РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

03.03.2026Справа № 910/12044/25
Суддя Мудрий С.М., розглянувши справу

за позовом першого заступника керівника Вінницької окружної прокуратури Вінницької області в інтересах держави в особі

1) Державної екологічна інспекція у Вінницькій області

2) Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області

до 1) Вінницької обласної Ради

2) Центрально-Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства

3) Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України"

4) Приватного підприємства "Туристичне мисливсько-рибальське господарство "Вінницьке"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивачів: Вінницька обласна військова адміністрація

про визнання незаконним рішення, визнання недійсними договорів та зобов`язання звільнити мисливські угіддя

При секретарю судового засідання: Карашевич В.В.

Представники учасників справи:

прокурор: Биховцова Олена Анатоліївна;

від позивача-1: не з`явилися;

від позивача-2: не з`явилися;

від відповідача-1: Сенів Андрій Михайлович-представник у порядку самопредставництва;

від відповідача-2: Максюта Наталя Віталіївна-представник у порядку самопредставництва;

від відповідача-3: Ризванюк Андрій Петрович-представник у порядку самопредставництва;

від відповідача-4: Івацко Іван Дмитрович-представник у порядку самопредставництва;

від третьої особи: Хомеренчук Юлія Олександрівна-представник у порядку самопредставництва;

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2025 року перший заступник керівника Вінницької окружної прокуратури Вінницької області (далі - Прокурор) в інтересах держави в особі Державної екологічна інспекція у Вінницькій області (Екологічна інспекція, позивач-1) та Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області (далі - Селищна рада, позивач-2) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Вінницької обласної Ради (далі - Обласна рада, відповідач-1), Центрально-Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства (Управління лісового та мисливського господарство, відповідач-2), Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" (ДП "Ліси України", відповідач-3) та Приватного підприємства "Туристичне мисливсько-рибальське господарство "Вінницьке" (далі - Приватне підприємство, відповідач-4), в якому просив суд:

1) визнати незаконним рішення Обласної Ради №440 від 25.10.2007 "Про перерозподіл мисливських угідь" у частині надання у користування Приватному підприємству у складі мисливських угідь об`єкту природно-заповідного фонду загальнозоологічного заказника загальнодержавного значення "Буго-Деснянський", площею 1073 га (вимога №1);

2) визнати недійсним договір про умови ведення мисливського господарства, укладений 21.01.2011 між Вінницьким обласним управлінням лісового та мисливського господарства (правонаступником якого є Центрально-Західне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства) та Приватним підприємством в частині мисливських угідь площею 1073 га, які знаходяться в кварталах 15-34 Михайлівського лісництва Вінницького лісництва філії "Центральний лісовий офіс" ДП "Ліси України" (вимога №2);

3) визнати недійсним договір від 01.01.2015 №2 про користування ділянками лісового фонду для ведення мисливського господарства, укладений між Державним підприємством "Вінницьке лісове господарство" та Приватним підприємством, у частині мисливських угідь площею 1073 га, які знаходяться в кварталах 15-34 Михайлівського лісництва Вінницького надлісництва філії "Центральний лісовий офіс" ДП "Ліси України" (вимога №3);

4) зобов`язати Приватне підприємство звільнити мисливські угіддя площею 1073 га, які знаходяться в кварталах 15-34 Михайлівського лісництва Вінницького надлісництва філії "Центральний лісовий офіс" ДП "Ліси України" (вимога №4).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що до складу мисливських угідь, переданих у користування Приватному підприємству, увійшла територія 15-34 кварталів в межах Вінницького району Михайлівського лісництва, кв. 15-34 Вінницького ДЛМГ загальною площею 1073 га, яка одночасно є об`єктом природо-заповідного фонду - загальнозоологічним заказником загальнодержавного значення "Буго-Деснянський" площею 1073 га, об`єктом природно-заповідного фонду України та екологічною мережею України.

Надавши в користування мисливські угіддя Приватному підприємству, Вінницька обласна рада, Управління лісового та мисливського господарства, ДП "Ліси України" та безпосередньо Приватне підприємство порушили режим використання вказаної території природно-заповідного фонду, встановлений Законом України "Про природно-заповідний фонд України". За твердженням Прокурора, ця територія з урахуванням статей 3, 7 Закону України "Про природно-заповідний фонд України", статей 3, 5 Закону України "Про екологічну мережу України" є територією та об`єктом природно-заповідного фонду України та належить до екологічної мережі України, тому на цій території заборонено ведення мисливського господарства.

Оскільки договір про умови ведення мисливського господарства від 21.01.2011 та договір про користування ділянками лісового фонду для ведення мисливського господарства від 01.01.2015 №2 були укладені на підставі незаконних вищезазначених рішень Обласної ради, тому підлягають визнанню недійсними на підставі статей 203, 215 ЦК України.

У зв`язку з незаконністю рішень органу місцевого самоврядування та недійсністю вказаних договорів Приватне підприємство також зобов`язане звільнити мисливські угіддя площею 1073 га.

01.10.2025 через систему "Електронний суд" від Обласної ради надійшло заперечення щодо відкриття провадження у справі, в якій остання просила суд повернути вказаний позов на підставі пункту 2 частини 5 статті 174 ГПК України - у зв`язку з порушенням правил об`єднання позовних вимог.

Статтею 1 та частиною першою статті 2 ГПК України визначено юрисдикцію та повноваження господарських судів, установлено порядок здійснення судочинства у господарських судах, а також регламентовано, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частина друга статті 4 ГПК України).

Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначено статтею 20 ГПК України.

Ураховуючи ознаки підвідомчості спору господарському суду, узагальнені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі №911/1834/18, від 23.10.2019 у справі №922/3537/17, та застосовуючи динамічне тлумачення наведених вище норм у контексті цієї справи, Велика Палата Верховного Суду у постанові 29.02.2024 у справі №580/4531/23 акцентувала на тому, що за загальним правилом спір є приватноправовим і підвідомчим господарському суду, зокрема, за сукупності таких умов: а) участь у спорі суб`єкта господарювання; б) наявність між сторонами, господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГПК України, іншими актами цивільного і господарського законодавства, та/або спору про право (щодо інтересу, правочину, зобов`язання), що виникає з відповідних відносин; в) відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції. Такий загальний підхід не унеможливлює винятків, що ґрунтуються на законі, пріоритеті права на судовий захист порушених прав чи інтересів осіб та аналізі природи правовідносин у спорі.

З огляду на наведені критерії розмежування юрисдикції, суб`єктний склад спору та його предмет, суд дійшов висновку про те, що спір у даній справі підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, а тому заява Обласної ради про повернення позову Прокурора є необґрунтованою.

Позовна заява відповідає вимогам статті 162, 164, 172 ГПК України, підстави для залишення її без руху, повернення або відмови у відкритті провадження у справі, передбачені вказаним Кодексом, судом не встановлені.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.10.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 11.11.2025. Залучено Вінницьку обласну військову адміністрацію (далі - Військова адміністрація) у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачів. Встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.

02.10.2025 через систему "Електронний суд" від Прокурора надійшла відповідь на заперечення щодо відкриття провадження у справі.

