ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

23.03.2026 Справа №905/29/26 Господарський суд Донецької області у складі судді Огороднік Д.М., у спрощеному позовному провадженні, розглянувши матеріали

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Карней" (02225, місто

Київ, вулиця Оноре Де Бальзака, будинок 16, )

до Підприємства об`єднання громадян "Краматорське

учбово-виробниче підприємство українського товариства сліпих" (, Донецька область, місто Краматорськ, вул.Адміністративна, будинок,2)

про стягнення заборгованості у розмірі 59856,51 грн.

Без повідомлення (виклику ) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Предмет та підстави позову

На розгляд Господарського суду Донецької області передано позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Карней" до Підприємства об`єднання громадян "Краматорське учбово-виробниче підприємство українського товариства сліпих" про стягнення 40126,25 грн пені, 4079,33 грн 3% річних, 15650,93 грн інфляційних збитків та судових витрат.

Позов обґрунтований тим, що між позивачем та відповідачем підписаний договір поставки №0801-20/1, умови якого відповідачем не виконані належним чином, що підтверджується судовим рішенням у справі №905/1256/24. У зв`язку з несплатою відповідачем суми основного боргу після прийняття судового рішення про його стягнення, позивач заявляє до стягнення пені, 3% річних та інфляційні втрат.

Заперечення учасників процесу

Відзив на позов

06.03.2026, Підприємство об`єднання громадян Краматорське учбово-виробниче підприємство українського товариства сліпих подало відзив на позовну заяву вх.№1051/26 від 06.03.2026 (вх.№01-41/1762/26) від 06.03.2026, в якому проти задоволення позову заперечило, посилаючись на те, що спір про стягнення пені за неналежне виконання відповідачем договору №0801-20/1 вже було вирішено судом у справі №905/1256/24. Щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат, то, на переконання відповідача, позивач не має право нараховувати і стягувати останні, оскільки вже є судове рішення, яким вирішений спір щодо стягнення грошового зобов`язання, а тому після ухвалення рішення 3% річних та інфляційні втрати не нараховуються.

Також відповідачем заявлено клопотання про зменшення витрат позивача на правову допомогу шляхом відмови у стягненні таких витрат.

Крім того, відповідач повідомив про те, що постановою про закінчення виконавчого провадження від 02.02.2026 року було закінчено виконавче провадження № 78972515 з примусового виконання наказу № 905/1256/24 виданого 31.01.2025 року Господарським судом Донецької області про стягнення з Підприємства об`єднання громадян "Краматорське учбово-виробниче підприємство українського товариства сліпих" на користь ТОВ "Карней" боргу у розмірі 172 233,23 грн. Так, відповідно до квитанції № 0.0..1 від 01.12.2025 року було сплачено в межах виконавчого провадження № 78972515 кошти у розмірі 15 000,00 грн та відповідно до квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки № 99 від 23.01.2026 року відповідачем сплачено в межах виконавчого провадження 78972515 кошти у розмірі 161 584,00 грн.

Хід розгляду справи та процесуальні дії суду

21.01.2026 Господарським судом Донецької області винесено ухвалу про відкриття провадження у справі №905/29/26 та про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

09.03.2026, через підсистему Електронний суд, надійшло від представника Підприємства об`єднання громадян Краматорське учбово виробниче підприємство українського товариства сліпих про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

Відповідно до ч. 5 ст. 176 Господарського процесуального кодексу України ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Порядок вручення судових рішень визначено у ст. 242 Господарського процесуального кодексу України, за змістом ч. 5 якої учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі шляхом надсилання до електронного кабінету у порядку визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Частиною 11 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що Якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Згідно з положеннями п. 4 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є, зокрема день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

За допомогою підсистеми Автоматизованої системи "Діловодства спеціалізованого суду", судом встановлено, що у позивача та відповідача зареєстровані електронні кабінети в підсистемі ЄСІТС.

За таких обставин, ухвала суду від 21.01.2026 надіслана позивачу та відповідачу до їх Електронних кабінетів.

Таким чином позивач та відповідач про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Частиною 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення.

Розглянувши матеріали справи, керуючись принципом верховенства права, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд

ВСТАНОВИВ:

Фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин та перевірка їх доказами

08.01.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Карней» (позивач, продавець) та Підприємством об`єднання громадян «Краматорський УПП» УТОС (Підприємством об`єднання громадян «Краматорське учбово-виробниче підприємство українського товариства сліпих») (відповідач, покупець) укладено договір поставки №0801-20/1 (далі - договір), відповідно до п.1.1. якого продавець зобов`язується продати та передати у власність покупця картонно-паперову продукцію (далі - товар), а покупець зобов`язується прийняти цей товар та своєчасно здійснити його оплату, на умовах цього договору. Одиниця виміру, кількість, асортимент ціна кожної партії товару вказуються в специфікації та/або видаткових накладних, які є невід`ємною частиною цього договору та підписується сторонами. Право власності на товар переходить від продавця до покупця з моменту фактичної передачі товару покупцю на умовах, визначених даним договором (п. 1.2 договору).

