ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2026 року Справа № 903/1112/25

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Василишин А.Р.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Приватного підприємства "Ефект" на рішення Господарського суду Волинської області від 12 січня 2026 року у справі №903/1112/25 (повний текст складено 12 січня 2026 року, суддя Гарбар І.О.)

за позовом Луцької міської ради

до Приватного підприємства "Ефект" про стягнення 19057,90 грн

ВСТАНОВИВ:

Луцька міська рада звернулась до Господарського суду Волинської області з позовом до Приватного підприємства "Ефект" про стягнення безпідставно збережених коштів в розмірі 19057,90 грн.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 12 січня 2026 року у справі №903/1112/25 задоволено позов Луцької міської ради до Приватного підприємства "Ефект" про стягнення 19057,90 грн.

Присуджено до стягнення з Приватного підприємства "Ефект" (вул. Незалежності,124, селище Цумань, Луцький район, Волинська область, 45233, ) на користь Луцької міської ради (вул.Б.Хмельницького,19, місто Луцьк, 43025, ) безпідставно збережені кошти в розмірі 19057,90 грн (дев`ятнадцять тисяч п`ятдесят сім гривень 90 коп.), а також 2422,40 грн (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні 40 коп.) витрат по сплаті судового збору.

Місцевий господарський суд дійшов висновку, що Приватне підприємство "Ефект", будучи з 16 лютого 2024 року власником нежитлового приміщення, фактично користувалося сформованою земельною ділянкою комунальної власності під цим об`єктом без оформлення права оренди та без внесення плати за таке користування, у зв`язку з чим зберегло у себе кошти, які мало б сплатити власнику землі. Суд виходив із того, що до моменту належного оформлення права користування земельною ділянкою відносини з фактичного користування нею без договору оренди та недоотримання її власником доходу у вигляді орендної плати є кондикційними, а тому до них підлягають застосуванню положення статті 1212 ЦК України.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Приватне підприємство "Ефект" звернулося до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду Волинської області від 12 січня 2026 року у справі №903/1112/25 та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Обґрунтовуючи свої вимоги апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, є необґрунтованим та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.

Зокрема, апелянт наголошує, що заявлені позовні вимоги є кондикційними, а тому для їх задоволення необхідна наявність сукупності трьох обов`язкових умов: набуття або збереження майна відповідачем, відсутність правової підстави для такого набуття чи збереження, а також здійснення цього за рахунок іншої особи. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає застосування статті 1212 Цивільного кодексу України. При цьому, на думку скаржника, сам по собі факт користування земельною ділянкою не є тотожним збереженню майна у розумінні зазначеної норми, а суд першої інстанції не встановив реального майнового приросту відповідача та не довів його розмір належними доказами.

Апелянт також стверджує, що суд безпідставно підмінив зміст кондикційного зобов`язання договірною природою орендної плати, оскільки орендна плата є елементом виключно договірних правовідносин і не може нараховуватися за відсутності укладеного та зареєстрованого договору оренди. Відтак застосування ставки 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, встановленої для орендних відносин, до спірних правовідносин є помилковим, оскільки така ставка не є доказом реального безпідставного збагачення.

Крім того, апелянт зазначає, що відсутність договору оренди у даному випадку зумовлена поведінкою самого органу місцевого самоврядування, який, розглянувши подані заяви відповідача, не прийняв рішення про передачу земельної ділянки в оренду, що виключає ознаку безпідставності у діях відповідача.

Окремо скаржник посилається на порушення судом принципів добросовісності, розумності та заборони суперечливої поведінки, зазначаючи, що позивач, з одного боку, не забезпечив виникнення орендних правовідносин, а з іншого - фактично вимагає сплати коштів за правилами таких правовідносин, що є взаємовиключною та юридично некоректною позицією.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 лютого 2026 року, у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді - члена колегії Маціщук А.В., внесено зміни до складу колегії суддів та визначено наступний її склад: головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Філіпова Т.Л., суддя Василишин А.Р.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 03 лютого 2026 року у справі №903/1112/25 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного підприємства "Ефект" на рішення Господарського суду Волинської області від 12 січня 2026 року у справі №903/1112/25. Запропоновано позивачу у справі в строк протягом 10 днів з дня вручення даної ухвали надіслати до Північно-західного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому статтею 263 ГПК України. Роз`яснено учасникам справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

16 лютого 2026 року від Луцької міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого остання вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, прийнятим у повній відповідності до норм матеріального та процесуального права, відтак в задоволенні апеляційної скарги просить відмовити, а судове рішення у справі залишити без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу Луцька міська рада вказує, що доводи апелянта щодо неправильного застосування судом положень статті 1212 Цивільного кодексу України є безпідставними та ґрунтуються на хибному розумінні правової природи кондикційних зобов`язань. При цьому наголошується, що для виникнення таких зобов`язань достатньо встановлення факту набуття або збереження майна однією особою за рахунок іншої без належної правової підстави, а вина чи протиправність поведінки значення не мають.

