ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.04.2026 Справа № 914/4036/25

За позовною заявою: Медичного реабілітаційного центру Одеський, м.Одеса

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Торгмет Прайд, м.Львів

про: визнання недійсним п.3.1 договору про постачання товару від 18.02.2022 №20-Т та стягнення 5065,00 грн

Суддя Ділай У.І.

Без участі представників сторін

Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.12.2025, справу №914/4036/25 призначено для розгляду судді У.І.Ділай.

Ухвалою від 01.01.2026 позов залишено без руху.

16.01.2026 від позивача надійшла заява, з якою долучено докази усунення недоліків.

Ухвалою від 19.01.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене провадження у справі. Розгляд справи призначено в порядку письмового провадження без участі представників сторін. Зобов`язано відповідача у строк 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати письмовий відзив (заперечення) на позовну заяву із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення.

Конверт з ухвалою від 19.01.2026, надісланий відповідачу на адресу, яка зазначена в позові та Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, повернутий поштовим відділенням із відміткою «адресат відсутній».

Відповідно до п. 4 ч. 6 ст. 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.12.2020 у справі № 902/1025/19 cуд звернув увагу на те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).

Відповідно до п. 4 ч. 6 ст. 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

У разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, за відсутності відомостей у суду про наявність у такої сторони інших засобів зв`язку та / або адреси електронної пошти, необхідність зазначення яких у процесуальних документах передбачена статтями 162, 165, 258, 263, 290, 295 ГПК України, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі (близький за змістом висновок викладено у постановах Верховного Суду від 12.04.2021 у справі № 910/8197/19, від 09.12.2021 у справі № 911/3113/20, від 19.12.2022 у справі №910/1730/22).

Станом на 19.03.2026 від відповідача до суду відзив не надходив.

Відповідач протягом розгляду справи не скористався своїм правом подання відзиву на позовну заяву та надання доказів в порядку статті 80 Господарського процесуального кодексу України.

Отже, господарським судом виконані всі можливі заходи щодо сповіщення відповідача про час та місце судового засідання.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України зобов`язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Враховуючи те, що норми статті 81 Господарського процесуального кодексу України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства - свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції.

Відповідно до ст.248 Господарського процесуального кодексу України - суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Строк вирішення спору завершився 19.03.2026. У період з 16.03.2026 по 30.03.2026 суддя У.І.Ділай перебувала у відпустці. Відтак, в суду відсутні підстави для подальшого відкладення розгляду справи поза межами строку, встановленого для вирішення спору у спрощеному позовному провадженні.

В процесі розгляду матеріалів справи суд

встановив:

Згідно з позовом, між Товариством з обмеженою відповідальністю Торгмет Прайд (надалі - відповідач або ТОВ Торгмет Прайд) та Медичним реабілітаційним центром Одеський (надалі - позивач або МРЦ Одеський укладено договір про постачання товару №20-Т від 18 лютого 2022 року.

Згідно з п. 1.1. договору, його предметом є закупівля Бензину А-96 та ДП.

Відповідно до п. 3.1. договору, ціна складає: 533961,00 грн, в тому числі ПДВ - 88993,50 грн. Аналогічний зміст щодо визначення розміру ПДВ визначено у додатку №1 до договору.

У подальшому, додатковою угодою №1 від 27.09.2022 п. 3.1 договору викладено у новій редакції, згідно з якою зменшено суму договору та передбачено, що вона становить 30390,00 грн, у тому числі ПДВ 5065,00 грн.

На виконання взятих зобов`язань відповідач передав, а позивач прийняв ДП та бензину А-95. На підтвердження подано видаткову накладну №210222/1 від 21 лютого 2022 року на загальну суму 30390,00 грн.

Відповідно до платіжного доручення №90 від 24 лютого 2022 року проведено оплату в розмірі 30 390,00 грн.

Закупівля товару здійснювалась за бюджетні кошти.

Як зазначив позивач під здійснення діяльності виявлено факт необґрунтованості та незаконності внесення до положень договору умов щодо сплати ПДВ, що суперечить вимогам Постанови Кабінету Міністрів України від 02 березня 2022 року №178 Деякі питання обкладання податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану (у редакції від 02.03.2022).