Відповідно до п. 3.1 договору товар постачається покупцеві на умовах і в строки, які узгоджуються сторонами додатково перед кожною поставкою, на підставі замовлення покупця та відповідно до можливостей продавця, але не як 7 календарних днів після передоплати за товар.

Згідно з п. 3.2 договору продавець надає покупцю необхідні документи (накладні накладну на товар та інші супровідні документи). Підтвердженням передачі товару від продавця до покупця є підпис представника покупця на накладній та надання продавцю довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей, надалі ТМЦ.

Право власності на товар переходить до покупця в момент його отримання за підписаними сторонами видатковими накладними (п. 3.3 договору).

Відповідно до п.4.2 договору при замовленні товару, сторони узгоджують істотні умови поставки та визначають один з наступних порядків оплати товару:

- покупець здійснює попередню оплату товару продавцю в розмірі 100% від вартості товару протягом 7 банківських днів з моменту отримання відповідного рахунку-фактури;

- покупець здійснює попередню оплату товару продавцю в розмірі 20% від вартості товару протягом 3х банківських днів з моменту отримання відповідного рахунку-фактури. Остаточний розрахунок за товар у розмірі 80% від вартості товару, покупець здійснює з моменту фактичного отримання товару за підписаною сторонами видаткової накладної;

- за згодою сторін можлива відстрочка платежу до 10 календарних днів, але не більше ніж 50% від вартості товару, зазначеної в рахунку-фактурі, виставленого продавцем.

Договір набуває чинності з моменту підписання його сторонами та скріпленням печаткою до 31.12.2020 включно. У випадку, якщо у сторін на момент закінчення терміну дії договору залишаються невиконаними договірні зобов`язання та незадоволені законні вимоги, дія договору продовжується до повного виконання таких зобов`язань (п.5.1 договору).

У зв`язку з неналежним виконанням Підприємством об`єднання громадян «Краматорське учбово-виробниче підприємство українського товариства сліпих» своїх грошових зобов`язань по договору №0801-20/1 Товариство з обмеженою відповідальністю «Карней» звернулося до Господарського суду Донецької області з позовною заявою до Підприємства об`єднання громадян «Краматорське учбово-виробниче підприємство українського товариства сліпих» про стягнення заборгованості у розмірі 547080,96 грн.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 31.01.2025 у справі №905/1256/24 позов задоволено частково; стягнуто з Підприємства об`єднання громадян «Краматорське учбово-виробниче підприємство українського товариства сліпих» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Карней» пеню у розмірі 2324 грн 60 коп, 3 % річних у розмірі 581 грн 16 коп, інфляційні втрати у розмірі 1375 грн 51 коп, витрати з оплати судового збору у розмірі 64 грн 22 коп. В задоволенні інших вимог відмовлено.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Карней» звернулося до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою.

За результатами розгляду апеляційної скарги, Східним апеляційним господарським судом прийнято постанову від 13.05.2025 № 905/1256/24, якою рішення Господарського суду Донецької області від 31.01.2025 у справі №905/1256/24 змінено, зокрема: викладено абзац другий його резолютивної частини у такій редакції: «Стягнути з Підприємства об`єднання громадян «Краматорське учбово-виробниче підприємство українського товариства сліпих» (вул. Адміністративна, б. 2, м. Краматорськ, Донецька область, 84303, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Карней» (вул. Оноре Де Бальзака, б. 16, м. Київ, 02225, ) 104116,13 грн основного боргу, 11664,11 грн 3% річних, 50950,86 грн інфляційних втрат та 2500,97 грн судового збору за подання позовної заяви».

Зі змісту постанови Східного апеляційного господарського суду вбачається наступне.

08.01.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Карней» (продавець) та Підприємством об`єднання громадян «Краматорський УПП» УТОС (покупець) укладено договір поставки №0801-20/1.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Карней» стверджує, що станом на момент звернення з даним позовом у відповідача наявна не стягнута заборгованість у розмірі 197419,29 грн.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що обґрунтованою до стягнення є сума заборгованості за договором №0801-20/1 від 08.01.2020 у розмірі 104116,13 грн, яка складається із залишку заборгованості за видатковою накладною №РН 0000236 від 08.12.2020 у розмірі 40000,00 грн та 64116,13 грн за видатковою накладною №РН 0000255 від 23.12.2020.