На думку позивача, у випадку фактичного користування земельною ділянкою комунальної власності без оформлення договору оренди орган місцевого самоврядування має право вимагати відшкодування розміру неотриманої орендної плати саме в порядку статті 1212 Цивільного кодексу України. Такий підхід узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду, зокрема правовими висновками Великої Палати та касаційних судів у подібних правовідносинах.

Позивач також зазначає, що застосування ставки орендної плати у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки є правомірним, оскільки вона визначена рішенням міської ради та відповідає вимогам податкового законодавства щодо мінімального рівня плати за землю. Відтак розрахунок суми безпідставно збережених коштів є обґрунтованим і підтвердженим належними доказами.

Крім того, міська рада заперечує доводи апелянта щодо відсутності його обов`язку сплачувати кошти у зв`язку з неприйняттям рішення про надання земельної ділянки в оренду, наголошуючи, що така обставина не звільняє особу від обов`язку сплачувати за фактичне користування сформованою земельною ділянкою, на якій розміщене належне їй нерухоме майно. Такий висновок також підтверджується правовими позиціями Верховного Суду.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до абзацу 1 частини 10 статті 270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За приписами частини 13 статті 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи (абзац 2 частини 10 статті 270 ГПК України).

Від учасників справи клопотань про розгляд апеляційної скарги у даній справі в судовому засіданні з повідомленням учасників справи не надходило.

Судом було створено сторонам належні умови для реалізації їх прав.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши надану судом юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, земельна ділянка площею 0,1108 га з кадастровим номером :34:069:0159 сформована 06 березня 2023 року на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки кадастровий номер :34:069:0072. Категорія земель землі житлової та громадської забудови. Вид цільового призначення 03.02 для будівництва та обслуговування будівель закладів освіти.

З 16 лютого 2024 року Приватне підприємство "Ефект" є власником нежитлового приміщення площею 645,5 кв.м за адресою: м. Луцьк, вул. Електроапаратна, буд. 3, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Вказаний об`єкт нерухомого майна розташований на зазначеній земельній ділянці комунальної форми власності.

Згідно з витягом із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 19 лютого 2024 року нормативна грошова оцінка земельної ділянки кадастровий номер :34:069:0159 у 2024 році становила 350460,40 грн.

Листом Виконавчого комітету Луцької міської ради №6-13/795/2024 від 10 червня 2024 року, адресованим директору ПП "Ефект" Бохонку С.А., повідомлено про розгляд заяви щодо надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою стосовно зазначеної земельної ділянки та зазначено, що відповідний проєкт рішення підготовлено та буде винесено на розгляд постійних комісій і сесії міської ради.

Як підтверджується витягом з протоколу 60-ї сесії Луцької міської ради VIII скликання від 26 червня 2024 року, на розгляд ради виносилося питання про надання ПП "ЕФЕКТ" дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення зазначеної земельної ділянки, за результатами розгляду якого відповідне рішення не було прийняте.

Листом Луцької міської ради №6-13/11/2025 від 01 січня 2025 року ПП "Ефект" повідомлено про подальший розгляд питання на засіданнях постійних комісій та сесії міської ради.

Як вбачається з витягу з протоколу 70-ї сесії Луцької міської ради VIII скликання від 29 січня 2025 року, зазначене питання повторно виносилося на розгляд ради, однак рішення також не було прийнято.

Листом Головного управління ДПС у Волинській області від 30 травня 2025 року №5511/5/03-20-04-04-05, наданим на запит Луцької міської ради від 01 травня 2025 року №1.1-24/2438/2025, повідомлено, що Приватним підприємством "ЕФЕКТ" () у період 2018 2024 років не задекларовано податкові зобов`язання з плати за землю щодо земельних ділянок з кадастровими номерами :34:069:0159 площею 0,1108 га та :34:065:0012 площею 0,5627 га, у зв`язку з чим такі зобов`язання не нараховувались та не сплачувались. Також за відомостями державних реєстрів право оренди зазначених земельних ділянок за ПП "Ефект" не зареєстровано.

