даного Договору, на площі 562,80 га, який розповсюджується на частину наведених нижче земельних ділянок: кадастровий номер :04:003:0500, загальною площею 1727,7939 га, кадастровий номер :04:001:0503, загальною площею 320,9157 га, що розташовані (згідно умов договору оренди) на території Томашгородської сільської ради Рокитнівського району Рівненської області. Земельна ділянка використовується Стороною 1 на підставі Договору оренди земель лісового фонду від 23.01.2003, посвідченого Рокитнівською районною державною нотаріальною конторою від 26.02.2003 за номером 469, зареєстрованого в Рокитнівському районному відділі земельних ресурсів від 28.02.2003 за номером 25. Категорія зазначеної вище земельної ділянки - "землі лісогосподарського призначення", цільове призначення - "для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг".

Сервітут (всі його види передбачені цим Договором) встановлюється для геологічного вивчення бурштиноносних надр, у тому числі дослідно - промислової розробки родовищ з подальшим видобуванням бурштину (промислова розробка родовищ) на підставі спеціального дозволу на користування надрами від 26.05.2023 № 5511 (надалі - Спецдозвіл), виданого Державною службою геології та надр України з метою геологічного вивчення бурштиноносних надр, у тому числі дослідно-промислової розробки родовищ, затвердження запасів ДКЗ України в межах родовища Ділянка "Єльне-1", і включає в себе види права земельного сервітуту необхідні для забезпечення вказаного у пункті 1.2 та статті 2 цього Договору (п. 1.2 Договору № 23/08/23-02).

Згідно з п. 2.1 Договору № 23/08/23-02, Сторона 2 згідно цього Договору отримує право проводити передбачені цим Договором та Спецдозволом №5511 роботи, включаючи але не обмежуючись правом проїзду транспорту та спеціалізованої техніки, машин та механізмів, право розміщення знарядь, засобів та інструментів, право проведення бурових геологорозвідувальних робіт, на тимчасове складування знятих порід, право на розміщення тимчасових споруд, тощо, в межах визначених цим Договором у відповідності до Законодавства України, Спецдозволу №5511 та угоди про користування надрами, для чого виготовляє необхідну проектну документацію, отримує відповідні погодження та дозволи, в тому числі на зняття поверхневого шару, за необхідності, вирубки лісу, проведення робіт з рекультивації порушених земель та вчиняти інші дії, необхідні для забезпечення виконання всіх дій згідно Спецдозволу.

Цим Договором встановлюється строковий сервітут строком до 26.05.2028 (п. 3.1 Договору № 23/08/23-02).

Згідно з положеннями п. 4.1 Договору № 23/08/23-02 за користування встановленим строковим сервітутом Сторона 2 сплачує Стороні 1 плату в розмірі 14000 грн 00 коп в рік, які перераховуються Стороною 2 на поточний рахунок Сторони 1 за кожен рік дії Договору до його закінчення.

Пунктом 5.2.2 Договору № 23/08/23-02 встановлено, що Сторона 2 зобов`язується: використовувати вищевказані земельні ділянки у відповідності до умов, визначених цим Договором, з додержанням вимог спеціального дозволу на користування надрами та діючого законодавства України; по завершенню строку дії Договору або закінченню передбачених Договором робіт, повернути вищевказані земельні ділянки після проведення робіт з рекультивації порушених земель відповідно до робочого проекту; своєчасно вносити плату за встановлення сервітуту; в порядку встановленому цим Договором відшкодовувати завдані збитки; після закінчення строку дії Договору припинити використання земельних ділянок (окрім завершення робіт з рекультивації) та повернути земельні ділянки, на які встановлено сервітут, в належному стані.

Також встановлено, що Державною службою геології та надр України, на підставі договору купівлі-продажу спеціального дозволу на користування надрами від 18.04.2023 № 10/1-23 видано ТОВ САНДРОП спецдозвіл на користування надрами від 26.05.2023 № 5511 на геологічне вивчення бурштину, у тому числі дослідно-промислову розробку родовища, затвердження запасів ДЗК України за промисловими категоріями на ділянці Єльне-1 на площі 516,43 га.