Позивачем також заявлено до стягнення 22138,00 грн 3% річних та 96131,31 грн інфляційних нарахувань, з яких: за видатковою накладною №РН 0000236 від 08.12.2020 на суму 40000,00 грн за період з 08.12.2020 по 11.09.2024 нараховано 3% річних у розмірі 4514,00 грн, інфляційних втрат у розмірі 19903,67 грн; за видатковою накладною №РН -0000248 від 16.12.2020 на суму 93303,16 грн нараховано 3% річних у розмірі 10468,00 грн та 45180,45 грн; за видатковою накладною №РН 0000255 від 23.12.2020 на суму 64116,13 грн нараховано 3% річних у розмірі 7156,00 грн та інфляційних втрат 31047,19 грн.

Колегія суддів апеляційного суду здійснивши власний розрахунок 3% річних за видатковими накладними №РН 0000236 та №РН-0000255, зазначає, що обґрунтованою до стягнення є сума 3% річних у розмірі 11664,11 грн., з яких: 4511,48 грн. за період з 09.12.2020 по 11.09.2024 та 7152,63 грн. за період з 24.12.2020 по 11.09.2024, а також сума інфляційних втрат у розмірі 50950,86 грн., з яких:19903,67 грн за період грудень 2020 квітень 2024 та 31047,19 за період січень 2021- квітень 2024. При цьому колегія суддів враховує, що позивачем визначено період розрахунків інфляційних втрат до 11.09.2024, проте фактично здійснено нарахування та заявлено до стягнення суми розраховані по квітень 2024.

Також позивачем заявлено до стягнення пеню у розмірі 231392,36 грн, з яких: за видатковою накладною №РН-0000236 від 08.12.2020 на суму 40000,00 грн за період з 08.12.2020 по 11.09.2024 нараховано пеню у розмірі 46997,27 грн, за видатковою накладною №РН-0000248 від 16.12.2020 на суму 93303,16 грн нараховано 109379,20 грн, за видатковою накладною №РН-0000255 від 23.12.2020 на суму 64116,13 грн нараховано 75015,89 грн.

При розгляді питання щодо стягнення пені, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Пунктом 6.4 договору №0801-20/1 від 08.01.2020 передбачено, що у випадку порушення термінів оплати по договору, покупець сплачує, на вимогу продавця, пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми заборгованості за кожний день прострочення. Дана умова застосовується при оплаті з відстроченням платежу.

Отже, сторонами договору визначено, що відповідальність у вигляді нарахування пені настає у разі порушення термінів оплати лише з відстроченням платежу. Проте, сторонами в даному випадку не було узгоджено умови оплати з відстроченням платежу, тому нарахування позивачем пені є безпідставним.

При цьому, колегія суддів зазначила в постанові про те, що з матеріалів справи не вбачається, що сторонами визначено один з наведених порядків оплати товару передбаченому п. 4.2 договору, отже, в даному випадку, діє загальне правило визначене ст. 692 Цивільного кодексу України.

На виконання постанови Східного апеляційного господарського суду від 905/1256/24 виданий судовий наказ від 31.07.2025, за яким було відкрито виконавче провадження №78972515. Виконавче провадження було закінчено постановою від 02.02.2026 у зв`язку зі сплатою боргу. Сплата боргу відбувалась 23.01.2026 у розмірі 160084,00 грн та 01.12.2025 у розмірі 15000,00 грн.

У зв`язку з порушенням строків виконання відповідачем грошового зобов`язання по договору №0801-20/1, позивачем заявлений новий позов про стягнення з відповідача 40126,25 грн пені за період з 12.09.2024 по 01.01.2026 на суму 104116,13 грн та 4079,33 грн 3% річних за період з 12.09.2024 по 31.12.2024, а також 15650,93 грн інфляційних збитків за період з вересень 2024 по листопад 2025.

Оцінка аргументів учасників справи та мотиви рішення суду

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Як передбачено статтею 174 Господарського кодексу України (тут і надалі в редакції на час виникнення між сторонами спірних правовідносин), однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але які йому не суперечать.

За умовами статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

При цьому, не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачі, відповідачі, треті особи тощо.

Обставинами справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, є юридичні факти, що призвели до виникнення спірного правовідношення, настання відповідальності або інших наслідків, тобто такі факти, з якими норми матеріального права пов`язують виникнення, зміну чи припинення прав та обов`язків суб`єктів спірного матеріального правовідношення.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Отже, преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Як вбачається зі змісту постанови Східного апеляційного господарського суду 905/1256/24, відповідач порушив строк виконання грошових зобов`язань по договору №0801-20/1, що призвело до стягнення в судовому порядку основного боргу у розмірі 104116,13 грн, а також 3% річних за період з 09.12.2020 (24.12.2020) по 11.09.2024 та інфляційних за період грудень 2020 (січень 2021) квітень 2024.