Згідно з витягом із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 22 липня 2025 року нормативна грошова оцінка вказаної земельної ділянки у 2025 році становила 392520,08 грн.

24 липня 2025 року Приватним підприємством "Ефект" подано до Луцької міської ради заяву (форма Ф-01/ІК-209/20.3/01), підписану директором Бохонком С.А., про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: м. Луцьк, вул. Електроапаратна, 3, орієнтовною площею 0,1108 га із зміною цільового призначення.

Як вбачається з витягу з протоколу 80-ї сесії Луцької міської ради VIII скликання від 27 серпня 2025 року, зазначене питання повторно виносилося на розгляд ради, однак відповідне рішення також не було прийнято.

Луцькою міською радою на юридичну адресу ПП "Ефект" направлявся лист від 18 серпня 2025 року №1.1-35/4686/2025 з вимогою добровільно сплатити кошти у сумі 16053,58 грн за період користування земельною ділянкою з 16 лютого 2024 року по 31 липня 2025 року, який повернувся відправнику з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою".

Крім того, листом Луцької міської ради, підписаним заступником міського голови Чебелюк І.І., ПП "Ефект" повідомлено про необхідність сплати коштів за фактичне користування земельною ділянкою комунальної власності, при цьому визначено розмір таких коштів за період з 16 лютого 2024 року по 31 грудня 2024 року у сумі 9193,60 грн та наведено реквізити для їх сплати, а також зазначено про можливість їх стягнення у судовому порядку у разі несплати.

Відповідно до додатку до рішення Луцької міської ради від 24 червня 2009 року №42/20 "Про впорядкування орендної плати за землю" (зі змінами) встановлено річний розмір орендної плати у розмірі 3 відсотки від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Вказані обставини стали підставою для звернення Луцької міської ради з позовом про стягнення 19057,90 грн безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування відповідачем спірною земельною ділянкою за період з 16 лютого 2024 року по 31 жовтня 2025 року.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в їх сукупності, колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до 1 статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 Земельного кодексу України), а згідно із статтею 126 цього Кодексу право власності, користування земельною ділянкою оформляється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

За змістом положень статті 124 Земельного кодексу України (чинній на момент виникнення спірних відносин) Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Передача в оренду земельних ділянок акціонерному товариству, товариству з обмеженою відповідальністю, 100 відсотків акцій (часток) у статутному капіталі якого належать державі, яке утворилося шляхом перетворення державного підприємства, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу, з урахуванням особливостей, встановлених статтею 120-1 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 120 Земельного кодексу України (чинній на момент реєстрації права власності на нерухоме майно за відповідачами) У разі набуття частки у праві спільної власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва право власності на земельну ділянку (крім земель державної, комунальної власності), на якій розміщено такий об`єкт, одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача у розмірі належної відчужувачу (попередньому власнику) частки у праві спільної власності на такий об`єкт, крім випадку, коли попередньому власнику належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі. Якщо відчужувачу (попередньому власнику) у праві спільної власності на такий об`єкт належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі, право власності переходить у такому самому розмірі. При вчиненні правочину, який передбачає перехід права власності на частку у праві спільної власності на такий об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті.

У відповідності до статті 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний із переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентований у Земельному кодексі України. Так, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина 2 статті 120 Земельного кодексу України). Набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, є підставою припинення права користування земельною ділянкою у попереднього землекористувача (пункт "е" частина 1 статті 141 Земельного кодексу України).

Частина 1 статті 93 Земельного кодексу України встановлює, що право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт в частина 1 статті 96 Земельного кодексу України).

Статтею 206 Земельного кодексу України встановлено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким, за положеннями частини 1 статті 21 Закону України "Про оренду землі", визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі.

Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (стаття 125 Земельного кодексу України).

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що з моменту виникнення права власності на нерухоме майно у власника виникає обов`язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку, розташовану під цією будівлею.

При цьому, за змістом вказаних вище приписів виникнення права власності на жилий будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені і яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте, враховуючи приписи частини 2 статті 120 Земельного кодексу України, не є правопорушенням відсутність у власника жилого будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій ці будинок, будівля, споруда розташовані.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 січня 2018 року у справі №820/7996/13-а.