09.10.2025 через систему "Електронний суд" від ДП "Ліси України" надійшла заява про вступ у справу як представника.

12.10.2025 через систему "Електронний суд" (зареєстровано судом 13.102025) третя особа подала письмові пояснення, в яких заперечила проти позову, оскільки відсутні докази того, що діяльність Приватного підприємства на території загальнозоологічного заказника "Буго-Деснянський" негативно впливає на стан природних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням. При цьому, жоден нормативно-правовий акт не містить прямої заборони щодо перебування об`єктів природно- заповідного фонду у складі мисливських угідь.

14.10.2025 через систему "Електронний суд" (зареєстровано судом 15.10.2025) від Вінницька обласна рада подала відзив, в якому просила суд відмовити у задоволенні позову, оскільки:

- на момент ухвалення спірного рішення №440 від 25.10.2007 стаття 26 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" (у редакції від 08.01.2004) не містила імперативної заборони ведення мисливства на території заказника;

- Положення про заказник "Буго-Деснянський", чинне на момент прийняття рішення №440, не містило заборону саме на ведення мисливського господарства;

- Прокурором не доведено, що на території Заказника "Буго-Деснянський" фактично здійснювалося полювання чи інша діяльність, що завдала шкоди його природним комплексам;

- Прокурором не доведено факту завдання будь-якої шкоди інтересам держави, об`єктам природно-заповідного фонду чи територіальній громаді, що свідчить про відсутність предмета спору - порушеного права, що є самостійною підставою для відмови у позові;

Крім цього, Обласною радою зроблено заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.

15.10.2025 через систему "Електронний суд" Прокурор подав відповідь на пояснення третьої особи, в яких зазначив, що згідно з Положенням про заказник "Буго-Деснянський" на території заказника забороняється мисливство. З огляду на режим території у господарське користування у складі мисливських угідь територія загальнозоологічного заказника загальнодержавного значення передаватись не могла.

16.10.2025 через систему "Електронний суд" Філія ДП "Ліси України" подала заяву про ознайомлення з матеріалами справи.

20.10.2025 через систему "Електронний суд" (зареєстровано судом 21.10.2025) Прокурор подав відповідь на відзив, в якій не погодилася із запереченнями Обласної ради, зазначивши, що, у складі мисливських угідь територія загальнозоологічного заказника загальнодержавного значення у господарське користування передаватись не могла;

- оскільки на території заказників забороняється будь-яка діяльність, що порушує природні процеси, які відбуваються у природних комплексах, включених до їх складу, здійснення мисливського господарства є неможливим, оскільки останнє є порушенням таких природних процесів;

- використання території загальнозоологічного заказника загальнодержавного значення "Буго-Деснянський" площею 1073 га для ведення мисливського господарства свідчить про порушення режиму природно-заповідного фонду;

- рішення Обласної ради №440 від 25.10.2007 прийнято з порушенням вимог статті 9 Закону України "Про природно-заповідний фонд України", оскільки надання у користування мисливських угідь в межах території заказника не передбачає використання території природно-заповідного фонду у природоохоронних, науково-дослідних, освітньо-виховних, оздоровчих та інших рекреаційних цілях, для потреб моніторингу навколишнього природного середовища;

- використання території природно-заповідного фонду у якості мисливських угідь суперечить цільовому призначенню території загальнозоологічного заказника загальнодержавного значення "Буго-Деснянський", встановленим вимогам щодо охорони, відтворення та використання його природних комплексів;

- позовна давність не сплила, виходячи з правової позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 15.09.2020 у справі №469/1044/17: рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване. Тому оскарження такого рішення спрямоване не на втрату ним юридичної сили, а на захист інтересу у юридичній визначеності на майбутнє. Такий інтерес порушується, допоки існує незаконне рішення (триваюче порушення). Тому його можна оскаржити впродовж усього часу тривання порушення зазначеного інтересу.

25.10.2025 через систему "Електронний суд" (зареєстровано судом 27.10.2025) Обласна рада подала заперечення на відповідь на відзив, в яких не погодилася з аргументами Прокурора, з підстав вказаних у відзиві, додатково зазначивши, що правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 15.09.2020 у справі №469/1044/17 не релевантні до спірних правовідносин, які склалися у межах даної справи.

27.10.2025 через систему "Електронний суд" Обласна рада подала заяву про участь її представника у засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

27.10.2025 через систему "Електронний суд" (зареєстровано судом 27.10.2025) Управління лісового та мисливського господарства подало заяву про вступ у справу як представників та відзив, в якому останнє заперечило проти позову Прокурора у зв`язку з тим, що на дату ухвалення оскаржуваного рішення, законодавство не містило імперативних приписів про заборону ведення мисливського господарства у межах заказників.

28.10.2025 через систему "Електронний суд" (зареєстровано судом 29.10.2025) Управління лісового та мисливського господарства подало заяву про участь її представника у засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

29.10.2025 на адресу суду від Приватного підприємства надійшов відзив, в якому останнє заперечило проти позову Прокурора у зв`язку з тим, що на дату ухвалення оскаржуваного рішення, законодавство не містило імперативних приписів про заборону мисливства, а також не надано жодних доказів порушення природоохоронного законодавства.

Також, Приватним підприємством зроблено заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.

30.10.2025 на адресу суду від Обласної ради надійшла заява про долучення до матеріалів справи доказів направлення відзиву відповідачу-4.

03.11.2025 через систему "Електронний суд" (зареєстровано судом 04.11.2025) Прокурор подав відповіді на відзиви Управління лісового та мисливського господарства та Приватного підприємства, в яких не погодилася із запереченнями вказаних відповідачів, з підстав, зазначених у відповіді на відзив Обласної ради.

04.11.2025 через систему "Електронний суд" від Філії ДП "Ліси України" надійшла заява про участь її представника у засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.11.2025 задоволено заяви Обласної ради, Управління лісового та мисливського господарства, ДП "Ліси України" про участь їх представників у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

06.11.2025 через систему "Електронний суд" Вінницька обласна військова адміністрація (Вінницька обласна державна адміністрація) подала заяву про проведення засідання без участі її представника.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.11.2025 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання на 02.12.2025.

11.11.2025 через систему "Електронний суд" Приватне підприємство подало заяву про вступ у справу, як представника, та заяву про участь його представника у засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.11.2025 задоволену заяву Приватного підприємства про участь його представника у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

01.12.2025 через систему "Електронний суд" Вінницька обласна військова адміністрація (Вінницька обласна державна адміністрація) подала заяву про проведення засідання без участі її представника.

Підготовче засідання, призначене на 02.12.2025, не відбулося у зв`язку з виникненням технічного збою в роботі підсистеми відеоконференцзв`язку (https://vkz.court.gov.ua/), що підтверджується Актом від 02.12.2025 №910/12044/25.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.12.2025 підготовче засідання призначено на 20.01.2026.

14.01.2026 через систему "Електронний суд" Вінницька обласна військова адміністрація (Вінницька обласна державна адміністрація) подала заяву про участь її представника у засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.01.2026 задоволено заяву Вінницької обласної військової адміністрації (Вінницька обласна державна адміністрація) про участь її представника у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

ДП "Ліси України", Екологічна інспекція та Селищна рада не подали заяв по суті справи, хоча про розгляд даної справи був повідомлений належним чином.