При цьому, листом від 25.11.2022 № 25/4-17/16166-22 Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України погодило включення вищевказаної ділянки до переліку ділянок надр, дозволи на користування якими виставляються на аукціон за умови не здійснення діяльності у межах Рівненського природного заповідника, його охоронної зони та ботанічного заказника місцевого значення "Єльнівський".

Згідно листа Рівненського природного заповідника від 22.05.2025, розширення меж Рівненського природного заповідника за рахунок включення території, до якої входить ділянка Єльно-1, триває на стадії погодження із землекористувачами. Ділянка Єльне-1, на яку Державною службою геології та надр України видано ТОВ "Сандроп" спеціальний дозвіл на геологічне вивчення надр від 26.05.2023 № 5511, спираючись на картографічні матеріали спецдозволу крайня східна точка ліцензійної площі знаходиться за 200 метрів від меж Рівненського природного заповідника (межі 1 кварталу Більського ПНДВ).

Також в рамках міжнародного проекту: "Полісся - дика природа без кордонів" Українське товариство охорони, у 2020 році ініціювало клопотання та було підготовлено наукове обґрунтування щодо розширення меж території Рівненського природного заповідника (масив Сира Погоня) на площі 1412,9 га. Товариством подано ці матеріли на погодження до регіонального і центрального органу та погоджено.

Спираючись на матеріали наукового обґрунтування щодо розширення Рівненського природного заповідника в межах Масиву Сира Погоня, які були підготовлені та направлені до відповідних органів на погодження у серпні 2020 року зазначає, що пропонована до розширення територія вищезазначеного Масиву заповідника частково накладається на межі спецдозволу на геологічне вивчення надр від 26.05.2023 № 5511 ділянки Єльне-1 у північно-західній частині пропонованих меж до розширення.

Також, прокурором встановлено, що ПП "ТЕРРА-РЕСУРС" на підставі клопотання ТОВ "САНДРОП" розроблено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж частин земельних ділянок, на які поширюється право сервітуту, що перебувають в оренді ССОК "Сехівський" для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг (09.01) на території Рокитнівської селищної ради Сарненського району Рівненської області (№ 3351/1685 від 17.11.2023).

В подальшому, розпорядженням голови Рівненської обласної військової (державної) адміністрації від 14.11.2023 № 572 "Про погодження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частин земельних ділянок, на які поширюється право сервітуту" погоджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж частин земельних ділянок, на які поширюється право сервітуту, площею 562,8000 гектара із земельних ділянок загальною площею 320,9157 гектара (кадастровий номер :04:001:0503), загальною площею 1727,7939 гектара (кадастровий номер :04:001:0500), що перебувають в оренді ССОК "Сехівський" для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг (09.01) на території Рокитнівської селищної ради Сарненського району Рівненської області.

Разом з тим, прокурор вважає, що встановлення договором від 23.08.2023 № 23/08/23-02 для ТОВ "САНДРОП" земельного сервітуту на частини земельних ділянок лісогосподарського призначення (кадастровий номер :04:001:0503), загальною площею 1727,7939 га (кадастровий номер :04:001:0500) для подальшого видобування бурштину (промислова розробка родовищ), суперечить вимогам законодавства України, а саме: ч. 1 ст. 404 ЦК України, ч. 11 ст.79-1, ст. ст. 98, 100, п. 11 ст. 186 Земельного кодексу України та ст. 55-1 Закону України Про землеустрій.

На переконання прокурора Земельна ділянка, щодо якої встановлювався сервітут, була передана не для потреб, зумовлених статтею 404 ЦК України, а для підприємницької діяльності ТОВ "САНДРОП", що свідчить про неможливість жодним чином використання таких земельних ділянок ССОК "Сехівський" як постійним землекористувачем за своїм цільовим призначенням.

Норми права, що підлягають до застосування, мотиви їх застосування, оцінка аргументів, наведених сторонами.

Згідно ч.1 ст. 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу (ст. 16 ЦК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Корисні копалини за своїм значенням поділяються на корисні копалини загальнодержавного і місцевого значення. Віднесення корисних копалин до загальнодержавного та місцевого значення здійснюється Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони навколишнього природного середовища (ст. 6 Кодексу України про надра).

Згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 12 грудня 1994 року № 827 бурштин внесений до переліку корисних копалин загальнодержавного значення як ювелірна сировина (дорогоцінне каміння).

Надра надаються у користування для геологічного вивчення бурштиноносних надр, у тому числі дослідно-промислової розробки родовищ з подальшим видобуванням бурштину (промисловою розробкою родовищ) (ст. 14 Кодексу України про надра).

Згідно ст.19 Кодексу України про надра, надра надаються у користування підприємствам, установам, організаціям і громадянам лише за наявності у них спеціального дозволу на користування ділянкою надр.

Користування надрами здійснюється без надання гірничого відводу чи спеціального дозволу у випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 4-5 ст. 15 Кодексу України про надра, спеціальний дозвіл на геологічне вивчення бурштиноносних надр, у тому числі дослідно-промислову розробку родовищ з подальшим видобуванням бурштину (промисловою розробкою родовищ), надається строком на п`ять років.

Перебіг строку користування надрами починається з дня одержання спеціального дозволу (ліцензії) на користування надрами, якщо в ньому не передбачено інше, а в разі укладення угоди про розподіл продукції - з дня, зазначеного в такій угоді.

Відповідно до ст.18 Кодексу України про надра, надання земельних ділянок для потреб, пов`язаних з користуванням надрами, провадиться в порядку, встановленому земельним законодавством України.

Земельні ділянки для користування надрами, крім випадків, передбачених статтею 23 цього Кодексу, надаються користувачам надр після одержання ними спеціальних дозволів на користування надрами чи гірничих відводів. Не потребують гірничого відводу користувачі нафтогазоносними та бурштиноносними надрами, які отримали спеціальний дозвіл на користування такими надрами (ч.7 ст.17 Кодексу України про надра).

Відповідно до ст.24 Кодексу України про надра, права та обов`язки користувача надр виникають з дня отримання спеціального дозволу на користування надрами, а в разі надання права користування надрами на умовах угоди про розподіл продукції - з дня набрання чинності такою угодою, якщо інше не передбачено самою угодою, та діють до завершення строку дії спеціального дозволу на користування надрами або до набрання законної сили рішенням суду про дострокове припинення права користування надрами (анулювання спеціального дозволу на користування надрами) з підстав, встановлених цим Кодексом.

Користувачі надр мають право, в тому числі, здійснювати на наданій їм ділянці надр геологічне вивчення, комплексну розробку родовищ корисних копалин та інші роботи згідно з умовами спеціального дозволу або угоди про розподіл продукції;

Користувачі надр зобов`язані: 1) використовувати надра відповідно до цілей, для яких їх було надано; 2) забезпечувати повноту геологічного вивчення, раціональне, комплексне використання та охорону надр; 3) забезпечувати безпеку людей, майна та навколишнього природного середовища; 4) приводити земельні ділянки, порушені при користуванні надрами, в стан, придатний для подальшого їх використання у суспільному виробництві;

Відповідно до ст.25 Кодексу України про надра, права користувачів надр охороняються законом і можуть бути обмежені лише у випадках, передбачених законодавством України. Збитки, завдані порушенням прав користувачів надр, підлягають відшкодуванню в повному обсязі відповідно до законодавчих актів України.

Статтею 97-1 Земельного кодексу України визначено, що власнику спеціального дозволу на користування бурштиноносними надрами дозволяється використовувати земельну ділянку на підставі угоди про проведення розвідувальних та видобувних робіт, що укладається із власником землі та/або за погодженням із землекористувачем, із обов`язковим затвердженням оцінки запасів у встановленому законодавством порядку після проведення геологічного вивчення на відповідній ділянці бурштиноносних надр. Типова форма зазначеної угоди затверджується Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 Земельного кодексу України, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Статтею 5 Лісового кодексу України визначено, що до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства.