Відповідно до статті 21 Закону України "Про оренду землі" орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України далі ПК України).

Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Згідно з абзацом 3 частини 2 статті 13 Закону України "Про оцінку земель" нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Відповідно до вимог статті 271 Податкового кодексу України базою оподаткування є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом.

Крім цього, згідно з абзацом 1 пункту 289.1 Податкового кодексу України для визначення розміру орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

Відповідно до підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою за розмір земельного податку.

Згідно статті 284.1 Податкового кодексу України, Верховна Рада Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування встановлюють ставки плати за землю та пільги щодо земельного податку, що сплачується на відповідній території.

Частиною 2 статті 20 Закону України "Про оцінку землі" визначено, що дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки.

За змістом глави 15 Земельного кодексу України право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується, зокрема, через право оренди.

Відповідно до частини 1 статті 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язувані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт "в" частини 1 статті 96 Земельного кодексу України).

Як вже зазначалося, право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (стаття 125 Земельного кодексу України).

Отже, за змістом вказаних приписів виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику.

Право оренди виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права.

Проте з огляду на приписи частини 2 статті 120 Земельного кодексу України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 січня 2020 року у справі №804/886/18.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України.

Предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

З аналізу змісту норм статей 1212 - 1214 Цивільного кодексу України слідує, що зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (кондикційне зобов`язання) виникає за одночасної наявності трьох умов:

1) відбувається набуття чи збереження майна;

2) правові підстави для набуття чи збереження майна відсутні;

3) набуття чи збереження здійснюється за рахунок іншої особи.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у спірних правовідносинах підстав для застосування положень статті 1212 Цивільного кодексу України, оскільки у даному випадку наявні всі необхідні елементи кондикційного зобов`язання.

Так, встановленими обставинами справи підтверджується, що відповідач, набувши право власності на нежитлове приміщення за адресою: м. Луцьк, вул. Електроапаратна, 3, фактично здійснював володіння і користування земельною ділянкою, на якій розташований цей об`єкт, без оформлення права оренди та без внесення плати за таке користування, у зв`язку з чим зберіг у себе кошти, які підлягали сплаті у вигляді орендної плати. Наведене свідчить про наявність усіх елементів кондикційного зобов`язання та спростовує доводи апеляційної скарги про їх відсутність.

Таке збереження коштів є об`єктивним наслідком набуття права власності на нерухоме майно, яке відповідно до статті 181 Цивільного кодексу України є об`єктом, нерозривно пов`язаним із земельною ділянкою, на якій воно розташоване, що обумовлює фактичне користування цією земельною ділянкою. Таким чином, доводи апелянта про те, що саме користування земельною ділянкою не є збереженням майна, є безпідставними.

Відсутність укладеного договору оренди земельної ділянки не спростовує факту її використання, а свідчить про здійснення такого користування без належної правової підстави та без внесення плати, яка відповідно до статті 206 Земельного кодексу України є обов`язковою. Вказане спростовує доводи апеляційної скарги про відсутність у відповідача обов`язку здійснювати оплату за користування земельною ділянкою.

При цьому матеріали справи не містять доказів існування у відповідача правових підстав для безоплатного користування спірною земельною ділянкою, оскільки передача прав володіння і користування земельною ділянкою комунальної власності здійснюється виключно на платній основі, зокрема на підставі договору оренди.

З огляду на те, що спірна земельна ділянка перебуває у комунальній власності територіальної громади, саме позивач є особою, за рахунок якої відповідач зберіг зазначені кошти, оскільки їх несплата призвела до ненадходження відповідних платежів до місцевого бюджету. Отже, доводи апелянта про відсутність майнового приросту у відповідача не відповідають встановленим обставинам справи.

Відтак, до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладення договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Кваліфікація спірних правовідносин, як зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави означає необхідність застосування норм передбачених статтями 1212 - 1214 Цивільного кодексу України правових наслідків дій/бездіяльності відповідача у вигляді збереження (заощадження) у себе відповідних сум орендної плати.

За допомогою цих норм, навіть за відсутності ознак делікту, тобто при умові правомірної поведінки відповідача у спірних правовідносинах, досягається відновлення справедливої рівноваги між правами та охоронюваними законом інтересами сторін спору, що випливають з принципу платності користування землею.