Приймаючи до уваги те, що ДП "Ліси України", Екологічна інспекція та Селищна рада належним чином були повідомлені про розгляд даної справи, а також враховуючи наявність у матеріалах справи достатньої кількості документів для розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про її розгляд за наявними матеріалами.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.01.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 03.02.2026.

02.02.2026 через систему "Електронний суд" Вінницька обласна військова адміністрація (Вінницька обласна державна адміністрація) подала заяву про проведення засідання без участі її представника.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.02.2026 оголошено перерву у судовому засіданні до 03.03.2026.

03.03.2026 через систему "Електронний суд" Обласна рада подала промову (заключне слово) у письмовій формі.

03.03.2026 у судовому засіданні Прокурор підтримав позовні вимоги, просили суд задовольнити позов у повному обсязі.

Представники Обласної ради, Управління лісового та мисливського господарства, Приватного підприємства та Вінницької обласної військової адміністрації (Вінницька обласна державна адміністрація) заперечили проти позовних вимог, просили суд відмовити у задоволенні позову.

Представник ДП "Ліси України" підтримав позов лише щодо вимоги про визнання недійсним договору (вимога №3), задоволення решти позовних вимог залишив на розсуд суду.

Представники Екологічної інспекція та Селищної ради у призначене судове засідання не з`явилися, хоча про місце, дату та час судового засідання були повідомлені належним чином.

03.03.2026 у судовому засіданні на підставі статті 240 ГПК України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги Прокурора необґрунтованими.

Відповідно до Положення про загальнозоологічний заказник загальнодержавного значення "Буго-Деснянський", затверджене Заступником Міністра охорони навколишнього середовища і ядерної безпеки Мовчаном Я.І. 08.04.1998, загальнозоологічний заказник загальнодержавного значення "Буго-Деснянський" створений у відповідності з Постановою Ради Міністрів УРСР від 28.10.1974 №500 (пункт 1).

Загальнозоологічний заказник загальнодержавного значення "Буго-Деснянський" площею 1073 га розташований на території Вінницької області Вінницького району в кварталах 15-34 Михайлівського лісництва Вінницького держлісгоспу (пункт 2).

Загальнозоологічний заказник загальнодержавного значення "Буго-Деснянський" входить до складу природно-заповідного фонду України (пункт 3).

20.12.2004 Вінницьке державне лісопромислове господарство дало зобов`язання щодо забезпечення режиму охорони та збереження Загальнозоологічного заказника загальнодержавного значення "Буго-Деснянський" оголошеного у відповідності до Постанови Ради Міністрів УРСР від 28.10.1974 №500 в межах Вінницького району, Михайлівського лісництва кв. 15-34 Вінницького ДЛМГ загальною площею 1073 га (охоронне зобов`язання).

23.12.2004 вказане охоронне зобов`язання зареєстроване в Державному управлінні екології та природних ресурсів у Вінницькій області за №74/555 333.

Рішенням Вінницької обласної Ради №440 від 25.10.2007 "Про перерозподіл мисливських угідь" вирішено:

- провести перерозподіл мисливських угідь, наданих у користування рішеннями 22 сесії Вінницької обласної Ради 4 скликання від 21 липня 2005 року №901 "Про надання у користування мисливських угідь" та 23 сесії Вінницької обласної Ради 4 скликання від 12 жовтня 2005 року №954 "Про зміни та доповнення до рішення 22 сесії Вінницької обласної Ради 4 скликання від 21 липня 2005 року "Про надання у користування мисливських угідь";

- надати їх у користування згідно з додатками 1- 10 визначеним у додатках підприємствам, організаціям та господарствам, зокрема Приватному підприємству.

Відповідно до пункту 1 додатку №7 до рішення 13 сесії Вінницької обласної ради 5 скликання від 25.10.2007 №440 (Перелік земель лісового фонду, сільськогосподарського призначення, водного фонду, які є мисливськими угіддями і надаються у користування Приватному підприємству "Туристичне мисливсько-рибальське господарство "Вінницьке") ур. "Буго-Деснянська дача" площею 1888,0 га надано в користування Приватному підприємству.

Рішенням 20 сесії 5 скликання Вінницької обласної ради від 15.10.2008 №670 "Про внесення змін та доповнень до рішення 13 сесії обласної Ради 4 скликання від 25.10.2007 "Про перерозподіл мисливських угідь" надано Приватному підприємству строком на 30 років у користування мисливські угіддя для ведення мисливського господарства загальною площею 7409.0 га, зокрема, ур. "Буго-Деснянська дача" площею 1888,0 га.

21.01.2011 між Вінницьким обласним управлінням лісового та мисливського господарства та Приватним підприємством на підставі рішення Вінницької обласної ради 13 сесії 5 скликання від 25.10.2007 № 440 "Про перерозподіл мисливських угідь" та рішення Вінницької обласної ради 20 сесії 5 скликання від 15.10.2008 № 670 "Про внесення змін та доповнень до рішень 13 сесії обласної Ради 5 скликання від 25 жовтня 2007 року №440 "Про перерозподіл мисливських угідь" укладено договір про умови ведення мисливського господарства, відповідно до якого надано Приватному підприємству терміном на 30 років мисливські угіддя для ведення мисливського господарства загальною площею10,3 тис. га, у тому числі: лісові угіддя - 10322 га.

Згідно карти-схеми, яка є додатком до вищевказаного договору, Приватному підприємству, серед інших, надано у користування 1053 га мисливських угідь ДП "Вінницький лісгосп" Михайлівське лісництво ур. "Буго-Деснянська дача", які знаходяться в кварталах 15-34.

01.01.2015 між ДП "Вінницьке лісове господарство" (за текстом договору - підприємство) та Приватним підприємством (за текстом договору - користувач) було укладено договір №2 про умови користування земельними ділянками лісового фонду для ведення мисливського господарства, відповідно до якого Приватному підприємству (користувачеві) надано в користування мисливські угіддя для ведення мисливського господарства, які знаходяться на території державного лісового фонду підприємства терміном до 15.10.2038 загальною площею 7731 га.

У межах Вінницького району Вінницької області на території Стрижавської селищної територіальної громади розташований об`єкт природно-заповідного фонду - загальнозоологічний заказник загальнодержавного значення "Буго-Деснянський", створений постановою Ради міністрів УРСР від 28.10.1974 загальною площею 1 073 га; знаходиться у межах Вінницького надлісництва, квартали 15-34 Михайлівського лісництва.

Разом із мисливськими угіддями, які передано у користування Приватному підприємству, також було передано об`єкт природно-заповідного фонду - Загальнозоологічний заказник загальнодержавного значення "Буго-Деснянський" площею 1073 га.

Надалі на підставі наказу Державного агентства лісових ресурсів України №866 від 28.10.2022 Державне підприємство "Вінницьке лісове господарство" () було припинено шляхом реорганізації, а саме - приєднання до Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" ().