Відповідно до ст.62 Лісового кодексу України, використання земельних лісових ділянок для видобування корисних копалин (крім видобування корисних копалин місцевого значення для власних потреб), прокладання кабельних ліній, трубопроводів та інших комунікацій, здійснення бурових, підривних та інших робіт, не пов`язаних із веденням лісового господарства, здійснюється після надання таких ділянок для зазначених цілей у порядку, встановленому Земельним кодексом України. Зазначені роботи повинні вестися способами і методами, що не призводять до погіршення протипожежного і санітарного стану лісів та умов їх відтворення.

Відповідно до ст.23 Лісового кодексу України, лісовий сервітут - право на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною лісовою ділянкою.

Права власників лісів або лісокористувачів можуть бути обмежені на користь інших заінтересованих осіб на підставі закону, договорів, заповіту або за рішенням суду.

Установлення лісового сервітуту не веде до позбавлення власника земельної лісової ділянки, щодо якої встановлений лісовий сервітут, права володіння, користування та розпоряджання нею, а користувача - володіння, користування.

Лісовий сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника лісів або користувача земельної лісової ділянки, щодо якої він установлений.

Положення Цивільного та Земельного кодексів застосовуються до лісових сервітутів у частині, що не суперечить вимогам цього Кодексу. Поряд з цим, згідно зі ст.395 ЦК України сервітут є речовим правом на чуже майно, яке полягає в обмеженому користуванні чужим майном для задоволення потреб, які не можуть бути задоволені іншим шляхом.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Частиною 1 ст.402 ЦК України визначені способи встановлення сервітуту. Так, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Відповідно до ч.2 ст.402 ЦК України, земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки або особою, яка використовує земельну ділянку на праві емфітевзису, суперфіцію. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. Згідно ч.3 ст.402 ЦК України, у разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Відповідно до ч.4 ст. 66 Земельного кодексу України, надання земельних ділянок для потреб, пов`язаних з користуванням надрами, проводиться після оформлення в установленому порядку прав користування надрами і відновлення земель згідно із затвердженим відповідним робочим проектом землеустрою на раніше відпрацьованих площах у встановлені строки.

Земельні ділянки усіх форм власності та категорій надаються власникам спеціальних дозволів на дослідно-промислову розробку родовищ бурштину, інших корисних копалин загальнодержавного значення та/або видобування бурштину, інших корисних копалин загальнодержавного значення шляхом встановлення земельних сервітутів згідно з межами та строками дії відповідних спеціальних дозволів на користування надрами (із автоматичним продовженням строку дії сервітуту в разі продовження строку дії відповідного спеціального дозволу на користування надрами) без зміни цільового призначення цих земельних ділянок, крім земель природно-заповідного фонду, оздоровчого призначення, рекреаційного призначення, історико-культурного призначення та водного фонду.

Частина четверта статті 66 Земельного кодексу України була доповнена на підставі положень ЗУ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення законодавства про видобуток бурштину та інших корисних копалин".

Згідно з положеннями статті 98 Земельного кодексу України, право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Строк дії земельного сервітуту, що встановлюється договором між особою, яка вимагає його встановлення, та землекористувачем, не може бути більшим за строк, на який така земельна ділянка передана у користування землекористувачу. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Пунктом "в3" статті 99 Земельного кодексу України обумовлено, право на користування земельною ділянкою для потреб геологічного вивчення, у тому числі дослідно-промислової розробки, корисних копалин з подальшим видобуванням корисних копалин (промислової розробки родовищ) загальнодержавного та місцевого значення та (або) для видобування корисних копалин загальнодержавного та місцевого значення з правом будівництва та розміщення споруд/об`єктів, пов`язаних із зазначеним видом діяльності, за умови що при цьому не порушуються права землевласника, передбачені статтею 98 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 100 Земельного кодексу України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (землекористувачем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч. ч. 3, 5 ст. 403 ЦК України, особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

Частинами 1 та 2 статті 404 ЦК України встановлено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Оскільки сервітут - це право обмеженого користування чужим майном (земельною ділянкою, іншими природними ресурсами, нерухомим майном), то потреба у встановленні сервітуту виникає у тих випадках, коли особа не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом. Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №905/3280/16, від 23.09.2020 у справі № 917/133/17 у подібних відносинах. Договір про встановлення сервітуту має бути направлений на реалізацію зазначеної потреби і слугувати цілі за якої нормальне використання своєї власності неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. Отже потреби, які можуть бути задоволені за рахунок користування чужим майном шляхом встановлення сервітуту, повинні мати характер вимушених.

