ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" березня 2026 р.

м. Київ

Справа № 911/3980/25

Суддя Черногуз А.Ф., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами

за позовом Білоцерківської окружної прокуратури (09100, Київська обл., м. Біла Церква, вул. Шолом-Алейхема, 38, код )

в інтересах держави в особі:

1. Білоцерківської міської ради (09100, Київська обл., місто Біла Церква, вулиця Ярослава Мудрого, будинок 15, код 26376300)

2. Державної екологічної інспекції столичного округу (03035, місто Київ, вул. Солом`янська, будинок 1, код 42163667)

до Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" (01601, місто Київ, вул. Руставелі Шота, будинок 9А, код 44768034)

про стягнення 53036 грн,

ВСТАНОВИВ:

Історія розгляду справи.

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Білоцерківської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Білоцерківської міської ради та Державної екологічної інспекції столичного округу до Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" про стягнення 53036 грн, в результаті незаконної порубки лісу.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 05.01.2026 відкрито провадження у справи та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Через систему «Електронний суд» 15.01.2026 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти позовних вимог та просить суд відмовити у задоволенні позову повністю.

Через систему «Електронний суд» 27.01.2026 від прокуратури надійшла відповідь на відзив, у якій заперечує проти обставин викладених у відзиві на позовну заяву та просить суд задовольнити позовні вимоги повністю.

Фактичні обставини справи та узагальнена позиція сторін.

Як убачається з матеріалів справи, Білоцерківською окружною прокуратурою під час здійснення повноважень, передбачених Конституцією України та Законом України «Про прокуратуру», на підставі опрацьованої інформації Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» та матеріалів його філії «Столичний лісовий офіс» встановлено факт порушення вимог законодавства у сфері охорони, захисту та раціонального використання лісових ресурсів.

Зокрема, судом встановлено, що 10.02.2025 працівниками державної лісової охорони Філії «Столичний лісовий офіс» ДП «Ліси України» виявлено незаконну порубку 12 дерев у кварталі 150 виділі 4 Томилівського лісництва, розташованого в адміністративних межах Білоцерківської міської територіальної громади. За результатами огляду місця події складено відповідний акт №10 від 10.02.2025, яким зафіксовано факт незаконного вирубування дерев.

Відповідно до розрахунку шкоди, здійсненого уповноваженою посадовою особою на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.2008 № 665, розмір шкоди, заподіяної лісу незаконним вирубуванням, становить 53036,07 грн. При цьому особу, яка безпосередньо здійснила незаконну порубку дерев, на момент звернення до суду не встановлено, а заподіяна шкода у добровільному порядку не відшкодована.

З матеріалів справи також убачається, що ДП «Ліси України» є постійним лісокористувачем відповідної лісової ділянки, а його філія «Столичний лісовий офіс» є відокремленим підрозділом, який діє від імені підприємства та в його інтересах і здійснює, зокрема, функції з ведення лісового господарства, охорони, захисту та відтворення лісів.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, прокурор зазначає, що відповідно до вимог лісового законодавства України, зокрема Лісового кодексу України, на постійних лісокористувачів покладається обов`язок забезпечення охорони лісів від незаконних рубок, а також здійснення комплексу заходів, спрямованих на їх збереження, у тому числі шляхом проведення систематичних ревізій лісових обходів. Разом із цим, на думку позивача, відповідачем не забезпечено належного виконання вказаних обов`язків, що призвело до можливості вчинення незаконної порубки дерев третіми особами.

Прокурор вказує, що сам факт незаконного вирубування 12 дерев свідчить про неналежну організацію охорони лісу та відсутність ефективного контролю з боку державної лісової охорони ДП «Ліси України», оскільки такі дії, як валка дерев, їх обробка та вивезення, за своєю природою потребують тривалого часу та не можуть залишитися непоміченими за умови належного виконання службових обов`язків. Додатково зазначається, що з урахуванням умов воєнного стану, зокрема дії комендантської години та обмеження доступу до лісових масивів, здійснення таких дій було можливим лише у світлий час доби та за відсутності належного контролю з боку лісової охорони.