У зв`язку з реорганізацією Державного підприємства "Вінницьке лісове господарство", на підставі Рішення 43 сесії 8 скликання Вінницької обласної ради від 25.08.2023 №622 "Про внесення змін та доповнень до рішення Вінницької обласної ради щодо надання мисливських угідь у користування" вирішено внести зміни в додаток 1 до рішення 13 сесії Вінницької обласної ради від 25.10.2007 № 440 "Про перерозподіл мисливських угідь" та укладено Додаткову угоду №1 до договору №2 про умови користування земельними ділянками лісового фонду для ведення мисливського господарства від 01.01.2015.

Вказаною додатковою угодою замінено сторону договору Державне підприємство "Вінницьке лісове господарство" на Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України".

У зв`язку з порушенням відповідачами природоохоронного законодавства (переданнями заказника у складі мисливських угідь у користування для ведення мисливського господарства) Прокурор звернувся з даним позовом до суду.

1.1. Перевіряючи наявність підстав для представництва Прокурором інтересів держави у спірних правовідносинах, суд зазначає таке.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 1311 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про прокуратуру" прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

Абзацом 1 частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" визначений вичерпний перелік підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді.

Так, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Конституційний Суд України зазначив, що поняття "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах" означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (абзац другий частини п`ятої Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 №3-рп/99).

Отже, вирішення питання про орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, полягає у встановленні органу, який, використовуючи на підставі норм законодавства надані йому повноваження, зобов`язаний з метою захисту інтересів держави вчиняти юридичні дії, що впливають на права та обов`язки суб`єктів спірних правовідносин, зобов`язуючи їх припинити порушення інтересів держави та усунути наслідки цих порушень (зокрема, звертатись до суду з відповідним позовом).

Відповідно до абзаців 1-3 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Згідно із частиною 4 статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Відповідно до абзацу другого частини п`ятої статті 53 ГПК України у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 826/13768/16, від 05.03.2020 у справі № 9901/511/19, від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, пункти 45, 47; від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, пункт 8.39, 8.40; від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21, пункт 8.56, 8.57).

У пунктах 69, 70 постанови від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу. Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту. Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 15.01.2020 у справі №698/119/18 (пункт 26), від 15.09.2020 у справі №469/1044/17 (пункт 34), від 06.07.2021 у справі №911/2169/20 (пункт 8.19), від 20.07.2022 у справі №910/5201/19 (пункт 81) від 28.09.2022 у справі №483/448/20 (пункти 7.11, 7.18), від 20.06.2023 у справі №633/408/18 (пункти 10.12, 10.19), від 21.06.2023 у справі №905/1907/21 (пункт 8.37), від 05.07.2023 у справі №912/2797/21 (пункт 8.4), від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц (пункт 8.11), від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц (пункт 8.18).

Частини 3 та 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" серед іншого встановлюють умови, за яких прокурор може виконувати субсидіарну роль із захисту інтересів держави за наявності органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах).

Встановлена цим законом умова про необхідність звернення прокурора до компетентного органу перед пред`явленням позову, спрямована на те, аби прокурор надав органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18). За позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

Тобто визначений частиною 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" обов`язок прокурора перед зверненням з позовом звернутись спершу до компетентного органу стосується звернення до органу, який надалі набуде статусу позивача. У цій статті не йдеться про досудове врегулювання спору і, відповідно, вона не покладає на прокурора обов`язок вживати заходів з такого врегулювання шляхом досудового звернення до суб`єкта, якого прокурор вважає порушником інтересів держави і до якого як до відповідача буде звернений позов.

Іншими словами, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 826/13768/16, від 15.01.2020 у справі № 698/119/18, пункти 26, 27; від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, пункти 57, 58; від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, пункт 7.18; від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц, пункт 8.18).

Отже, якщо прокурор звертається до суду з позовною заявою в інтересах держави, він зобов`язаний у позовній заяві вказати підставу для здійснення представництва інтересів, передбачену частиною третьою статті 23 Закону України "Про прокуратуру", та обґрунтувати її. У такому разі статусу позивача набуває або орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах (за наявності такого органу), або прокурор (у разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду).

Отже, процесуальний статус прокурора у справі залежить від наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Враховуючи наявність або відсутність таких повноважень, прокурор обґрунтовує наявність підстав для представництва інтересів держави. У свою чергу суд оцінює наведене прокурором обґрунтування та у випадку встановлення відсутності підстав для представництва застосовує наслідки, передбачені статтею 174 або статтею 226 ГПК України.

Узагальнюючи наведені у вказаній постанові висновки щодо застосування норм права, Велика Палата Верховного Суду сформувала такі висновки:

1) прокурор звертається до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, якщо:

- орган є учасником спірних відносин і сам не порушує інтересів держави, але інший учасник порушує (або учасники порушують) такі інтереси;

- орган не є учасником спірних відносин, але наділений повноваженнями (компетенцією) здійснювати захист інтересів держави, якщо учасники спірних відносин порушують інтереси держави;

2) прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо:

- відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах;

- орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.

1.2. Зі змісту позову Прокурора вбачається, що він був поданий в порядку статей 1311 Конституції України, статті 23 Закону України "Про прокуратуру" та статті 53 ГПК України в інтересах держави в особі Стрижавської селищної ради.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" право комунальної власності - це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Статтею 2 вказаного Закону передбачено, що Місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Частиною 1 статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно з частинами 1-3 статті 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону. Органам місцевого самоврядування законом можуть надаватися окремі повноваження органів виконавчої влади, у здійсненні яких вони є підконтрольними відповідним органам виконавчої влади. Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради (частина 5 статті 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Територіальним громадам міст належить право комунальної власності, зокрема на землю (частина 1 статті 60 вказаного Закону).

Відповідно до частин 1, 2 статті 2 Земельного кодексу України (тут і надалі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, - ЗК України) земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується.

Відповідно до частини 1 статті 12 ЦК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить, зокрема розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад та надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Статтею 80 ЗК України визначено, що суб`єктами права власності на землю є:

а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності;

б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності;

в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

За частинами 1, 2 статті 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають:

а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності;

б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування;

в) землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону.

Окрім того, інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також у захисті прав та свобод органів місцевого самоврядування, який не має загальнодержавного характеру, але спрямований на виконання функцій держави на конкретній території, та реалізуються у визначеному законом порядку та спосіб, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування у визначених законом випадках є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи.

Відповідні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 08.02.2019 у справі №915/20/18, від 13.03.2018 у справі №911/620/17, від 24.06.2021 у справі №219/49/20, від 24.11.2021 у справі №910/21329/17 та від 19.01.2022 у справі №172/232/20.

Приватне підприємство здійснює ведення мисливського господарства на мисливських угіддях, переданих на підставі рішення №440, договору про умови ведення мисливського господарства від 21.01.2011, договору № 2 від 01.01.2015 про користування ділянками лісового фонду для ведення мисливського господарства, які розташовані на території Стрижавської селищної ради.

З викладеного слідує, що Прокурором правильно визначено Стрижавську селищну раду як позивача у спірних правовідносинах.