Законом чітко передбачена можливість укладання договору про встановлення земельного сервітуту для потреб дослідно-промислової розробки родовищ бурштину, інших корисних копалин загальнодержавного значення та/або видобування бурштину, інших корисних копалин загальнодержавного значення, за умови що при цьому не порушуються права землевласника, передбачені статтею 98 цього Кодексу.

Статтею 124-1 Земельного кодексу України визначається порядок встановлення земельних сервітутів на землях державної, комунальної власності. Особа, заінтересована у встановленні земельного сервітуту на землях державної, комунальної власності, звертається з клопотанням у разі, якщо земельна ділянка перебуває у користуванні - до органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, що здійснює розпорядження земельною ділянкою державної, комунальної власності, або до землекористувача (п. "б" ч. 1 ст. 124 ЗК України). У клопотанні має бути зазначена мета встановлення земельного сервітуту.

До клопотання додаються: а) копії документів, що підтверджують право власності заявника на будівлі, споруди, що розташовані на земельній ділянці (за наявності); б) письмове погодження землекористувача (у разі встановлення земельного сервітуту щодо сформованої земельної ділянки, яка перебуває у користуванні, за договором з органом виконавчої влади, органом місцевого самоврядування, що здійснює розпорядження земельною ділянкою державної, комунальної власності), справжність підпису на якому засвідчується нотаріально; в) проект договору про встановлення земельного сервітуту (у разі встановлення земельного сервітуту щодо сформованої земельної ділянки); г) графічні матеріали із зазначенням орієнтовного місця розташування та площі земельної ділянки, яку передбачається сформувати з метою встановлення земельного сервітуту (у разі необхідності формування земельної ділянки державної, комунальної власності з метою встановлення земельного сервітуту); г) технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право суборенди, сервітуту, що розробляється без одержання дозволу на її розроблення (у разі встановлення земельного сервітуту щодо сформованої земельної ділянки).

У разі необхідності встановлення земельного сервітуту на сформованій земельній ділянці (ч.2 ст. 124-1 Земельного кодексу України) особа відповідно до пункту "б" частини першої цієї статті забезпечує укладення договору про встановлення земельного сервітуту або надає мотивовану відмову у його встановленні.

Укладення договору про встановлення земельного сервітуту з органом виконавчої влади, органом місцевого самоврядування здійснюється на підставі рішення цього органу. У разі відмови в укладенні договору про встановлення земельного сервітуту щодо сформованої земельної ділянки державної, комунальної власності такий договір визнається укладеним за рішенням суду.

Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї (ч. 9 ст. 79-1 Земельного кодексу України).

Відповідно до ст. 79-1 Земельного кодексу України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Державній реєстрації прав підлягають речові права на нерухоме майно, похідні від права власності, зокрема право користування (сервітут) (п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Згідно з ч. 6 ст. 21 Закону України "Про Державний земельний кадастр" відомості про межі частини земельної ділянки, на яку поширюється право суборенди, сервітуту, вносяться до Державного земельного кадастру на підставі затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право суборенди, сервітуту, а також на підставі інших видів документації із землеустрою, за якою здійснюється формування земельної ділянки.

Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 186 Земельного кодексу України, технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право суборенди, сервітуту, погоджується землевласником (у разі встановлення сервітуту щодо земельної ділянки, що не перебуває у користуванні, або у разі встановлення сервітуту щодо земельної ділянки, що перебуває у користуванні, - за договором з її власником) або землекористувачем (в інших випадках) і затверджується особою, яка набуває право суборенди, сервітуту.

Отже, з наведеного слідує, що сторонами договору про встановлення сервітуту дотримано усі необхідні умови для його укладення.