За таких обставин, не підлягають повторному доказування обставини пов`язані з порушення грошового зобов`язання відповідачем перед позивачем по договору №0801-20/1, оскільки вони вже встановлені судовим рішенням у справі №905/1256/24 між тими ж сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем здійснено оплату боргу згідно платіжних доручень 23.01.2026 у розмірі 160084,00 грн та 01.12.2025 у розмірі 15000,00 грн в межах виконавчого провадження.

Отже, позивач нараховує 3% річних на суму 104116,13 грн за період з 12.09.2024 по 31.12.2024, а також інфляційні втрати за період з вересень 2024 по листопад 2025, тобто за період після прийняття судом рішення та до повного виконання відповідачем грошового зобов`язання по договору.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначеного Кодексу, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Проте, саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання.

Отже, чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження щодо його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. Тобто, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язання.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18.

Суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

З урахуванням приписів статті 549, частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з аналізу статей 612, 625 Цивільного кодексу України право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які не є штрафними санкціями, є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Зазначені інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

При цьому розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Аналогічна правова позиція щодо застосування частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18 та постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 905/587/18.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 917/1421/18, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і процентів річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Крім того, у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17, наведено правовий висновок про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, не є додатковими вимогами у розумінні статті 266 Цивільного кодексу України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат. Стягнення трьох процентів річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову.

З огляду на викладене, суд відхиляє заперечення відповідача щодо відсутності правових підстав для стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат після прийняття судом рішення про стягнення основної суми боргу.

Таким чином, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільним кодексом України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Дії відповідача є порушенням умов договору, що є підставою для захисту майнових прав та інтересів позивача, відповідно до норм статті 625 Цивільного кодексу України.

З огляду на вимоги статті 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Тобто визначаючи розмір заборгованості за договором, зокрема, в частині процентів річних та втрат від інфляції суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Перевіривши розрахунок позивача 3% річних, суд визнає його невірним, оскільки позивачем не врахована оплата боргу здійснена відповідачем 01.12.2025 у розмірі 15000,00 грн. За таких обставин, за розрахунком суду, розмір 3% річних становить 3805,49 грн за період з 12.09.2024 по 30.11.2025 на суму 104116,13 грн та 234,39 грн за період з 01.12.2025 по 01.01.2026 на сум 89116,13 грн. Всього на загальну суму 4039,88 грн. За таких обставин, позовні вимоги про стягнення 3% річних підлягають задоволенню частково на суму 4039,88 грн.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат позивача, суд визнає його вірним, тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково.

Також, позивач просить суд стягнути пені у розмірі 40126,25 грн за період з 12.09.2024 по 01.01.2026 на суму 104116,13 грн.

Дослідивши матеріали справи, зміст договору, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову про стягнення пені з наступних підстав.

Стягнення пені по договору №0801-20/1 вже було предметом спору між сторонами та вже розглядалось судом в межах справи № 905/1256/24.

Зі змісту постанови Східного апеляційного господарського суду у справі №905/1256/24 вбачається наступне.

Також позивачем заявлено до стягнення пеню у розмірі 231392,36 грн, з яких: за видатковою накладною №РН-0000236 від 08.12.2020 на суму 40000,00 грн за період з 08.12.2020 по 11.09.2024 нараховано пеню у розмірі 46997,27 грн, за видатковою накладною №РН-0000248 від 16.12.2020 на суму 93303,16 грн нараховано 109379,20 грн, за видатковою накладною №РН-0000255 від 23.12.2020 на суму 64116,13 грн нараховано 75015,89 грн.

Пунктом 6.4 договору №0801-20/1 від 08.01.2020 передбачено, що у випадку порушення термінів оплати по договору, покупець сплачує, на вимогу продавця, пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми заборгованості за кожний день прострочення. Дана умова застосовується при оплаті з відстроченням платежу.

Отже, сторонами договору визначено, що відповідальність у вигляді нарахування пені настає у разі порушення термінів оплати лише з відстроченням платежу. Проте, сторонами в даному випадку не було узгоджено умови оплати з відстроченням платежу, тому нарахування позивачем пені є безпідставним.