Прокурор наголошує, що у даному випадку відповідальність має покладатися не лише на невстановлених осіб, які безпосередньо здійснили незаконну порубку, але й на постійного лісокористувача, вина якого полягає у протиправній бездіяльності, а саме у невжитті належних заходів щодо забезпечення охорони та збереження лісових насаджень. При цьому зазначається, що така відповідальність є деліктною, а підставою її застосування є заподіяння шкоди навколишньому природному середовищу внаслідок порушення вимог природоохоронного законодавства.

Окремо прокурор звертає увагу на те, що у спорах про відшкодування шкоди, заподіяної довкіллю, застосовується презумпція вини правопорушника, у зв`язку з чим саме відповідач повинен довести відсутність своєї вини, зокрема те, що ним вжито всіх залежних від нього заходів для належної охорони лісових насаджень. Водночас, за твердженням прокурора, таких доказів відповідачем не надано.

Щодо розміру заявлених до стягнення збитків прокурор зазначає, що він визначений відповідно до затверджених такс для обчислення шкоди, заподіяної лісу, та підтверджується належними доказами, а тому підлягає стягненню у повному обсязі.

Крім того, прокурор обґрунтовує наявність підстав для представництва інтересів держави у даній справі тим, що уповноважені органи, зокрема Державна екологічна інспекція Столичного округу та Білоцерківська міська рада, незважаючи на наявність порушення та заподіяної шкоди, не вжили заходів щодо її стягнення у судовому порядку, що свідчить про неналежне здійснення ними своїх повноважень щодо захисту інтересів держави. У зв`язку з цим прокурор вважає, що він правомірно звернувся до суду з даним позовом в інтересах держави.

На думку прокурора, порушення інтересів держави у даному випадку полягає не лише у факті заподіяння шкоди лісовому фонду України як об`єкту права власності Українського народу, але й у ненадходженні до відповідних бюджетів коштів, які підлягають зарахуванню як відшкодування шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу.

З огляду на викладене, прокурор просить суд стягнути з ДП «Ліси України» шкоду, заподіяну незаконною порубкою дерев, у розмірі 53036,07 грн з зарахуванням відповідних коштів до спеціального фонду місцевого бюджету за місцем заподіяння шкоди.

Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» в особі Філії «Столичний лісовий офіс» заперечує проти задоволення позовних вимог прокурора та вважає їх безпідставними і такими, що не підтверджені належними та допустимими доказами.

Відповідач звертає увагу суду на відсутність належного позивача у даній справі, зазначаючи, що Державна екологічна інспекція Столичного округу не має повноважень на звернення до суду з відповідним позовом у спірних правовідносинах. За твердженням відповідача, інспекція може реалізовувати свої повноваження виключно у межах та у спосіб, визначений законом, зокрема шляхом проведення заходів державного нагляду (контролю), складання актів перевірок, протоколів про адміністративні правопорушення та здійснення розрахунків збитків за результатами таких перевірок. Водночас у даному випадку перевірка інспекцією не проводилась, відповідні акти не складались, розрахунок збитків здійснено не уповноваженим органом державного контролю, у зв`язку з чим відсутні передбачені законом підстави для звернення інспекції до суду. У зв`язку з цим відповідач вважає, що прокурор не може підміняти відсутність повноважень відповідного органу, оскільки сам не є самостійним позивачем у справі.

Крім того, відповідач зазначає, що наведена прокурором судова практика Верховного Суду не є релевантною до спірних правовідносин, оскільки у тих справах екологічна інспекція діяла в межах своїх повноважень, зокрема проводила перевірки та фіксувала порушення, тоді як у цій справі такі дії не здійснювались.

Заперечуючи проти позову по суті, відповідач виходить з того, що заявлені вимоги ґрунтуються на положеннях про деліктну відповідальність, для застосування якої необхідна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме протиправної поведінки, шкоди, причинного зв`язку між такою поведінкою і шкодою, а також вини. При цьому відповідач наголошує, що обов`язок доведення зазначених елементів покладається саме на позивача.

На думку відповідача, у даному випадку відсутній причинний зв`язок між його поведінкою та заподіяною шкодою, оскільки шкода виникла внаслідок безпосередніх протиправних дій невстановлених осіб, які здійснили незаконну порубку дерев, а не внаслідок дій чи бездіяльності постійного лісокористувача. Відповідач підкреслює, що сам факт покладення на нього обов`язку щодо охорони лісів не означає автоматичного покладення відповідальності за будь-які правопорушення, вчинені третіми особами.

