ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2026 року Справа № 903/1046/25

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Василишин А.Р. , суддя Філіпова Т.Л.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства ім.Івана Франка на рішення Господарського суду Волинської області від 15 січня 2026 року в справі №903/1046/25 (повний текст складено 15 січня 2026 року, суддя Шум М.С.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕХ - ІНЖИНІРИНГ"

до Приватно - орендного сільськогосподарського підприємства ім. Івана Франка

про стягнення 332 063,07 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Волинської області від 15 січня 2026 року в справі №903/1046/25 задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕХ - ІНЖИНІРИНГ" до Приватно - орендного сільськогосподарського підприємства ім. Івана Франка про стягнення 332 063,07 грн.

Присуджено до стягнення з Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства ім. Івана Франка (45726, Волинська область, Горохівський район, село Губин Перший, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕХ-ІНЖИНІРИНГ" (43021, Волинська обл., Луцький р-он, м. Луцьк, вул. Залізнична, 11, ) 332 063,07 грн., в тому числі 325 719,01 грн. основного боргу, 2 274,80 грн. - інфляційних втрат, 4 069,26 грн. - 3% річних та 4 980,96 грн. витрат зі сплати судового збору.

Вказане рішення мотивоване тим, що між ТОВ «ТЕХ-ІНЖИНІРИНГ» та Приватно-орендним сільськогосподарським підприємством ім.Івана Франка було укладено договір електромонтажних робіт №01-09/24 від 03 вересня 2024 року, який позивач належно виконав, що підтверджується актами виконаних робіт і видатковими накладними, відповідачем не було здійснено повну оплату за виконані роботи та поставлені матеріали, у зв`язку з чим утворилася заборгованість у розмірі 325 719,01 грн., а доказів її погашення або спростування вимог позивача суду не було надано

Крім того, на підставі ст. 625 ЦК України місцевий суд визнав обґрунтованими вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Приватно-орендне сільськогосподарське підприємство ім.Івана Франка звернулося до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду Волинської області від 15 січня 2026 року в справі №903/1046/25 в частині стягнення 4 980,96 грн. витрат зі сплати судового збору та прийняти нове рішення, яким стягнути витрати з позивача.

Обґрунтовуючи свої вимоги апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно поклав витрати зі сплати судового збору в сумі 4 980,96 грн., не застосувавши частини 9 статті 129 ГПК України

Скаржник зазначає, що позовна заява позивача не відповідала вимогам пункту 2 частини 3 статті 162 ГПК України, зокрема не містила адреси електронної пошти, що свідчить про неправильні дії позивача та виникнення спору з його вини.

Апелянт стверджує, що за наявності підстав, передбачених частиною 9 статті 129 ГПК України, суд мав покласти витрати зі сплати судового збору повністю або частково на позивача, однак цього зроблено не було, у зв`язку з чим рішення підлягає скасуванню в частині розподілу судових витрат

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 09 лютого 2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства ім.Івана Франка на рішення Господарського суду Волинської області від 15 січня 2026 року в справі №903/1046/25.

Запропоновано позивачу у справі в строк протягом 10 днів з дня вручення даної ухвали надіслати до Північно-західного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому статтею 263 ГПК України.

Роз`яснено учасникам справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до абзацу 1 частини 10 статті 270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства ім.Івана Франка на рішення Господарського суду Волинської області від 15 січня 2026 року в справі №903/1046/25 за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, та відзиву перевіривши надану судом юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського слід залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як встановлено апеляційним судом, та вбачається з матеріалів справи 03 вересня 2024 року між Приватно-орендним сільськогосподарським підприємством ім.Івана Франка (Замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТЕХ - ІНЖИНІРИНГ" (Виконавець) було укладено договір №01-09/24 електромонтажних робіт /а.с. 7-8/.

Згідно пунктом 1.1 Договору - Виконавець виконує електромонтажні роботи на об`єкті "Реконструкція зовнішніх мереж електропостачання молочної ферми в с. Губин Перший Луцького району Волинської області", а Замовник зобов`язується прийняти та оплатити за виконану роботу у порядку та у строки визначені умовами цього Договору.