Так, МРЦ Одеський є державною бюджетною установою та належить до сфери управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій, здійснює медичну реабілітацію, лікування, санаторно - курортне оздоровлення працівників та осіб рядового та начальницького складу системи ДСНС України та членів їх сімей, осіб з інвалідністю, учасників АТО (ООС), учасників бойових дій, осіб, які постраждали внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру, Чорнобильської катастрофи, військовослужбовців та членів їх сімей, інших осіб.

Разом з тим, автомобілі, які використовує позивач є державною власністю та належать до сфери відання Державної служби України з надзвичайних ситуацій. МРЦ Одеський здійснює користування автомобілями на праві оперативного управління.

Листом від 08.07.2025 №97012-450/9701 позивач просив відповідача повернути зайво сплачену суму ПДВ в розмірі 5065,00грн.

Відповідь на вказаний лист не надходила.

Спір виник внаслідок неповернення відповідачем зайво отриманої суми ПДВ. Відтак, МРЦ Одеський подав позов до відповідача про визнання недійсним пункту 3.1. договору про постачання товару від 18 лютого 2022 року №20-Т в частині включення до ціни договору податку на додану вартість у розмірі 5065, 00 грн та про стягнення 5065,00 грн.

Відповідач відзиву на позов не подав.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним

Як на підставу недійсності спірного пункту 3.1. договору про закупівлю товару від 18 лютого 2022 року №20-Т, укладеного між сторонами, позивач послався на Постанову Кабінету Міністрів України від 02 березня 2022 року №178 «Деякі питання обкладання податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану» та підпункти "а" і "б" пункту 185.1 статті 185 Податкового кодексу України, зазначивши, що спірний пункт договору передбачає безпідставне включення в ціну товару суми податку на додану вартість, що суперечить цій нормі права.

Згідно з частиною першою статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулює Податковий кодекс України, який, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Згідно з підпунктом 14.1.178. пункту 14.1. статті 14 Податкового кодексу України податок на додану вартість (ПДВ) - це непрямий податок, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу.

Об`єктом оподаткування ПДВ є операції платників податку, зокрема, з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу (підпункт "а" пункту 185.1. статті 185 Податкового кодексу України).

За своєю правовою сутністю ПДВ є часткою новоствореної вартості та сплачується покупцем товару (замовником послуг). Отже, хоча ПДВ й включається до ціни товару, однак не є умовою про ціну в розумінні цивільного та господарського законодавства, оскільки не може встановлюватися (погоджуватися чи змінюватися) сторонами за домовленістю, тобто у договірному порядку (такі висновки Верховного Суду викладені у постанові від 14 листопада 2023 року у справі N 910/2416/23).

Таким чином ціна договору визначається, виходячи з її договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів, які регулюються Податковим кодексом України, та не залежить від волі сторін договору.

У підпункті 193.1 статті 193 Податкового кодексу України визначено розміри ставок податку. Так, згідно з вказаною нормою ставки податку встановлюються від бази оподаткування в таких розмірах: а) 20 відсотків; б) 0 відсотків; в) 7 відсотків по операціях (з наведенням відповідних операцій), г) 14 відсотків по операціях з постачання на митній території України та ввезення на митну територію України сільськогосподарської продукції.

У статті 194 Податкового кодексу України визначено операції, що підлягають оподаткуванню за основною ставкою, а саме: 194.1) Операції, зазначені у статті 185 цього Кодексу, крім операцій, що не є об`єктом оподаткування, звільнених від оподаткування, та операцій, до яких застосовується нульова ставка та 7 і 14 відсотків, оподатковуються за ставкою, зазначеною в підпункті "а" пункту 193.1 статті 193 цього Кодексу, яка є основною; 194.1.1) Податок становить 20 відсотків, 7 і 14 відсотків бази оподаткування та додається до ціни товарів/послуг.

У статті 195 Податкового кодексу України визначено операції, що підлягають оподаткуванню за нульовою ставкою.

За нульовою ставкою оподатковуються операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення наземного військового транспорту чи іншого спеціального контингенту Збройних Сил України, що бере участь у миротворчих акціях за кордоном України, або в інших випадках, передбачених законодавством (підпункт "г" підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України).

02 березня 2022 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №178 "Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану" (надалі - Постанова №178).