Відповідач також зазначає, що позовна заява не містить конкретизації того, у чому саме полягає протиправна поведінка підприємства, які саме обов`язки ним не виконано та які конкретні заходи він повинен був вжити, але не вжив. За твердженням відповідача, жодних доказів неналежного виконання ним функцій з охорони лісу позивачем не надано.

Окремо відповідач звертає увагу на питання доказової бази у справі, зазначаючи, що акт огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства, складений працівниками лісової охорони, не може вважатися належним доказом у розумінні процесуального закону, оскільки він не є актом перевірки, складеним у порядку здійснення державного нагляду (контролю). Відповідач наголошує, що відповідно до законодавства саме акт перевірки є документом, який фіксує факт правопорушення суб`єктом господарювання та може бути належною підставою для застосування заходів відповідальності. У зв`язку з відсутністю такого акта, на думку відповідача, відсутні належні докази вчинення ним правопорушення.

Також відповідач посилається на положення законодавства, яке регулює діяльність державної лісової охорони, зазначаючи, що охорона лісів здійснюється спеціально уповноваженими посадовими особами, які наділені відповідними повноваженнями, зокрема щодо патрулювання, перевірки документів та припинення правопорушень. При цьому відповідач стверджує, що такі заходи ним здійснювались у повному обсязі, а факт незаконної рубки був виявлений саме його працівниками, які також повідомили правоохоронні органи про вчинене правопорушення.

Відповідач наголошує, що після виявлення незаконної порубки ним було невідкладно повідомлено органи Національної поліції, а тому досудове розслідування триває, і саме органи досудового розслідування уповноважені встановлювати винних осіб. У зв`язку з цим відповідач вважає, що позивач фактично намагається перекласти відповідальність за невстановлення винних осіб на постійного лісокористувача, який не має повноважень щодо здійснення слідчих дій.

Крім того, відповідач звертає увагу на те, що такси для обчислення розміру шкоди, затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 665, застосовуються до осіб, які безпосередньо здійснили незаконне вирубування дерев, а не до випадків незабезпечення охорони лісу, що, на думку відповідача, виключає можливість їх застосування у даному спорі.

Підсумовуючи викладене, відповідач зазначає, що у спірних правовідносинах відсутній склад цивільного правопорушення у його діях, оскільки не доведено протиправність поведінки, причинний зв`язок та вину, а наявні у справі докази не відповідають вимогам належності та допустимості. У зв`язку з цим відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Прокурор, у відповідні на відзив зазначає, що Державна екологічна інспекція Столичного округу є належним позивачем у даних правовідносинах, оскільки відповідно до законодавства наділена повноваженнями здійснювати державний нагляд у сфері охорони навколишнього природного середовища, розраховувати розмір шкоди та звертатися до суду з відповідними позовами. Отже, твердження відповідача про відсутність у Інспекції повноважень є безпідставними.

Щодо доводів відповідача про відсутність доказів протиправної поведінки, прокурор зазначає, що обов`язок забезпечення охорони, захисту та збереження лісів покладено саме на постійного лісокористувача. Невстановлення осіб, які безпосередньо здійснили незаконну порубку, не звільняє відповідача від відповідальності, оскільки сам факт незаконної рубки на підвідомчій йому території свідчить про неналежне виконання покладених на нього обов`язків.

Прокурор вказує, що у даному випадку протиправна поведінка відповідача проявляється у формі бездіяльності, а саме у невжитті достатніх та ефективних заходів щодо запобігання незаконній порубці лісу. Така бездіяльність перебуває у прямому причинному зв`язку із заподіяною шкодою, оскільки саме внаслідок неналежної охорони лісових насаджень стало можливим їх незаконне знищення невстановленими особами.

Крім того, прокурор зазначає, що відповідно до норм цивільного законодавства у деліктних правовідносинах діє презумпція вини заподіювача шкоди, у зв`язку з чим саме на відповідача покладається обов`язок довести відсутність вини. Водночас відповідачем не надано належних доказів, які б підтверджували вжиття ним усіх необхідних заходів для належної охорони лісу.