Відповідно до п. 3.1 Договору - Загальна вартість робіт становить суму всіх актів виконаних робіт. Підставою для здійснення розрахунків за цим- Договором є підписаний між сторонами Акт виконаних робіт або рахунок на оплату. Якщо роботи проводяться матеріалами виконавця, то замовник сплачує авансовий платіж у розмірі 100% вартості матеріалів на підставі рахунку на оплату. Всі додаткові роботи сплачуються замовником на підставі акту виконаних робіт або рахунку на оплату.

Згідно з п. 3.2 Договору у строк 5 банківських днів після виконання робіт з дня підписання між Сторонами акту виконаних робіт, замовник здійснює оплату у розмірі 100°% вартості визначеної у акті виконаних робіт та рахунку виставленого Виконавцем.

У відповідності до п. 3.3 Договору - Розрахунки між Сторонами здійснюються в безготівковому вигляді в українській національній валюті - гривні, шляхом перерахування коштів на банківський рахунок Виконавця вказаний у реквізитах цього Договору.

На виконання умов Договору Товариством з обмеженою відповідальністю "ТЕХ - ІНЖИНІРИНГ" виконувалися електромонтажні роботи, про що сторони складали відповідно акти приймання-передачі та видаткові накладні /а.с. 9-16/.

Відповідно до п. 4.1 Договору - Передання робіт Виконавцем і прийняття їх Замовником оформляється Актом виконаних робіт, який підписується повноважними представниками Сторін протягом 2 (двох) робочих днів після фактичного їх виконання.

Матеріалами справи встановлено, що в період з 03 вересня 2024 року по січень 2025 року Товариством з обмеженою відповідальністю "ТЕХ - ІНЖИНІРИНГ" виконувалися електромонтажні роботи на об`єктах Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства ім.Івана Франка, що підтверджуються актом приймання виконаних будівельних робіт за жовтень 2024 року від 22 жовтня 2024 року та довідки про вартість виконаних будівельних робіт від 22 жовтня 2024 року було виконано роботи на суму 595734,00 гривень, та здійснено постачання товарно- матеріальних цінностей на суму 1330194,11 гривень, що підтверджується видатковими накладними, а саме: №182 від 30 грудня 2024 року, №24 від 07 січня 2025 року, №22 від 02 січня 2025 року, №21 від 06 січня 2025 року, №89 від 19 липня 2024 року /а.с. 11-16/.

У відповідності до п. 8.1 Договору Цей Договір набирає чинності з моменту його підписання Сторонами та скріплення печатками Сторін та діє до 31 грудня 2024 року, але в будь- якому випадку до повного виконання Сторонами своїх обов`язків.

У відповідності до п. 8.2 Договору Закінчення строку дії Договору не звільняє Сторони від відповідальності за його порушення.

За приписами статей 525, 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 599 ЦК України господарське зобов`язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Враховуючи вищевикладене, підтвердженою матеріалами справи та не спростованою відповідачем є наявність заборгованості останнього у сумі 325 719,01 грн.

Крім того, на вказану суму заборгованості позивачем нараховано 2 274,80 грн інфляційних втрат, 4 069,26 грн 3% річних.

Приписами ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов`язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Здійснивши перевірку правильності перерахунку судом першої інстанції розмірів пені, інфляційних втрат та 3 % річних, колегія суддів погоджується з висновком про їх обґрунтованість у заявлених позивачем сумах.

З огляду на той факт, що місцевий господарський суд виснував доведеність невиконання відповідачем своїх зобов`язань щодо оплати отриманого товару згідно договору № 01-09/24 від 03 вересня 2024 року, відповідно, витрати по сплаті судового збору в розмірі 4 980,96 грн покладено на відповідача.

При ухваленні рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати (пункт 5 частини 1 статті 237 ГПК). У резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат (пункт 2 частина 5 статті 238 ГПК). Судові витрати - передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.

Статтею 123 ГПК обумовлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору встановлені у Законі "Про судовий збір".

Загальні правові засади розподілу судових витрат визначені у статті 129 ГПК, у частині 1 якої містяться положення про розподіл судового збору.