У Постанові №178 в редакції від 02.03.2022 (тобто до 01.08.2024) закріплено наступне:

"З метою виконання мобілізаційних завдань в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 р. № 64 "Про введення воєнного стану в Україні", та відповідно до підпункту "г" підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України Кабінет Міністрів України постановляє:

1. Установити, що до припинення чи скасування воєнного стану операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Міністерства внутрішніх справ, Державної служби з надзвичайних ситуацій, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, інших утворених відповідно до законів військових формувань, їх з`єднань, військових частин, підрозділів, установ або організацій, що утримуються за рахунок коштів державного бюджету, для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави обкладаються податком на додану вартість за нульовою ставкою.

2. Ця постанова набирає чинності з дня її опублікування і застосовується з 24 лютого 2022 року.".

Отже, положення вказаної Постанови застосовуються на правовідносини, що виникли з 24.02.2022.

Вказані норми щодо звільнення від оподаткування податком на додану вартість операцій з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту відповідних органів, застосовуються за умови наявності певного юридичного складу, а саме: 1) цільовий характер постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту, а саме: для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави; 2) належність відповідного транспорту визначеним суб`єктам: Збройним Силам, Національній гвардії, Службі безпеки, Службі зовнішньої розвідки, Державній прикордонній службі, Міністерству внутрішніх справ, Державній службі з надзвичайних ситуацій, Управлінню державної охорони, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації, іншим утвореним відповідно до законів військовим формуванням, їх з`єднанням, військовим частинам, підрозділам, установам або організаціям, що утримуються за рахунок коштів державного бюджету.

У разі, якщо не дотримано хоча б однієї із зазначених вище умов, така операція підлягає оподаткуванню ПДВ у порядку, визначеному підпунктом в пункту 193.1 статті 193 розділу 5 Податкового кодексу України.

Як встановлено господарським судом, відповідно до листа №97-700/97 01 від 02.10.2025 та листа №04-26097/213-2 від 17.10.2025 за позивачем закріплено 7 транспортних засобів, які використовує у своїй діяльності медичний центр на праві оперативного управління, належать до державної форми власності, їх власником є держава в особі Державної служби з надзвичайних ситуацій.

За змістом Статуту Медичного реабілітаційного центру "Одеський", зокрема пункту 1.1, останній є державною медико-реабілітаційною, санаторно-лікувального організацією (закладом) для медичної реабілітації, лікування, санаторно-курортного оздоровлення працівників та осіб рядового та начальницького складу системи ДСНС України та членів їх сімей, інвалідів, учасників АТО (ООС), учасників бойових дій, осіб, які постраждали внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру, Чорнобильської катастрофи, військовослужбовців та членів їх сімей, інших осіб; медико-психологічної реабілітації особового складу аварійно-рятувальних служб, учасників АТО; реабілітації та відпочинку інших осіб.

Медичний реабілітаційний центр "Одеський" створено з метою забезпечення медичної, медико-психологічної реабілітації, санаторно-курортного лікування і відпочинку вказаних осіб; надання їм необхідних громадських послуг та відпочинку; обстеження, лікування і надання консультацій; надання хворим медичної допомоги відповідно до його профілю; задоволення громадської потреби у послугах МРЦ Одеський (пункт 2.1 Статуту).

Крім того, згідно з пунком 4.3 Статуту джерелами фінансування Медичного реабілітаційного центру "Одеський" є, зокрема, кошти, одержані в установленому порядку за надані платні послуги; кошти, отримані за рахунок добровільних пожертвувань юридичних та фізичних осіб; інші джерела, не заборонені чинним законодавством.

Відповідно до положень статуту Медичний реабілітаційний центр "Одеський" першочергово є закладом охорони здоров`я, що здійснює медичну, медико-психологічну реабілітацію, санаторно-курортне лікування та оздоровлення визначених категорій осіб.

З огляду на зазначене, Господарський суд Львівської області звертає увагу, що Медичний реабілітаційний центр "Одеський" належить до сфери управління ДСНС і утримується за рахунок державного бюджету, він не є органом Державної служби України з надзвичайних ситуацій та не виконує завдань, спрямованих на забезпечення національної безпеки, оборони або захисту населення, тобто, діяльність останнього не має характеру рятувальної чи оборонної функції, а носить виключно медико-реабілітаційний та оздоровчий характер, при цьому, джерелами фінансування Медичного реабілітаційного центру "Одеський" є, зокрема, кошти, одержані в установленому порядку за надані платні послуги, з огляду на що у сукупності суд не бере до уваги доводи відповідача у цій частині.