Доводи відповідача щодо відсутності акта перевірки Державної екологічної інспекції прокурор вважає необґрунтованими, оскільки, за правовою позицією Верховного Суду, такий акт не є єдиним можливим доказом правопорушення. Натомість надані у справі докази, зокрема акт огляду місця вчинення правопорушення, складений уповноваженими особами лісової охорони, є належними та допустимими і підлягають оцінці у сукупності з іншими доказами.

Прокурор також зазначає, що повідомлення відповідачем правоохоронних органів про факт незаконної порубки після її виявлення не свідчить про належне виконання обов`язків щодо охорони лісу та не спростовує факту допущення правопорушення. Такі дії є реакцією на вже вчинене правопорушення, а не заходами його запобігання.

З урахуванням викладеного прокурор дійшов висновку, що у діях відповідача наявні всі елементи складу цивільного правопорушення, а саме шкода, протиправна бездіяльність, причинний зв`язок між такою бездіяльністю та заподіяною шкодою, а також вина, що є підставою для покладення на нього обов`язку відшкодувати завдані збитки.

Таким чином, наведені у відзиві доводи відповідача не спростовують обставин, викладених у позовній заяві, та не підтверджуються належними доказами, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Висновки господарського суду.

Суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави у даній справі, виходить із наступного.

За статтею 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

В силу статті 1 Лісового кодексу України ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.

Статтею 5 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" визначено, що державній охороні і регулюванню використання на території України підлягають: навколишнє природне середовище як сукупність природних і природно-соціальних умов та процесів, природні ресурси, як залучені в господарський обіг, так і невикористовувані в економіці в даний період (земля, надра, води, атмосферне повітря, ліс та інша рослинність, тваринний світ), ландшафти та інші природні комплекси.

Згідно з ч. 1 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

У відповідності до частини 3, 4 статті 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Разом з тим, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Статтею 35 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" визначено, що державний контроль у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів. Виконавчі органи сільських, селищних, міських рад здійснюють державний контроль у сфері охорони навколишнього природного середовища. Державному контролю підлягають використання і охорона земель, надр, поверхневих і підземних вод, атмосферного повітря, лісів та іншої рослинності, тваринного світу, морського середовища та природних ресурсів територіальних вод, континентального шельфу та виключної (морської) економічної зони України, природних територій та об`єктів, що підлягають особливій охороні, стан навколишнього природного середовища, а також дотримання заходів біологічної і генетичної безпеки щодо біологічних об`єктів навколишнього природного середовища при створенні, дослідженні та практичному використанні генетично модифікованих організмів у відкритій системі та додержання операторами вимог законодавства у сфері реєстрації викидів та перенесення забруднювачів і відходів.

Відповідно до статті 20-2 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" до компетенції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів, у сфері охорони навколишнього природного середовища належить організація і здійснення у межах компетенції державного нагляду (контролю) за додержанням центральними органами виконавчої влади та їх територіальними органами, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування в частині здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та господарювання, громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, а також юридичними особами - нерезидентами вимог законодавства, зокрема, у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів.

Згідно Положення про Державну екологічну інспекцію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.2017 № 275, Державна екологічна інспекція України (Держекоінспекція) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра захисту довкілля та природних ресурсів і який реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів.

Одними з основних завдань Держекоінспекції є: реалізація державної політики із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів; здійснення у межах повноважень, передбачених законом, державного нагляду (контролю) за додержанням вимог законодавства, зокрема, щодо охорони, захисту, використання і відтворення лісів.

Функції щодо додержання вимог природоохоронного законодавства на території Київської області покладено на Державну екологічну інспекцію Столичного округу.