1.3. Також зі змісту позову Прокурора вбачається, що він був поданий в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у Вінницькій області.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб, права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначені Законом України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності".

Як встановлено статтею 1 цього Закону державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.

Частиною четвертою статті 4 Закону передбачено, що виключно законами встановлюються органи, уповноважені здійснювати державний нагляд (контроль) у сфері господарської діяльності; види господарської діяльності, які є предметом державного нагляду (контролю); повноваження органів державного нагляду (контролю) щодо зупинення виробництва (виготовлення) або реалізації продукції, виконання робіт, надання послуг; вичерпний перелік підстав для зупинення господарської діяльності; спосіб здійснення державного нагляду (контролю); санкції за порушення вимог законодавства і перелік порушень, які є підставою для видачі органом державного нагляду (контролю) припису, розпорядження або іншого розпорядчого документа.

Відповідно до статті 34 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" завдання контролю у галузі охорони навколишнього природного середовища полягають у забезпеченні додержання вимог законодавства про охорону навколишнього природного середовища всіма державними органами, підприємствами, установами та організаціями, незалежно від форм власності і підпорядкування, а також громадянами.

Згідно з частиною першою статті 35 Закону державний контроль у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів.

За змістом пункту "а" частини першої статті 20-2 Закону до компетенції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів, у сфері охорони навколишнього природного середовища належить організація і здійснення у межах компетенції державного нагляду (контролю) за додержанням центральними органами виконавчої влади та їх територіальними органами, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування в частині здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та господарювання, громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, а також юридичними особами - нерезидентами вимог законодавства, в тому числі, про охорону і використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду, зокрема щодо додержання режиму територій та об`єктів природно-заповідного фонду; додержання режиму використання земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, а також територій, що підлягають особливій охороні.

Також встановлено, що згідно ч. 1 ст. 62 Закону державний контроль за додержанням режиму територій та об`єктів природно-заповідного фонду здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення та охорони природних ресурсів, посадовими особами служби державної охорони природно-заповідного фонду України та іншими уповноваженими законом державними органами.

Крім цього, відповідно до Положення про Державну екологічну інспекцію у Вінницькій області, затвердженого наказом Державної екологічної інспекції України від 02.02.2021 №46, Держекоінспекція здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням вимог природоохоронного законодавства, зокрема про охорону і використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду; звертається до суду із позовами щодо визнання протиправними дій чи бездіяльності фізичних і юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців, органів державної влади та місцевого самоврядування, їх посадових осіб.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну екологічну інспекцію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №275 від 19.04.2017 зі змінами, Державна екологічна інспекція України (Держекоінспекція) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра захисту довкілля та природних ресурсів і який реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів.

Згідно з пунктом 7 Положенням Держекоінспекція здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Згідно з Положення про територіальні та міжрегіональні територіальні органи Держекоінспекції, затвердженого наказом Міністерства енергетики та захисту довкілля України від 07.04.2020 №230 Територіальний (міжрегіональний територіальний) орган Держекоінспекції здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням вимог закону про охорону і використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду, зокрема щодо, у тому числі додержання режиму територій та об`єктів природно-заповідного фонду (п.п. 15 п. 2 Розділу ІІ); проводить перевірки (у тому числі документальні) із застосуванням інструментально-лабораторного контролю, складає відповідно до законодавства акти за результатами здійснення державного нагляду (контролю) за додержанням вимог законодавства з питань, що належать до його компетенції, надає обов`язкові до виконання приписи щодо усунення виявлених порушень вимог законодавства та здійснює контроль за їх виконанням (п. 3 Розділу II Положення); вживає в установленому порядку заходів досудового врегулювання спорів, виступає позивачем та відповідачем у судах (п. 11. Розділу II Положення).

Відповідно до вимог п.п.15 п. 2 Розділу II Положення про Державну екологічну інспекцію у Вінницькій області, затвердженого наказом Державної екологічної інспекції України від 20.02.2023 № 19, здійснення державного нагляду (контролю) за додержанням вимог закону про охорону і використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду, у тому числі додержання режиму територій та об`єктів природно-заповідного фонду належить до компетенції Державної екологічної інспекції у Вінницькій області.

З викладеного слідує, що Прокурором також правильно визначено Державну екологічну інспекцію у Вінницькій області як позивача у спірних правовідносинах.

1.4. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц та від 15.10.2019 у справі №903/129/18 дійшла висновку, що сам факт незвернення до суду належного суб`єкта владних повноважень з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси, свідчить про те, що цей орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають підстави для звернення до суду з відповідним позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

У відповідності до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо. Прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Вінницькою окружною прокуратурою повідомлено орган місцевого самоврядування про виявленні порушення листом №02.50-12953ВИХ-25 від 10.09.2025 та необхідність вжиття заходів для усунення порушень.

Проте Стрижавська селищна рада листом від 17.09.2025 надала відповідь, що не була обізнана про рішення, заходи щодо його скасування чи визнання недійсними укладених договорів не вживались та не заплановані.

Також Вінницькою окружною прокуратурою листом №02.50-12268ВИХ-25 від 25.08.2025 повідомлено Державну екологічну інспекцію у Вінницькій області про виявлені порушення вимог природоохоронного законодавства та з`ясовано питання щодо реалізації наданих законом повноважень у сфері використання об`єкту природно-заповідного фонду, проведених та запланованих перевірок, намірів на відповідне судове реагування.

Державною екологічною інспекцією у Вінницькій області листом №336/6/25 від 28.08.2025 повідомлено, що заходи реагування в судовому порядку щодо зазначеного об`єкту не здійснювалися та відсутня можливість звернення до судових органів у зв`язку з обмеженим фінансуванням на сплату судового збору.

Окрім вказаних листів, на виконання вимог частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", Вінницькою окружною прокуратурою листами №02.50-13600ВИХ-25 від 23.09.2025 та за №02.50-13601ВИХ-25 від 23.09.2025 повідомлено Стрижавську селищну раду та Державну екологічну інспекцію у Вінницькій області про підготовку даного позову.

Отже, Прокуратура зверталася до належних органів у порядку статті 23 Закону України "Про прокуратуру", надаючи їм можливість відреагувати на порушення цивільно-правовим шляхом самостійно.

Оскільки впродовж розумного строку Стрижавською селищною радою не було здійснено заходів щодо захисту прав та законних інтересів територіальної громади, а Державною екологічною інспекцією у Вінницькій області - дотримання природоохоронного законодавства, вказане, у відповідності до статті 23 Закону України "Про прокуратуру", є підставою для вжиття Прокурором заходів представницького характеру та пред`явлення відповідного позову.

Таким чином, суд вважає, що Прокурор, звертаючись з даним позовом до суду, зазначив підстави для представництва інтересів держави в особі Стрижавської селищної ради та Державної екологічної інспекції у Вінницькій області, підтвердив їх наявність та дотримався вимог Закону України "Про прокуратуру" та ГПК України.

2. Вирішуючи спір у межах даної справи по суті, суд виходить з такого.