Водночас тендерна документація та спірний договір не містять інформації, що відповідні товари - бензин A-95 та дизельне паливо, були придбані саме для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Визначення поняття "товари оборонного призначення" міститься у пункті 29 частини першої статті 1 Закону України "Про оборонні закупівлі", згідно з яким товари оборонного призначення - озброєння, військова та спеціальна техніка, зброя і боєприпаси, спеціальні комплектувальні вироби для їх виготовлення та експлуатації, матеріали та обладнання, спеціально призначені для їх розроблення, виготовлення або використання, спеціальні технічні засоби, технічні засоби розвідки, засоби технічного та криптографічного захисту інформації, засоби спеціального зв`язку, космічна техніка військового та подвійного призначення, засоби індивідуального захисту (бронежилети всіх класів захисту, протиударні, кулезахисні шоломи, комплекти протиударного захисту тощо), спеціальні засоби (кайданки, кийки, засоби, споряджені речовинами сльозогінної, світлошумової дії тощо), спеціальні (спеціалізовані) транспортні засоби; комп`ютерна, оптична, вимірювальна та інша техніка; спеціальний формений одяг, необхідний для виконання завдань правоохоронними органами, структурними підрозділами органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку, військовими формуваннями з правоохоронними функціями, товари подвійного використання для гарантованого забезпечення потреб безпеки і оборони, розвитку обороноздатності держави та системи національної стійкості, а також будь-які інші товари, які закуповуються державними замовниками, визначеними згідно з пунктом 10 частини першої цієї статті, для гарантованого забезпечення потреб безпеки і оборони.

Згідно з пунктом 21 частини першої статті 1 Закону України "Про оборонні закупівлі" оборонні закупівлі - здійснення державним замовником закупівель товарів, робіт і послуг, призначених для виконання державних програм у сферах національної безпеки і оборони, а також інших товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб безпеки і оборони.

Отже, автомобілі, які використовує позивач в своїй діяльності на праві оперативного управління, можуть бути визначені товарами оборонного призначення, які звільняються від оподаткування ПДВ, згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2022 року №178 «Деякі питання обкладання податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану», лише у разі, якщо вони використовуються в оборонних цілях.

Однак, суд враховує те, що в матеріалах справи відсутні докази того, що закупівля N UA-2022-01-10-000937-с (в тому числі додаткова угода № 1 від 27.09.2022) була проведена як оборонна закупівля товарів оборонного призначення, а також докази того, що товар, який був предметом цієї закупівлі (бензину А-95 та дизельного пального), планувався до закупівлі для використання в оборонних цілях, був включений до оборонного планування відповідно до статті 9 Закону України "Про оборонні закупівлі", а також використовувався позивачем, як замовником, саме в оборонних цілях.

Натомість, як встановив суд, у спірних правовідносинах закупівля товару (бензину А-95 та дизельного пального) здійснювалася відповідно до положень Закону України "Про публічні закупівлі" за процедурою відкритих торгів з використанням електронної системи закупівель, а не як оборонна закупівля.

Крім того, слід зазначити, що згідно з пунктом 10 частини першої статті 1 Закону України "Про оборонні закупівлі" державні замовники у сфері оборони (далі - державні замовники) - визначені Кабінетом Міністрів України центральні органи виконавчої влади, інші державні органи, військові формування, утворені відповідно до законів України.

Кабінет Міністрів України у пункті 2 постанови від 03 березня 2021 року N 363 "Питання оборонних закупівель" (у реакції, чинній у період проведення відкритих торгів UA-2022-01-10-000937-с та станом на дату укладення спірного договору) визначив, що державними замовниками у сфері оборони є Міністерство з питань стратегічних галузей промисловості головним органом у сфері планування оборонних закупівель; Міністерство оборони головним органом у сфері здійснення оборонних закупівель; Міністерство внутрішніх справ, Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства, Міністерство оборони, Міністерство юстиції, Державну службу з надзвичайних ситуацій, Службу безпеки, Службу зовнішньої розвідки, Державне космічне агентство, Адміністрацію Державної прикордонної служби, Адміністрацію Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Головне управління розвідки Міністерства оборони, Управління державної охорони, Національне антикорупційне бюро, Національну гвардію, Національну поліцію, Державну спеціальну службу транспорту, Державне бюро розслідувань, Державну судову адміністрацію, Міністерство з питань стратегічних галузей промисловості державними замовниками у сфері оборони.