Згідно п. п. 5 п. 2 Положення про Державну екологічну інспекцію Столичного округу, затвердженого наказом Державної екологічної інспекції України від 20.02.2023 № 18 Про затвердження Положення про Державну екологічну інспекції Столичного округу (нова редакція) (далі Положення), Інспекція в межах своїх повноважень здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням територіальними органами центральних органів виконавчої влади, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування в частині здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності і господарювання, громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, а також юридичними особами - нерезидентами вимог законодавства, зокрема, про охорону, захист, використання та відтворення лісів, зокрема щодо: пошкодження дерев і чагарників, знищення або пошкодження лісових культур, сіянців або саджанців у лісових розплідниках і на плантаціях, природного підросту та самосіву на землях, призначених під відновлення лісу, законності вирубування; повноти та законності здійснених заходів щодо відтворення лісів, зокрема цінними та рідкісними породами дерев, породами, притаманними відповідному регіону, та повноти заходів з догляду за лісовими культурами на землях, призначених під відновлення лісу; раціонального та невиснажливого використання лісових ресурсів; добування продуктів лісу та використання лісових ресурсів; здійснення комплексу необхідних заходів захисту для забезпечення охорони лісів від пожеж, незаконних рубок, шкідників і хвороб, пошкодження внаслідок антропогенного та іншого шкідливого впливу, застосування пестицидів агрохімікатів у лісовому господарстві та лісах тощо.

Враховуючи зазначене, позивач 2 Державна екологічна інспекція Столичного округу уповноважена здійснювати державний контроль у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення та охорони природних ресурсів, а тому, є належним позивачем у даній справі.

Суд бере до уваги, що відповідно до статті 23 Закону України „Про прокуратуру прокурор перед зверненням до суду вживає належних заходів щодо з`ясування можливості самостійного захисту інтересів держави уповноваженими органами. У матеріалах справи відсутні відомості про самостійне звернення уповноважених органів до суду, що підтверджує необхідність участі прокурора у представленні інтересів держави

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що у даній справі наявні передбачені статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» правові підстави для здійснення прокурором представництва інтересів держави в суді, а тому позов подано належним суб`єктом та з дотриманням вимог чинного законодавства.

Відповідно до статей 16, 17 Лісового кодексу України право користування лісами здійснюється в порядку постійного та тимчасового користування лісами. У постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи.

Згідно вимог статті 17 Лісового кодексу України відповідач є постійним лісокористувачем, на якого чинним законодавством покладено обов`язок забезпечити охорону лісів на підвідомчій лісовому господарству території.

Частиною 2 статті 19 Лісового кодексу України визначено, що постійні лісокористувачі зобов`язані, зокрема, забезпечувати охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень, посилення їх корисних властивостей, підвищення родючості ґрунтів, вживати інших заходів відповідно до законодавства на основі принципів сталого розвитку; дотримуватися правил і норм використання лісових ресурсів; створювати сприятливі умови для їх охорони, захисту та відтворення.

Відповідно до пункту 5 статті 64 Лісового кодексу України, підприємства, установи, організації і громадяни здійснюють ведення лісового господарства з урахуванням господарського призначення лісів, природних умов і зобов`язані, зокрема, здійснювати охорону лісів від пожеж, захист від шкідників і хвороб, незаконних рубок та інших пошкоджень.

Статтею 86 Лісового кодексу України передбачено, що організація і забезпечення охорони і захисту лісів, яка передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження та охорону лісів, зокрема, від незаконних рубок та інших пошкоджень, покладається на постійних лісокористувачів відповідно до цього Кодексу.

Статтею 93 Кодексу передбачені завдання контролю за охороною, захистом, використанням та відтворенням лісів. Зокрема, такими завданнями є запобігання порушенням законодавства у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів, своєчасне виявлення таких порушень і вжиття відповідних заходів щодо їх усунення.

Організація і забезпечення охорони та захисту лісів, яка передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження та охорону лісів, зокрема, від незаконних рубок та інших пошкоджень, покладається на постійних лісокористувачів. Порушення вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених у сфері охорони, захисту та використання лісів, є підставою для покладення на постійного лісокористувача цивільно-правової відповідальності. При цьому, не важливо, хто конкретно здійснював незаконне вирубування дерев на ділянках лісу, наданих у постійне користування, оскільки визначальним є факт порушення постійним лісокористувачем встановлених правил лісокористування, що спричинило завдання державі збитків внаслідок незаконної рубки дерев третіми особами на підконтрольній постійному лісокористувачу ділянці лісу. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27.03.2018 у справі № 909/1111/16, та у постанові від 20.02.2020 у справі № 920/1106/17.