Так, відповідно до частини 1 статті 129 ГПК судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На відміну від загального правила пропорційного розподілу судових витрат у випадку часткового задоволення позовних вимог, що закріплене у частинах 1 та 4 статті 129 ГПК, в частинах 5-7 і 9 статті 129 ГПК визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правничу допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Частиною 9 статті 129 ГПК визначено два випадки, за яких суд з власної ініціативи може відступити від загального правила розподілу судових витрат (від правила їх пропорційного розподілу): 1) зловживання стороною чи її представником процесуальними правами; 2) виникнення спору внаслідок неправильних дій сторони.

Верховний Суд у постанові від 21 березня 2023 року у справі № 911/813/21 вказав, що частина 9 статті 129 ГПК наділяє суд дискреційними повноваженнями щодо покладання на сторону, внаслідок неправильних дій якої виник спір, судових витрат повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору, однак за умови, що відповідний висновок суду має бути належним чином обґрунтованим. Наведена норма виступає процесуальною санкцією, яка застосовується господарським судом незалежно від того, чи заявлялося відповідне клопотання заінтересованою стороною. Така позиція Верховного Суду є сталою та послідовною, викладена також у постановах Верховного Суду від 02 квітня 2020 року у справі № 912/2171/18, від 25 березня 2021 року у справі № 905/717/20, від 08 квітня 2021 року у справі № 905/716/20, від 25 листопада 2021 року у справі № 904/5929/19, від 31 травня 2022 року у справі № 927/515/21, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/10159/21 та в додаткових постановах Верховного Суду від 04 березня 2021 року у справі № 916/376/19, від 12 липня 2022 року у справі № 910/18970/19.

Колегія суду погоджується з тим, що місцевий господарський суд обґрунтовано поклав судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви на відповідача, оскільки спір виник внаслідок порушення останнім своїх зобов`язань.

Доводи апеляційної скарги про те, що позовна заява не містить адреси електронної пошти, відповідача, що є зловживанням стороною процесуальними правами, а тому наявні законодавчі передумови для покладення судового збору за подання позовної заяви повністю чи частково на позивача судовою колегією відхиляються, позаяк у реквізитах позовної заяви зазначені відомості про найменування, місцезнаходження відповідача - Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства ім. Івана Франка (с. Губин Перший, Горохівський р-н), його ідентифікаційний код, наявність у відповідача електронного кабінету у підсистемі "Електронний суд" ЄСІКС, як того вимагає пункт 2 частини 3 ст.162 ГПК України. Адреса електронної пошти зазначається, якщо вона відома позивачу. При цьому відсутність електронної адреси не є зловживанням процесуальними правами, як зазначено скаржником, а також не є підставою для твердження, що спір виник з вини позивача.

З огляду на викладене вище та враховуючи, що норма частини 9 статті 129 ГПК передбачає дискреційне повноваження суду, тобто його право здійснити розподіл судових витрат у визначений спосіб, колегія суддів вважає відсутніми правові підстави для скасування оскаржуваного рішення в частині розподілу судових витрат.

В силу статтей 73, 74, 76 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно статті 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Наведені в апеляційній скарзі аргументи скаржника не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вони не спростовують обґрунтованих висновків господарського суду, правильність застосування норм матеріального права та не вказують на порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків господарського суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід.

З огляду на викладене колегія суддів зазначає, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновок суду першої інстанції про необхідність задоволення позовних вимог.

Згідно статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, враховуючи, що доводи і вимоги апеляційної скарги не підтверджують наявність обставин, які згідно зі статтею 277 Господарського процесуального кодексу України визначені в якості підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства ім.Івана Франка залишається без задоволення, а рішення Господарського суду Волинської області від 15 січня 2026 року в справі №903/1046/25 без змін.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275 - 285, Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства ім.Івана Франка на рішення Господарського суду Волинської області від 15 січня 2026 року в справі №903/1046/25 - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Волинської області від 15 січня 2026 року в справі №903/1046/25 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Відповідно до частини 3 статті 287 ГПК України, дана справа не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків, визначених у підпунктах а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України.

Справу №903/1046/25 повернути до Господарського суду Волинської області.

Повний текст постанови складений "23" березня 2026 р.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.