Зазначений перелік органів, визначених Кабінетом Міністрів України державними замовниками у сфері оборони, є вичерпним. До зазначеного переліку включена і Державна служба з надзвичайних ситуацій.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну службу України з надзвичайних ситуацій" затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 грудня 2015 року N 1052 Державна служба України з надзвичайних ситуацій (ДСНС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, захисту населення і територій від надзвичайних ситуацій та запобігання їх виникненню, ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій, рятувальної справи, гасіння пожеж, пожежної та техногенної безпеки, діяльності аварійно-рятувальних служб, а також гідрометеорологічної діяльності.

Разом з цим, суд враховує те, що жодні територіальні органи ДСНС, а також установи, підпорядковані таким територіальним органам ДСНС та належать до сфери їх управління, до яких належить і МРЦ «Одеський», не визначені Кабінетом Міністрів України державними замовниками у сфері оборони.

Отже, Медичний реабілітаційний центр «Одеський» не є державним замовником у сфері оборони в розумінні пункту 10 частини першої статті 1 Закону України "Про оборонні закупівлі".

Зважаючи на зазначене, Господарський суд Львівської області доходить висновку, що позивачем не доведено, що відповідний товар був придбаний саме для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, що свідчить про відсутність такої обставини як цільовий характер постачання таких товарів, та в свою чергу про відсутність юридичного складу для застосування до спірних правовідносин положень Постанови Кабінету Міністрів України від 02 березня 2022 року №178 «Деякі питання обкладання податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану». При цьому, доводи позивача, що статутні цілі діяльності Медичного реабілітаційного центру «Одеський» в повній мірі відображають та підтверджують їх значущість, особливо в умовах воєнного стану, що дає підстави для застосування постанови Кабінету Міністрів України від 02 березня 2022 року №178 «Деякі питання обкладання податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану» до спірних правовідносин є необґрунтованими та такими, що не підтверджені матеріалами справи.

З огляду на викладене суд вважає, що у спірних правовідносинах позивач не довів обставин того, що предмет закупівлі відкритих торгів UA-2022-01-10-000937-с (в тому числі додаткова угода № 1 від 27.09.2022), а саме бензину А-95 та дизельного пального, є товарами оборонного призначення в розумінні положень Закону України "Про оборонні закупівлі", зазначений товар (предмет закупівлі) не є товаром оборонного призначення, відтак він не звільняється від оподаткування ПДВ відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 02 березня 2022 року №178, а положення цієї постанови не розповсюджуються на спірні правовідносини. Відтак, відсутні правові підстави для визнання п.3.1 договору недійсним.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача суми ПДВ в розмірі 5065,00грн як такої, що безпідставно отримана останнім, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України, безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України ).

Загальна умова частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, оскільки отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: 1) збільшення майна в однієї особи (вона набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння); 2) втрата майна іншою особою, тобто збільшення або збереження майна в особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; 3) причинний зв`язок між збільшенням майна в однієї особи і відповідною втратою майна іншою особою; 4) відсутність достатньої правової підстави для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи, тобто обов`язковою умовою є збільшення майна однієї сторони (набувача), з одночасним зменшенням його в іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, передбачених нормами статті 11 Цивільного кодексу України.

Враховуючи, що підставою отримання відповідачем коштів (ПДВ, який був включений до вартості товару) у сумі 5065,00 грн є відповідний договір про постачання товару №20-Т від 18.02.2022 та додаткова угода №1 від 27.09.2022, укладені між сторонами спору, господарський суд зазначає, що відповідна підстава існує та не відпала, з огляду на що підстави для застосування статті 1212 Цивільного кодексу України до спірних правовідносин відсутні.

З огляду на вищенаведене, відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів у вигляді податку на додану вартість у загальній сумі 5065,00 грн.

Судовий збір покладається на позивача.

Керуючись статтями 4, 7, 8, 73, 76-79, 129, 233, 236, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.У задоволенні позову відмовити.

2.Судовий збір покласти на позивача.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені статтями 256, 257 ГПК України.

Інформацію по справі, яка розглядається можна отримати за наступною веб-адресою: http://lv.arbitr.gov.ua/sud5015.

Повне рішення складено 02.04.2026 (у зв`язку із перебуванням судді У.І.Ділай у відпустці з 16.03.2026 по 30.03.2026).

Суддя Уляна ДІЛАЙ