2.1. Щодо позовної вимоги про визнання незаконним рішення Обласної Ради №440 від 25.10.2007 "Про перерозподіл мисливських угідь" у частині надання у користування Приватному підприємству у складі мисливських угідь об`єкту природно-заповідного фонду загальнозоологічного заказника загальнодержавного значення "Буго-Деснянський", площею 1073 га (вимога №1).

Спірні правовідносини виникли у зв`язку з прийняттям Вінницькою обласною радою 25.10.2007 рішення № 440 "Про перерозподіл мисливських угідь" із змінами та доповненнями, внесеними рішенням від 15.10.2008 № 670 "Про внесення змін та доповнень до рішень 13 сесії обласної Ради 5 скликання" від 25 жовтня 2007 року №440 "Про перерозподіл мисливських угідь", рішенням 43 сесії 8 скликання Вінницької обласної ради від 25.08.2023 № 622 "Про внесення змін та доповнень до рішення Вінницької обласної ради щодо надання мисливських угідь у користування", у частині надання в користування Приватному підприємству мисливських угідь, до складу яких входить об`єкт природно-заповідного фонду - Загальнозоологічний заказник загальнодержавного значення "Буго-Деснянський" площею 1073 га.

Зазначене рішення Вінницької обласної ради щодо надання в користування Приватному підприємству стало підставою для укладення оспорюваних Прокурором правочинів.

У частині 1 статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (частина 2 статті 15 ЦК України).

У частині першій статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині другій цієї статті визначено способи захисту цивільних справ та інтересів судом.

Суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Крім того, за приписами чинного законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені положеннями статті 16 ЦК України та статті 20 ГК України.

Відповідно до пункту 10 частини 2 статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до частини 1 статті 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина 1 статті 155 ЗК України).

Спосіб захисту порушеного права обумовлюється нормою матеріального права, яка регулює ті чи інші правовідносини між сторонами спору. Отже, позивач, формулюючи позовні вимоги, повинен відштовхуватись від тих наданих йому законом прав, які були об`єктивно порушені відповідачем, і позов повинен бути спрямований на припинення цих правопорушень та на відновлення порушеного права.

Таким чином, право вибору способу захисту порушеного права належить позивачу, а суд наділений компетенцією перевірити відповідність обраного способу захисту змісту порушеного права. При цьому обраний спосіб захисту не лише повинен бути встановлений договором або законом, але і бути ефективним засобом захисту, таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.10.2019 у справі №910/6642/18 зроблено висновок про стадійність захисту права, зокрема вказано на те, що під час вирішення господарського спору суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорення відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

Отже, відсутність порушеного права у позивача зумовлює прийняття рішення про відмову у задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин.

Водночас Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (провадження №12-187гс18), від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02.07.2019 у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22.10.2019 у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та інших.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №910/3009/18 (провадження №12-204гс19, пункт 63), від 19.01.2021 у справі №916/1415/19 (провадження №12-80гс20, пункт 6.13), від 16.02.2021 у справі №910/2861/18 (провадження №12-140гс19, пункт 98).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (подібний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19, від 19.01.2021 у справі №916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі №925/642/19 (пункт 52), від 05.10.2022 у справі №922/1830/19 (пункт 8.2).

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 21.08.2019 у справі №911/3681/17 від 15.10.2019 у справі №911/3749/17, від 22.01.2020 у справі №910/1809/18, від 01.02.2020 у справі №922/614/19, від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц, від 05.07.2023 у справі №912/2797/21, від 28.09.2022 у справі №483/448/20, від 12.09.2023 у справі №910/8413/21 сформулювала висновки про те, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване. Вимога ж про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення відповідного договору, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням, а можливість його скасування не дозволить позивачу ефективно відновити володіння відповідною земельною ділянкою.

Зі змісту договору про умови ведення мисливського господарства від 21.01.2011 та договору про користування ділянками лісового фонду для ведення мисливського господарства від 01.01.2015 №2 вбачається, що вони буди укладені на підставі, зокрема Рішення Вінницької обласної ради № 440 від 25.10.2007 "Про перерозподіл мисливських угідь".

З огляду на те, що Рішення Вінницької обласної ради № 440 від 25.10.2007 "Про перерозподіл мисливських угідь" у частині надання у користування Приватному підприємству у складі мисливських угідь об`єкту природно-заповідного фонду загальнозоологічного заказника загальнодержавного значення "Буго-Деснянський", площею 1073 га було виконано шляхом укладення зазначених договорів, тому визнання недійсним такого рішення органу місцевого самоврядування, є неефективним способом захисту.

Таким чином, вимога №1 не підлягає задоволенню.

2.2. Щодо позовних вимог Прокурора про визнання недійсними договорів.

2.2.1. Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючи ознаки позову) є предмет і підстава.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача.

Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога.

Звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Отже, суд не повинен виходити за межі сформульованих і заявлених позивачем вимог та фактичних підстав позову, оскільки це суперечитиме принципам диспозитивності та змагальності судочинства у приватноправових відносинах.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частин першої - третьої, п`ятої, шостої статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Крім цього, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).

Згідно з приписами частин 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

2.2.2. Звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання недійсними договорів (предмет позову), Прокурор, як на підставу їх недійсності (фактична підстава позову), вказує, що здійснення мисливського господарства у будь-якій її формі несумісне з цілями та завданнями створення Заказника, а тому спірні договори не відповідають приписам статей 25, 26 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" та пункту 13 Положення про загальнозологічний заказник загальнодержавного значення "Буго-Деснянський".

З урахуванням положень статті 58 Конституції України суд зазначає, що під час розгляду справи має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин. За встановленими у цій справі обставинами, спірні договори були укладені на підставі рішень Вінницької обласної ради від 25.10.2007 № 440 та від 15.10.2008 № 670.

Отже, на правовідносини, які виникли у зв`язку з прийняттям рішень Вінницької обласної ради від 25.10.2007 № 440 та від 15.10.2008 № 670 поширюється дія Закону України "Про мисливське господарство та полювання" та Закону України "Про природно-заповідний фонд України" в редакціях, чинних станом на момент прийняття цих рішень. Рішення Вінницької обласної ради від 25.10.2007 № 440 та від 15.10.2008 № 670, які зумовили виникнення спірних правовідносин, слід оцінювати з урахуванням законодавства, чинного на момент прийняття зазначених рішень.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.1.2026 у справі №910/1364/23.

Процедура передачі мисливських угідь для ведення мисливського господарства у користування визначалася положеннями Земельного кодексу України, Закону України "Про мисливське господарство та полювання", Законом України "Про природно-заповідний фонд України" у редакціях, що діяли на момент виникнення спірних правовідносин.

Згідно із статтею 9 Закону України "Про мисливське господарство та полювання" до повноважень Верховної Ради Автономної Республіки Крим, обласних, районних, Київської та Севастопольських міських рад у галузі мисливського господарства належить, зокрема, вирішення в установленому порядку питань надання в користування мисливських угідь.

Отже, до повноважень Вінницької обласної ради належить вирішення в установленому порядку питань щодо надання в користування мисливських угідь.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 20 Закону України "Про мисливське господарство та полювання" з метою раціонального використання мисливських тварин, охорони диких тварин, а також середовища їх перебування забороняється полювання в заборонених для цього місцях, зокрема на територіях та об`єктах природно-заповідного фонду, де це заборонено відповідно до положень про них; на відтворювальних ділянках.