Крім того, суд зауважує, що договір про встановлення сервітуту був укладений на підставі спеціального дозволу на користування надрами № 5511 від 26.05.2023 року згідно якого та у відповідності до приписів ст. 99 Земельного кодексу України обумовлено, право на користування земельною ділянкою для потреб геологічного вивчення, у тому числі дослідно-промислової розробки, корисних копалин з подальшим видобуванням корисних копалин (промислової розробки родовищ) загальнодержавного та місцевого значення та (або) для видобування корисних копалин загальнодержавного та місцевого значення з правом будівництва та розміщення споруд/об`єктів, пов`язаних із зазначеним видом діяльності, за умови що при цьому не порушуються права землевласника, передбачені статтею 98 цього Кодексу.

Вказаний дозвіл є правомірним, діючим та не визнаним судом недійсним.

У відповідності до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України).

Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду.

Таким чином, суд констатує, що право відповідачів у даній справі на укладення договору про встановлення земельного сервітуту виникло на підставі спеціального дозволу на користування надрами № 5511 від 26.05.2023 року.

При цьому, враховуючи наявність у набувача сервітуту спеціального дозволу на дослідно - промислову розробку родовищ, суд приходить до висновку, що для встановлення спірного сервітуту відповідачу не потрібно було отримувати погодження землевласника, оскільки таке погодження було надане землекористувачем.

Подібна за змістом позиція висловлена Касаційним господарським судом Верховного Суду з приводу договорів у постанові від 05.12.2022 у справі № 914/2654/20 у пункті 7.23 якої вказано, що правова природа договору визначається з огляду на його зміст, а не назву, з`ясовуючи правовідносин сторін договору, суди мають виходити з умов договору, його буквального та логічного змісту, з намірів сторін саме того договору, з приводу якого виник спір, а також із того, що сторони правовідносин мають діяти добросовісно. Близька за змістом правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 17.01.2019 у справі № 923/241/18, від 21.05.2019 у справі № 925/550/18, від 19.06.2019 у справі № 923/496/18, від 12.08.2021 у справі № 910/7914/20, від 21.10.2021 у справі № 908/3027/20. У п. 47 постанови ВС від 14.09.2023 у праві №906/402/22 та п. 52 постанови ВС від 30.08.2023 у справі №906/436/22 суд касаційної інстанції виснував, що після попереднього погодження із відповідним органом питання про надання земельної ділянки для потреб надрокористування у потенційного надрокористувача дійсно виникає законний інтерес щодо отримання відповідної земельної ділянки для надрокористування, який за наслідками оформлення спеціального дозволу на користування надрами трансформується вже у право на отримання такої земельної ділянки, яке може бути реалізоване, зокрема, і шляхом встановлення земельного сервітуту. У постанові КГС ВС від 07.02.2023 у справі №918/86/22 зазначено, що встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання.

Дослідивши в сукупності наявні в матеріалах справи документи, суд дійшов висновку, що прокурором також не доведено факту порушення інтересів держави з боку відповідачів.

У Рішенні № 3-рп/99 від 8 квітня 1999 року, з`ясовуючи поняття "інтереси держави", Конституційний Суд України вказав, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Наведене поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 131-1 Конституції України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру". Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом.

"Інтереси держави відрізняються від інтересів інших сторін господарського процесу. В основу перших завжди покладена потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, Державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді.

Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних чи інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Згідно із ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Порушення права чи охоронюваного законом інтересу повинне мати об`єктивний характер і виражатися в позбавленні або зменшенні обсягу певних благ особи, права чи інтереси якої порушено, певних благ, які вона мала до порушення або справедливо очікувала набути у майбутньому.

При цьому, посилання прокурора що в рамках міжнародного проекту: "Полісся - дика природа без кордонів" Українське товариство охорони, у 2020 році ініціювала клопотання та було підготовлено наукове обґрунтування щодо розширення меж території Рівненського природного заповідника (масив Сира Погоня) на площі 1412,9 га не може слугувати можливим порушенням інтересів держави в майбутньому.

Щодо доводів прокурора про втрати природного фонду.

Вирішення питань про збереження або вирубування дерев і чагарників у разі зміни цільового призначення земельних лісових ділянок чи встановлення сервітуту з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства визначається положеннями статті 58 Лісового кодексу України .