Тобто, суд апеляційної інстанції вирішуючи спір між тими ж сторонами щодо одного й того ж договору та виду відповідальності, дійшов висновку, що оскільки між сторонами не погоджені терміни оплати з відстрочкою платежу, то відповідно строк оплати вартості отриманого товару визначається відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України, а також відповідно відсутній склад порушення, за яке настає відповідальність у вигляді пені.

Судом дослідивши умови п. 6.4 договору, дійшов аналогічних висновків щодо погодження сторонами у договорі умови про відповідальність тільки за умови оплати з відстроченням платежу, яка між сторонами погоджена не була.

Також, судом відмічається наступне.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Аналогічні положення закріплені і в ст.ст. 216, 217 Господарського кодексу України (тут і далі в редакції чинній на період порушення грошового зобов`язання). При цьому, несвоєчасне виконання грошових зобов`язань є належною підставою у розумінні ст.218 Господарського кодексу України для застосування заходів господарсько-правової відповідальності.

Як встановлено ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є вид неустойки, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За приписами частин 1, 2 статті 551 Цивільного кодексу України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до частини 6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Отже, з урахуванням обставин встановлених апеляційним судом у справі №905/1256/24, а саме щодо того, що обґрунтованою до стягнення є сума заборгованості за договором №0801-20/1 від 08.01.2020 у розмірі 104116,13 грн, яка складається із залишку заборгованості за видатковою накладною №РН 0000236 від 08.12.2020 у розмірі 40000,00 грн та 64116,13 грн за видатковою накладною №РН 0000255 від 23.12.2020, а також те, що оскільки між сторонами не погоджені терміни оплати з відстрочкою платежу, то відповідно строк оплати вартості отриманого товару визначається відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку про те, що пеня може бути нарахована починаючи з першого дня порушення грошового зобов`язання, а саме з 09.12.2020 та з 24.12.2020 і нарахування пені припиняється через 6 місяців.

З огляду на викладене, позовні вимоги про стягнення пені у розмірі 40126,25 грн за період з 12.09.2024 по 01.01.2026, задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 129 Конституції України та ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з ст.ст. 73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Судові витрати

Відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір судовий збір" справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

За приписами ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання юридичною особою, зокрема, подання позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір, що становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За подання заяви про стягнення заборгованості у розмірі 59856,51 грн Товариством з обмеженою відповідальністю Карней сплачено судовий збір у розмірі 3328,00 грн, що підтверджено платіжною інструкцією №13 від 12.01.2026, копія якої знаходиться в матеріалах справи №905/29/25.

Позивач звернувся до суду із позовом в електронній формі, за допомогою підсистеми "Електронний суд".

Відповідно до ч.3 ст.4 Закону України "Про судовий збір" при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

За таких обставин позивач при зверненні до суду мав сплатити судовий збір у розмірі 2662,40 грн із застосуванням коефіцієнту 0,8 відповідно до ч.3 ст.4 Закону України "Про судовий збір".

Враховуючи викладене судом встановлено, що позивачем надмірно сплачений судовий збір у розмірі 665,60 грн.

Відповідно до ч.1 п.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Також, позивач просить стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу, орієнтовний розрахунок яких визначений у позовній заяві у розмірі 30000,00 грн. Проте, станом на день ухвалення рішення додаткових документів від позивача не надходило.

Окрім цього, від відповідача 20.03.2026 надійшло клопотання про залучення до матеріалів справи квитанції про сплату витрат на правничу допомогу, які залучені до матеріалів справи на підставі ст. 42 та 129 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до приписів ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати у вигляді сплачено судового збору 2422,40 грн покладаються на сторін пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст. 86, 129, 232, 233, 236-238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1.Позов задовольнити частково.

2.Стягнути з Підприємства об`єднання громадян Краматорське учбово-виробниче підприємство українського товариства сліпих (, вул.Адміністративна, буд.2, місто Краматорськ, Донецька область, 84303) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Карней (, вул. О.Бальзака, буд.16, місто Київ, 02225) 3% річних у розмірі 4039 (чотири тисячі тридцять дев`ять) грн 88 коп., а також інфляційні втрати у розмірі 15650 (п`ятнадцять тисяч шістсот пятдесят) грн 93 коп. та судовий збір у розмірі 795 (сімсот дев`яносто п`ять) грн 68 коп.

3 В іншій частині позову відмовити.

4.Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

5.Роз`яснити позивачу, що внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом повертається за клопотанням особи, яка його сплатила у відповідності до ст.7 Закону України "Про судовий збір".

Рішення набирає законної сили в порядки та строки передбачені ст. 240, 241 Господарського процесуального кодексу України.

Апеляційна скарга може бути подано учасниками справи у порядку та строки передбаченими ст.256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Д.М. Огороднік