Колегія суддів зазначає, що Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 08.11.2019 у справі №910/21762/17 виснував, що діяльність із ведення мисливського господарства в межах території мисливського угіддя, яким є ділянка суші або водного простору, здійснюється з фактичним використанням земельної ділянки, в межах якої знаходиться мисливське угіддя, тому регулювання таких правовідносин здійснюється з урахуванням положень Земельного кодексу України.

Відповідно до статті 43 Земельного кодексу України (тут і далі - в редакції, чинній на момент прийняття рішення про надання мисливських угідь у користування) землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

Згідно із частиною 2 статті 45 Земельного кодексу України порядок використання земель природно-заповідного фонду визначається законом.

Правові основи організації, охорони, ефективного використання природно-заповідного фонду України, відтворення його природних комплексів та об`єктів визначаються Законом України "Про природно-заповідний фонд України" (тут і далі - в редакції, чинній на момент прийняття рішення про надання мисливських угідь у користування).

Природно-заповідний фонд становлять ділянки суші і водного простору, природні комплекси та об`єкти яких мають особливу природоохоронну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність і виділені з метою збереження природної різноманітності ландшафтів, генофонду тваринного і рослинного світу, підтримання загального екологічного балансу та забезпечення фонового моніторингу навколишнього природного середовища.

У зв`язку із цим законодавством України природно-заповідний фонд охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення і використання. Україна розглядає цей фонд як складову частину світової системи природних територій та об`єктів, що перебувають під особливою охороною.

За змістом частин 1, 2 статті 3 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" до природно-заповідного фонду України належать, зокрема, заказники. Заказники залежно від їх екологічної і наукової цінності можуть бути загальнодержавного або місцевого значення.

Відповідно до частини 3 статті 3 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" залежно від походження, інших особливостей природних комплексів та об`єктів, що оголошуються заказниками чи пам`ятками природи, мети і необхідного режиму охорони заказники поділяються на ландшафтні, лісові, ботанічні, загальнозоологічні, орнітологічні, ентомологічні, іхтіологічні, гідрологічні, загальногеологічні, палеонтологічні та карстово-спелеологічні.

Згідно із частинами 2, 3, 4 статті 7 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" землі природно-заповідного фонду України, а також землі територій та об`єктів, що мають особливу екологічну, наукову, естетичну, господарську цінність і є відповідно до статті 6 цього Закону об`єктами комплексної охорони, належать до земель природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення.

На землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням.

На використання земельної ділянки або її частини в межах природно-заповідного фонду може бути встановлено обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом або договором. Обмеження (обтяження) підлягає державній реєстрації і діє протягом строку, встановленого законом або договором.

За змістом положень статті 9 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" території та об`єкти природно-заповідного фонду з додержанням вимог, встановлених цим Законом та іншими актами законодавства України, можуть використовуватися: у природоохоронних цілях; у науково-дослідних цілях; в оздоровчих та інших рекреаційних цілях; в освітньо-виховних цілях; для потреб моніторингу навколишнього природного середовища.

Встановлені частиною 1 цієї статті основні види використання, а також заготівля деревини, лікарських та інших цінних рослин, їх плодів, сіна, випасання худоби, мисливство, рибальство та інші види використання можуть здійснюватися лише за умови, що така діяльність не суперечить цільовому призначенню територій та об`єктів природно-заповідного фонду, встановленим вимогам щодо охорони, відтворення та використання їх природних комплексів та окремих об`єктів.

Відповідно до статті 26 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" на території заказника обмежується або забороняється діяльність, що суперечить цілям і завданням, передбаченим положенням про заказник.

Отже, з урахуванням необхідності забезпечення особливого режиму охорони на територіях та об`єктах природно-заповідного фонду обмежується або забороняється діяльність, яка суперечить цільовому призначенню цих територій та об`єктів, встановленим вимогам щодо охорони, відтворення та використання їх природних комплексів та окремих об`єктів, суперечить цілям і завданням, передбаченим положенням про об`єкти природно-заповідного фонду. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27.1.2026 у справі №910/1364/23.

Посилання Прокурора на правові висновки, викладені Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду у постанові від 20.05.2020 у справі № 820/5402/16, суд вважає безпідставними у зв`язку з їх нерелевантністю до спірних правовідносин (не є подібними), оскільки об`єктом спірного правовідношення виступав національний природний парк, статус і завдання якого врегульовано статтею 20 Закону України "Про природно-заповідний фонд України".

Натомість у даній справі об`єктом спірного правовідношення виступає заказник, статус і завдання якого врегульовано статтями 25, 26 Закону України "Про природно-заповідний фонд України".

Як було раніше встановлено судом, 08.04.1998 Заступником Міністра охорони навколишнього середовища і ядерної безпеки Мовчаном Я.І. затверджене Положення про загальнозоологічний заказник загальнодердавного значення "Буго-Деснянський".

Згідно з пунктом 2 Положення Загальнозоологічний заказник загальнодержавного значення "Буго-Деснянський" площею 1073 га розташований на території Вінницької області Вінницького району в кварталах 15-34 Михайлівського лісництва Вінницького держлісгоспу.

У пункті 13 розділу ІІ Положення визначені види діяльності, які забороняються на території оголошеною загальнозоологічним заказником загальнодержавного значення "Буго-Деснянський", зокрема, мисливство, за виключенням регулювання чисельності окремих видів тварин, як таких, що загрожують існуванню видів, що охороняються; - натаскування мисливських собак та перебування їх на території заказника; - знаходження на території заказника з усіма видами вогнепальної зброї та знаряддям для ловлі тварин, недозволеними до використання знаряддями ловів риби та інших об`єктів водного промислу; - турбування, відлов або знищення всіх видів тварин, руйнування їх гнізд, нір, бобрових хаток, загат.

Статтею 1 Закону України "Про мисливське господарство та полювання" (у редакції, чинній на момент ухвалення оспорюваного рішення Вінницької обласної ради від 25.10.2007 № 440) визначено:

користувачі мисливських угідь - спеціалізовані мисливські господарства, інші підприємства, установи та організації, в яких створені спеціалізовані підрозділи для ведення мисливського господарства з наданням в їх користування мисливських угідь;

- мисливство - вид спеціального використання тваринного світу шляхом добування мисливських тварин, що перебувають у стані природної волі або утримуються в напіввільних умовах у межах мисливських угідь;

- мисливське господарство як галузь - сфера суспільного виробництва, основними завданнями якого є охорона, використання та відтворення мисливських тварин, надання послуг мисливцям щодо здійснення полювання, розвиток мисливського спорту і мисливського собаківництва;

- полювання - дії людини, спрямовані на вистежування, переслідування з метою добування і саме добування (відстріл, відлов) мисливських тварин, що перебувають у стані природної волі або утримуються в напіввільних умовах.