Згідно ч. 5 ст. 58 Лісового кодексу України , порядок вирубування дерев і чагарників та використання одержаної при цьому деревини у разі зміни цільового призначення земельних лісових ділянок або встановлення сервітуту з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, та переведення земельних лісових ділянок до нелісових земель здійснюються в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 4 лютого 2023 року N 105 затверджено Порядок вирубування дерев і чагарників та використання одержаної при цьому деревини у разі зміни цільового призначення земельних лісових ділянок або встановлення сервітуту з метою їх використання в цілях, не пов`язаних із веденням лісового господарства, та переведення земельних лісових ділянок до нелісових земель (надалі за текстом Порядок).

Порядком визначено процедуру вирубування дерев і чагарників та використання одержаної при цьому деревини у разі встановлення сервітуту з метою їх використання в цілях, не пов`язаних із веденням лісового господарства. Пунктом 5 Порядку передбачено, що підставою для звернення громадян та юридичних осіб до постійного лісокористувача або власника лісів щодо вирубування дерев і чагарників є наявність установленого сервітуту на земельні лісові ділянки з метою, зазначеною у пункті 3 цього Порядку, без зміни цільового призначення земельних лісових ділянок. Згідно п. 3 Порядку, у разі встановлення на земельні лісові ділянки земельного сервітуту з метою використання зазначених ділянок у цілях, не пов`язаних із веденням лісового господарства, без зміни їх цільового призначення право на вирубування дерев і чагарників надається постійному лісокористувачу, власнику лісів .

На підставі договору з власниками лісів або постійними лісокористувачами заготівлю деревини можуть здійснювати громадяни та юридичні особи, яким надано земельні лісові ділянки в порядку встановлення земельного сервітуту . Право власності на заготовлену деревину та доходи від її реалізації належать власнику лісів, постійному лісокористувачу незалежно від виконавця робіт з вирубування дерев і чагарників .

Інформація про переведення земельних лісових ділянок до нелісових земель у цілях, не пов`язаних із веденням лісового господарства, без їх вилучення у постійного лісокористувача надається власниками лісів і постійними лісокористувачами територіальним органам Держлісагентства відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 20 червня 2007 року N 848 Про затвердження Порядку ведення державного лісового кадастру та обліку лісів (Офіційний вісник України, 2007 р., N 46, ст. 1885) .

Враховуючи зазначене, питання щодо можливого вирубування дерев та чагарників на території земельної ділянки, на якій встановлено сервітут, та порядок, чітко визначені діючими нормами законодавства та вирішується після фактичного встановлення сервітуту, відповідно до вимог ст.58, 62 Лісового кодексу України та зазначеного вище Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4 лютого 2023 року N 105.

Відтак, у випадку із можливою необхідністю вирубування дерев та чагарників на земельній ділянці, яка надається для видобування бурштину, то оскаржуваний Договір сервітуту не суперечить діючому Порядку та нормам законодавства.

Таким чином, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову".

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, суд повинен враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Частиною 1 ст.73 ГПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст.77 ГПК України ).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. (ст.79 ГПК України).

Статтею 76 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Частиною 1 ст.78 ГПК України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 1 ст.74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Також, надаючи оцінку доводам сторін, судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 ГПК України).

Згідно з п.3 ч. 4 ст. 238 ГПК України мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 року Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 року у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Слід також зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 року у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994 року серія A, №303-A, п.29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N37801/97, п.36, від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див.рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v.Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 ).

З огляду на вищевикладене, всі інші аргументи, доводи та міркування сторін не прийняті судом до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, з огляду на їх не обґрунтованість та відсутністю обставин, які підтверджували б наявність порушеного права позивача, за захистом якого він звернувся.

Розподіл судових витрат.

Згідно з ч.1 ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п.2 ч.1ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку із відмовою у задоволенні позову судові витрати залишаються за прокурором.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-79, 91, 120, 123, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволені позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Інформацію по справі, що розглядається можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Повний текст рішення складено та підписано 30.03.2026 року.

Суддя Н.Церковна