19 березня 2026 року
cправа № 902/580/25
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Берднік І. С. - головуючого, Зуєва В. А., Міщенка І. С.,
розглянувши у порядку письмового провадження заяву Приватного підприємства «ПАРТНЕР-СПС»
про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат
у справі № 902/580/25
за позовом Комунального підприємства «Ладижинська міська лікарня» Ладижинської міської ради Гайсинського району Вінницької області
до Приватного підприємства «ПАРТНЕР-СПС»
про стягнення 76 550,99 грн,
та за зустрічним позовом Приватного підприємства «ПАРТНЕР-СПС»
до Комунального підприємства «Ладижинська міська лікарня» Ладижинської міської ради Гайсинського району Вінницької області, Ладижинської міської ради
про визнання недійсним електронного аукціону та договору оренди, застосування двосторонньої реституції,
Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.03.2026 касаційні скарги Комунального підприємства «Ладижинська міська лікарня» Ладижинської міської ради Гайсинського району Вінницької області (далі - КП «Ладижинська міська лікарня»), Ладижинської міської ради залишено без задоволення; постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.12.2025 у справі № 902/580/25 залишено без змін.
05.03.2026 до Верховного Суду надійшла заява Приватного підприємства «ПАРТНЕР-СПС» (далі - ПП «ПАРТНЕР-СПС») про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу у суді касаційної інстанції у розмірі 45 000,00 грн та докази на їх підтвердження.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09.03.2026 вирішено здійснити розгляд заяви ПП «ПАРТНЕР-СПС» про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу у справі № 902/580/25 без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у заяві доводи, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 244 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
За змістом статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Частиною 1 статті 124 ГПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 129 ГПК України).
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 ГПК України).
Водночас, за змістом частини 4 статті 126 ГПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5 та 6 статті 126 ГПК України).
У розумінні положень частин 5 та 6 статті 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі № 927/237/20).
Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Загальне правило розподілу судових витрат, визначене в частині 4 статті 129 ГПК України, відповідно до якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 ГПК України, також визначені положеннями частин 6, 7 та 9 статті 129 цього Кодексу.
Отже, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5 - 7 та 9 статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Аналогічні висновки викладено в постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.
За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
У статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
За змістом наведеної норми, адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною 1 статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» як «форма винагороди адвоката», але в розумінні положень Цивільного кодексу України становить ціну такого договору.
Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.
Аналогічні висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21.
Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18).
Як свідчать матеріали справи, 23.01.2026 між адвокатом Шишковською А. Б. (виконавець) та ПП «ПАРТНЕР-СПС» (замовник) укладено договір про надання правничої допомоги, відповідно до умов якого замовник доручає, а виконавець бере на себе надання правової допомоги замовнику в обсязі та на умовах, визначених цим договором (пункт 1.1).
Відповідно до пункту 2.1 договору виконавець зобов`язується підготувати замовнику відзиви на касаційні скарги та представляти інтереси замовника у Касаційному господарському суді у складі Верховного Суду у справі № 902/580/25 за позовом КП «Ладижинська міська лікарня» до ПП «ПАРТНЕР-СПС» про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ПП «ПАРТНЕР-СПС» до КП «Ладижинська міська лікарня», Ладижинської міської ради про визнання недійсним електронного аукціону та договору оренди, застосування двосторонньої реституції.
За надання представницьких послуг згідно договору замовних перераховує виконавцю плату у розмірі 45 000,00 грн (пункт 4.1 договору).
Розмір правничої допомоги є фіксованою сумою та не розраховується у відповідності до витраченого часу виконавцем на виконання своїх зобов`язань за цим договором (пункт 4.2 договору).
Цей договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами і діє до повного його виконання (пункт 5.1 договору).
Представництво інтересів ПП «ПАРТНЕР-СПС» у суді касаційної інстанції здійснював адвокат Шишковська А. Б. на підставі ордеру на надання правничої допомоги від 18.02.2026 серії АВ № 1274588.
ПП «ПАРТНЕР-СПС» у відзиві на касаційні скарги КП «Ладижинська міська лікарня» та Ладижинської міської ради, поданому адвокатом Шишковською А. Б., повідомляло суд, що ним понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 45 000,00 грн, на підтвердження яких надало докази, а саме: договір про надання правничої допомоги від 23.01.2026, ордер на надання правничої допомоги від 18.02.2026 серії АВ № 1274588, платіжну інструкцію від 23.01.2026 № 3325.
Подавши заяву про ухвалення додаткового рішення про стягнення з КП «Ладижинська міська лікарня» та з Ладижинської міської ради судових витрат на професійну правничу допомогу у суді касаційної інстанції у розмірі 45 000,00 грн, ПП «ПАРТНЕР-СПС» також на їх підтвердження надало акт виконаних робіт від 04.03.2026 згідно договору про надання правничої допомоги.
Відповідно до акту виконаних робіт від 04.03.2026, складеного адвокатом Шишковською А. Б. та ПП «ПАРТНЕР-СПС», вартість наданих адвокатом послуг становить 45 000,00 грн та охоплює такі послуги: ознайомлення з касаційними скаргами КП «Ладижинська міська лікарня» та Ладижинської міської ради на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.12.2025 у справі № 902/580/25; підготовка відзиву на касаційні скарги; участь у судовому засіданні 04.03.2025 у приміщенні Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.
Верховний Суд зауважує, що КП «Ладижинська міська лікарня» та Ладижинська міська рада клопотань про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу в порядку, передбаченому частиною 5 статті 126 ГПК України, не заявили, а також не подали і заперечення проти визначеного ПП «ПАРТНЕР-СПС» розміру правничої допомоги, яку воно понесло і просить стягнути.
При цьому, Верховний Суд ураховує, що кожна сторона несе ризики настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина 4 статті 13 ГПК України).
Розглянувши наведені ПП «ПАРТНЕР-СПС» у заяві обґрунтування витрат на професійну правничу допомогу з урахуванням умов договору про надання правничої допомоги, поданих ПП «ПАРТНЕР-СПС» доказів на підтвердження понесення таких витрат у суді касаційної інстанції, беручи до уваги критерії реальності, співмірності та розумності судових витрат, а також результат перегляду постанови суду апеляційної інстанції у касаційному порядку, Суд дійшов висновку, що заявлені ПП «ПАРТНЕР-СПС» до стягнення витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 45 000,00 грн є доведеними та обґрунтованими.
Як вже зазначалося вище, у розумінні положень статті 126 ГПК України, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції дійшов висновку про задоволення заяви ПП «ПАРТНЕР-СПС» про ухвалення додаткового рішення та стягнення з КП «Ладижинська міська лікарня» та Ладижинської міської ради у рівних частинах на користь ПП «ПАРТНЕР-СПС» судових витрат на професійну правничу допомогу у заявленому останнім розмірі - 45 000,00 грн, тобто по 22 500,00 грн з кожного.
Керуючись статтями 123, 126, 129, 244, 301, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
1. Заяву Приватного підприємства «ПАРТНЕР-СПС» про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат у справі № 902/580/25 задовольнити.
4. Доручити Господарському суду Вінницької області на виконання цієї додаткової постанови видати відповідні накази.
Додаткова постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя І. С. Берднік
Судді: В. А. Зуєв