Згідно статті 105 Лісового кодексу України особи, винні у порушенні лісового законодавства, зокрема у незаконному вирубуванні та пошкодженні дерев і чагарників, порушенні порядку заготівлі та вивезення деревини, порушенні інших вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених законодавством у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів, несуть встановлену законом дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність.

Відповідно до статті 107 Лісового кодексу України, підприємства, установи, організації і громадяни зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними лісу внаслідок порушення лісового законодавства, у розмірах і порядку, визначених законодавством України.

Згідно статті 68 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища", підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України. Застосування заходів дисциплінарної, адміністративної або кримінальної відповідальності не звільняє винних від компенсації заподіяної навколишньому природному середовищу шкоди.

Суд зазначає, що відшкодування шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства, за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди, тобто є деліктною відповідальністю.

Частиною 1, пунктом 3 частини 2 статті 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі.

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної шкоди містяться у статті 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Водночас, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування завданої шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, наявності шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою, вини особи, яка заподіяла шкоду. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Обов`язок доказування наявності шкоди та протиправності поведінки заподіювача шкоди покладається на особу, якій завдано збитків. При цьому, відсутність своєї вини доводить особа, яка завдала шкоди (частини 2 статті 1166 ЦК України).

Згідно зі статтею 1172 ЦК України юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Факт виявлення незаконної рубки лісу та відсутність безпосередньо у відповідача, як особи, зобов`язаної здійснювати контроль за збереженням лісів, будь-якої інформації з приводу даного факту та своєчасного його виявлення та запобігання свідчить про наявність вини відповідача щодо неналежної охорони лісу (бездіяльність), внаслідок чого скоєно незаконне вирубування лісу. Схожий правовий висновок наведено у постанові Верховного Суду від 24.02.2021 у справі № 906/366/20.

Суд вказує, що відповідно до наданого прокуратурою акту, кількість зрубаних дерев дорівнює 12 шт (дуб), що свідчить про неналежне виконання відповідачем своїх обов`язків.

Відповідач здійснює свою господарську діяльність як постійний лісокористувач, має можливість належним чином здійснювати охорону і захист лісу постійно. Відповідачем не було належним чином реалізовано своїх можливостей та не було дотримано своїх обов`язків. Як наслідок це призвело до вирубки 12 шт дерев та нанесло державі збитків.

Окремо слід зазначити, що відповідно до статті 4 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" одним із принципів охорони навколишнього природного середовища є запобіжний характер заходів щодо охорони навколишнього природного середовища. Тобто, такі заходи покликані усувати будь-які можливості незаконного впливу іншими особами на природній фонд та запобігати вчиненню цих порушень - в першу чергу. Лише потім завданнями охорони навколишнього природного середовища постає вчинення дій щодо зупинення виявлених порушень та запобігання їх продовження.

Відповідачем не надано жодних доказів відсутності його вини та вчинення ним належних та достатніх дій, спрямованих на збереження та охорону лісів та недопущення самовільної рубки лісу. Натомість, вбачається, що всі дії вчинені відповідачем на охорону та збереження лісу виявились недостатніми та не забезпечили схоронність лісових ресурсів.

Тож суд приходить до висновку про наявність складу цивільного правопорушення та правових підстав для задоволення позовних вимог прокурора.

В контексті наведених вище висновків суду, відповідач, допустивши протиправну бездіяльність у вигляді не вчинення всіх необхідних дій, направлених на забезпечення охорони і збереження лісу від незаконного вирубування на підвідомчій йому території земель лісового фонду, діяв неправомірно. Розмір збитків встановлено актом та розрахунком відповідача приймається судом в повному обсязі та визнається беззаперечним доказом обсягу нанесених державі збитків через недотримання положень законодавства України у природоохоронній сфері. Тож, суд вважає за можливе задовольнити позов у повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу стягуваної шкоди, суд зазначає таке.

Відповідно до положень статті 29 та статті 691 Бюджетного кодексу України шкода, заподіяна навколишньому природному середовищу, стягується пропорційно в дохід спеціального фонду відповідної місцевої ради, обласного бюджету, Державного бюджету України.