Колегія суддів також враховує, що у спірних правовідносинах неотримані Луцькою міською радою кошти за користування земельною ділянкою відповідають критерію "виправданого очікування" у розумінні практики Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у своїй усталеній практиці зазначає, що поняття "майно" у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції охоплює не лише наявні активи, а й вимоги, щодо яких особа може обґрунтовано очікувати їх реалізації. Таке очікування має ґрунтуватися на достатніх правових підставах у національному законодавстві.

У даному випадку право територіальної громади на отримання плати за користування земельною ділянкою прямо передбачене приписами статті 206 Земельного кодексу України, якою встановлено платність використання землі, а також нормами податкового законодавства.

Отже, позивач мав обґрунтоване та легітимне очікування отримання доходу у вигляді плати за користування земельною ділянкою, що є складовою ефективного здійснення права комунальної власності. Зазначене додатково спростовує доводи апеляційної скарги щодо відсутності порушення майнових інтересів позивача.

Ненадходження таких коштів унаслідок фактичного користування земельною ділянкою без оформлення правовідносин призвело до порушення цього виправданого очікування, що додатково підтверджує наявність підстав для захисту майнових інтересів територіальної громади у спосіб, обраний позивачем.

Норми статей 1212 - 1214 Цивільного кодексу України регламентують кондикційне зобов`язання, яке виникає з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Тобто, до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними (висновок, сформульований Верховним Судом у постанові від 28 лютого 2020 року у справі №913/169/18).

Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Стаття 1212 Цивільного кодексу України досить широко визначає підстави виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.

За змістом пункту 4 частини 3 статті 1212 Цивільного кодексу України положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовується також до вимог про відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

З урахуванням наведеного вище, до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2020 року у справі №913/169/18, від 23 травня 2018 року у справі №629/4628/16-ц, від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17, від 13 лютого 2019 року у справі №320/5877/17.

Згідно положень частини 1 статті 79 Земельного кодексу України, земельна ділянка це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Частинами 1-4, 9 статті 79-1 Земельного кодексу України регламентовано, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах 6-7 цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Спірна земельна ділянка була об`єктом комунальної власності, яка, зважаючи на вимоги статей 123, 124 Земельного кодексу України, могла використовуватись лише на підставі та умовах договору оренди.

Статтею 21 Закону України "Про оренду землі" визначено, що розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Пунктом 287.1 статті 287 Податкового кодексу України передбачено, що власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

У пункті 289.1 статті 289 Податкового кодексу України передбачено, що для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

Статтею 13 Закону України "Про оцінку земель" встановлено, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Відповідно до статті 18 Закону України "Про оцінку земель" нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться відповідно до норм, правил, а також інших нормативно-правових актів на землях усіх категорій та форм власності. Нормативна грошова оцінка земельних ділянок, розташованих у межах населених пунктів незалежно від їх цільового призначення, проводиться не рідше ніж один раз на 5-7 років.

У додатку до рішення Луцької міської ради від 24 червня 2009 року №42/20 "Про впорядкування орендної плати за землю" з наступними змінами згідно з рішеннями міської ради від 23 березня 2011 року №7/9, від 30 листопада 2011 року №16/7, від 26 січня 2012 року №20/90, від 28 лютого 2013 року №38/60, №69/39 від 28 січня 2015 року та від 21 березня 2017 року №20/27, визначено, що річний розмір орендної плати за землю встановлено у розмірі - 3 відсотки від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки.

У випадку використання земельної ділянки комунальної власності без оформлення договору оренди, власник такої земельної ділянки (орган місцевого самоврядування, який представляє інтереси територіальної громади) може захистити своє право на компенсацію розміру неотриманої орендної плати за користування земельною ділянкою в порядку, визначеному статтею 1212 ЦК України (постанова Верховного Суду від 09 квітня 2025 року у справі №641/4273/19).

Вказана правова позиція відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постановах від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц, від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17, від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17 та висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі №201/2956/19.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, відповідач у період з 16 лютого 2024 року по 31 жовтня 2025 року фактично користувався земельною ділянкою без укладення договору оренди та без внесення плати за таке користування.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів у розмірі 19057,90 грн.

Як зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17, за змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань характерним є зменшення майна потерпілого, тоді як для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав, при цьому вина не є обов`язковим елементом таких правовідносин. Обов`язок повернення безпідставно набутого (збереженого) майна не є заходом відповідальності, а спрямований на відновлення майнової рівноваги сторін.