Приписами статті 47 Закону України Про охорону навколишнього природного середовища встановлено, що державний фонд охорони навколишнього природного середовища утворюється за рахунок, зокрема, частини грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища в результаті господарської та іншої діяльності, згідно з чинним законодавством.

Згідно з пунктом 7 частини 3 статті 29, пункт 4 частина 1 статті 69-1 Бюджетного кодексу України джерелами формування спеціального фонду Державного бюджету України в частині доходів (з урахуванням особливостей, визначених пунктом 1 частини 2 статті 671 цього Кодексу), зокрема, є 30 відсотків грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності.

До надходжень спеціального фонду місцевих бюджетів належать, зокрема, 70 відсотків грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності, в тому числі: до бюджетів місцевого самоврядування (крім бюджетів міст Києва та Севастополя) 50 відсотків, обласних бюджетів та бюджету Автономної Республіки Крим 20 відсотків.

Водночас за змістом пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №215 від 15.04.2015, казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку: забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунка, зокрема здійснює розподіл бюджетних коштів між державним бюджетом, бюджетами Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя, між місцевими бюджетами, а також між загальним та спеціальним фондами бюджету відповідно до нормативів відрахувань, визначених бюджетним законодавством, і їх перерахування відповідно до законодавства.

Отже, функції з розподілу коштів після їх зарахування на спеціальний рахунок віднесено до повноважень Державної казначейської служби, яка наділена усіма необхідними повноваженнями для здійснення такого розподілу між державним та місцевими бюджетами.

Отже, заподіяну шкоду належить стягувати за місцем заподіяння шкоди, відповідно до статті 47 Закону України Про охорону навколишнього природного середовища, на казначейський рахунок спеціального фонду за реквізитами рахунку селищної ради згідно коду бюджетної класифікації.

В означеному випадку це грошові стягнення за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності, код класифікації доходів 24062100.

Вирішення питання щодо судових витрат.

Пунктом 12 частини 3 статті 2 ГПК України закріплено, що основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

В силу частини 4 статті 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов задоволено у повному обсязі, то витрати зі сплати судового збору покладаються судом на відповідача повністю. Зважаючи на те, що саме прокуратурою подано позовну заяву та сплачено судовий збір, стягнення цих витрат відбувається на користь заявника прокуратури.

При цьому суд зауважує, що прокурором було сплачено судовий збір в сумі 3028 грн при тому, що позовна заява була подана через систему "Електронний суд". Суд наголошує, що прокурором не було враховано, що у даному випадку при сплаті судового збору підлягав застосуванню понижуючий коефіцієнт для обрахунку судового збору в розмірі 0,8.

Відтак за звернення до суду із цим позовом прокурором мав бути сплачений судовий збір в сумі 2422,40 (3028,8*08) грн.

Отже, суд констатує, що прокурором було здійснено переплату судового збору в сумі 605,60 грн у зв`язку із чим прокурор має право звернутись з відповідним клопотанням про повернення надмірно сплаченої суми судового збору відповідно до положень Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст. ст. 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (01601, місто Київ, вул. Руставелі Шота, будинок 9А, код 44768034) на користь Білоцерківської міської ради (09100, Київська обл., місто Біла Церква, вулиця Ярослава Мудрого, будинок 15, код 26376300) шкоду, заподіяну внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища в результаті незаконної порубки лісу у розмірі 53 036,07 грн на рахунок: UA0010776, отримувач: ГУК у Київській області/ Білоцерківська міська рада, ЄДРПОУ отримувача 37955989, банк отримувача: Казначейство України, код платежу: 24062100 "грошові стягнення за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності".

Стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" (01601, місто Київ, вул. Руставелі Шота, будинок 9А, ) на користь Київської обласної прокуратури (м. Київ, бульвар Лесі Українки, 27/2; ; судовий збір, сплачений за подання до суду позовної заяви у сумі 2422,40 грн.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України.

Рішення підлягає оскарженню в порядку та строки, визначені статтями 254-256 ГПК України.

Повне рішення складено та підписано 20.03.2026.

Суддя А.Ф. Черногуз