Доводи відповідача про те, що ним вживалися заходи щодо оформлення права користування земельною ділянкою шляхом звернення до департаменту "Центр надання адміністративних послуг у місті Луцьку" Луцької міської ради із відповідними заявами, не спростовують встановлених обставин фактичного користування земельною ділянкою без внесення плати.

Як вбачається з витягу з протоколу пленарного засідання 80-ї сесії Луцької міської ради VIII скликання від 27 серпня 2025 року, а також витягів з протоколів 58-ї сесії від 24 квітня 2024 року, 60-ї сесії від 26 червня 2024 року та 70-ї сесії від 29 січня 2025 року, питання щодо надання Приватному підприємству "Ефект" дозволу на розроблення проєкту землеустрою розглядалося, однак відповідні рішення не були прийняті у зв`язку з недостатньою кількістю голосів депутатів.

Разом з тим, як правильно зазначив суд першої інстанції, сама по собі відсутність прийнятого рішення органу місцевого самоврядування не створює для відповідача правових підстав для безоплатного користування земельною ділянкою.

У цьому контексті колегія суддів враховує правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 10 лютого 2020 року у справі №922/931/18 (пункти 5.25 5.26) та від 02 червня 2020 року у справі №922/2417/19 (пункт 47), відповідно до яких неналежне виконання своїх повноважень органом місцевого самоврядування не звільняє особу від обов`язку сплачувати за фактичне користування сформованою земельною ділянкою, а врахування поведінки такого органу як підстави для відмови у задоволенні позову суперечить положенням статей 1212 1214 Цивільного кодексу України.

Наведене спростовує посилання апелянта на поведінку органу місцевого самоврядування як підставу для звільнення від обов`язку сплати.

Отже, зволікання або неприйняття відповідних рішень органом місцевого самоврядування у процедурі оформлення права користування земельною ділянкою не впливає на обов`язок відповідача сплачувати кошти за фактичне користування земельною ділянкою з кадастровим номером :34:069:0159, на якій розташоване належне йому нерухоме майно.

Оцінивши подані сторонами докази в їх сукупності відповідно до вимог статей 74 86 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що заявлені позивачем вимоги про стягнення безпідставно збережених коштів у сумі 19057,90 грн є підтвердженими належними та допустимими доказами, відповідачем не спростовані та підлягають задоволенню.

Посилання скаржника на відсутність доказів реального майнового приросту відхиляються колегією суддів, оскільки для виникнення кондикційного зобов`язання достатнім є встановлення факту збереження у відповідача коштів, які він повинен був сплатити, а не фактичного отримання додаткового доходу. Такий підхід узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постанові від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17.

Не заслуговують на увагу і доводи апелянта про те, що суд першої інстанції неправомірно застосував підхід, властивий договірним орендним відносинам, оскільки у спірних правовідносинах орендна плата використовується не як елемент договірного зобов`язання, а як розрахункова величина для визначення розміру безпідставно збережених коштів, що відповідає усталеній судовій практиці.

Застосування ставки у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки є обґрунтованим, оскільки така ставка встановлена рішенням органу місцевого самоврядування та відповідає вимогам податкового законодавства щодо мінімального рівня плати за землю, а відтак є належною базою для визначення розміру збережених коштів.

Відповідно до частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Пронін проти України", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначене судом першої інстанції було дотримано в повній мірі.

При цьому, пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відхиляючи скаргу апеляційний суд у принципі має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення у справі Гарсія Руїс проти Іспанії").

У відповідності до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наявних матеріалів справи колегія суддів встановила, що обставини, на які посилається скаржник, в розумінні статті 86 ГПК України не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення Господарського суду Волинської області від 12 січня 2026 року у справі №903/1112/25, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню. Доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника згідно зі статтею 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 269, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Ефект" на рішення Господарського суду Волинської області від 12 січня 2026 року у справі №903/1112/25 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Волинської області від 12 січня 2026 року у справі №903/1112/25 залишити без змін.

Відповідно до частини 3 статті 287 ГПК України, дана справа не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків, визначених у підпунктах а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України.

Справу №903/1112/25 повернути до Господарського суду Волинської області.

Повний текст постанови складений "23" березня 2026 р.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Василишин А.Р.