За статтею 12 вказаного Закону до полювання прирівнюється:

- перебування осіб у межах мисливських угідь, у тому числі на польових і лісових дорогах (крім доріг загального користування), з будь-якою стрілецькою зброєю або з капканами та іншими знаряддями добування звірів і птахів, або з собаками мисливських порід чи ловчими звірами і птахами, або з продукцією полювання;

- перебування осіб на дорогах загального користування з продукцією полювання або з будь-якою зібраною розчохленою стрілецькою зброєю.

Відповідно до абзаців 1-3 статті 21 Закону України "Про мисливське господарство та полювання" ведення мисливського господарства здійснюється користувачами мисливських угідь. Не допускається користування мисливськими тваринами та ведення мисливського господарства без оформлення відповідних документів у встановленому цим Законом порядку. Умови ведення мисливського господарства визначаються у договорі, який укладається між місцевими органами спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади у галузі мисливського господарства та полювання і користувачами мисливських угідь.

З огляду на вказане, суд зазначає, що мисливство/полювання співвідноситься з мисливським господарством як співвідносяться процес та інфраструктура. Мисливство та полювання здійснюються в межах мисливського господарства. Полювання, на відміну від мисливства, завжди передбачає добування (відстріл, відлов). У межах мисливського господарства не завжди здійснюється полювання, така діяльність може бути заборонена.

Отже, Положенням про загальнозоологічний заказник загальнодержавного значення "Буго-Деснянський" дозволяється лише мисливство з метою регулювання чисельності окремих видів тварин, як таких, що загрожують існуванню видів, що охороняються.

2.2.3. За приписами частини 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Правова природа договору не залежить від його назви, а визначається його змістом, а тому при оцінці відповідності волі сторін та укладеного договору суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків, тобто дослідити відповідні умови договору з зазначенням своїх висновків за результатами такої оцінки у прийнятому судовому рішенні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30.05.2023 у справі №914/4127/21.

Положеннями Договору про умови ведення мисливського господарства від 21.01.2011 передбачено:

- пункт 2.1. Приватне підприємство має право у встановленому порядку, за згодою власників або користувачів земельних ділянок, зводити в мисливських угіддях необхідні будівлі і біотехнічні споруди, вирощувати кормові культури, створювати захисні насадження, проводити штучне обводнення, здійснювати інші заходи, пов`язані з веденням мисливського господарства, які не суперечать законодавству і інтересам власників або користувачів земельних ділянок;

- пункт 2.2. Приватне підприємство зобов`язується:

а) використовувати мисливські угіддя відповідно до умов їх надання користування та за призначенням;

б) вести мисливське господарство в наданих у користування мисливських угіддях з дотриманням вимог Законів України "Про тваринний світ", "Про мисливське господарство та полювання" та Положення про мисливське господарство та порядок здійснення полювання, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 20 липня 1996 року №780, інших нормативно-правових актів у використання тваринного світу, ведення мисливського господарства;

в) усі заходи проводити відповідно проекту організації і розвитку мисливського господарства ПП "ТМРГ "Вінницьке" інв. №у-293, Ірпінь, 2009;

г) раціонально використовувати державний мисливський фонд, не допускати погіршення екологічного стану середовища перебування мисливських тварин внаслідок власної діяльності;

д) проводити первинний облік чисельності і використання мисливських тварин, вивчати їх стан та характеристики угідь, де перебувають установленому порядку подавати цю інформацію органам, що здійснюють державний, облік мисливських тварин та облік їх використання;

е) забезпечувати проведення комплексних заходів, спрямованих на охорону і відтворення мисливських тварин, збереження і поліпшення середовища їх перебування, щорічно вкладати кошти на дані цілі з розрахунку на 1 тис. га лісових угідь не менше 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян;

є) здійснювати охорону державного мисливського фонду, сформувати єгерську службу з розрахунку не менше одного єгеря на 5 тис. га лісових мисливських угідь, в термін до 1 лютого 2011 року згідно з штатним розписом, який додається користувачем;

ж) дотримуватись режиму охорони видів тварин, занесених до Червоної книги України і до переліку видів тварин, які підлягають особливій охороні в межах наданих в користування мисливських угіддях;

з) негайно інформувати природоохоронні органи, мисливського та лісового господарства, ветеринарної медицини, санітарно-епідеміологічної служби про виявлення захворювань тварин, погіршення стану середовища їх перебування, виникнення загрози знищення та випадки загибелі тварин, здійснювати комплексні заходи щодо профілактики і боротьби із захворюваннями;

и) самостійно припиняти використання мисливських тварин у разі погіршення їх стану та умов існування, зниження відтворюючої здатності та чисельності, виникнення загрози їх знищення, негайно вживати заходів щодо усунення негативних факторів впливу на тварин і середовище їх перебування;

і) виконувати інші обов`язки щодо охорони і використання об`єктів тваринного світу та користування мисливськими угіддями відповідно до чинного законодавства.

Проаналізувавши вказані положення спірного правочину, суд дійшов до висновку про те, що умови Договору про умови ведення мисливського господарства від 21.01.2011 не суперечать статтям 25, 26 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та пункту 13 Положення про загальнозологічний заказник загальнодержавного значення "Буго-Деснянський".

Таким чином, вимога про визнання недійним Договору про умови ведення мисливського господарства від 21.01.2011 (вимога №2) є необґрунтованою.

2.2.4. Положеннями Договору про користування ділянками лісового фонду для ведення мисливського господарства №2 від 01.01.2015 передбачено:

- пункт 2.7. Користувач має право: - розпоряджатися мисливськими тваринами, добутими, або набутими в інший спосіб у законному порядку, і доходами від їх реалізації; - організовувати полювання для мисливців.

- пункт 2.2. Користувач зобов`язується, зокрема: - додержуватися встановлених правил, норм, лімітів і строків добування мисливських тварин; - виконувати біотехнічні заходи, виділяти земельні ділянки для охорони і відтворення мисливських тварин не менше 20 відсотків площі угідь, на яких полювання забороняється, визначати пропускну спроможність мисливських угідь; - обладнати згідно з ветеринарно-санітарними вимогами майданчики для оброблення відстріляної на полювання дичини та забезпечити проведення і представниками органів державної ветеринарної медицини ветеринарно-санітарної експертизи дичини, призначеної для використання на харчові цілі;

На переконання суду, вказані умови Договору про користування ділянками лісового фонду для ведення мисливського господарства №2 від 01.01.2015 не відповідає вимогам статей 25, 26 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та пункту 13 Положення про загальнозологічний заказник загальнодержавного значення "Буго-Деснянський".

Разом із цим, статтею 217 ЦК України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Приписи статті 217 ЦК України регулюють питання щодо правової долі правочину, що має дефекти окремих його частин. При цьому закону може суперечити лише певна частина умов правочину, а інша - йому відповідати. Отже, за таких обставин не завжди доцільно визнавати правочин недійсним у цілому. Не призводить недійсність окремої частини правочину до недійсності інших його частин. Тому законодавець не встановлює недійсності правочину через недійсність окремої його частини, але лише за умови, якщо є підстави вважати, що правочин міг би бути вчинений без включення до нього цієї недійсної частини (п. 8.16 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.12.2021 у справі №910/12764/20).

У застосуванні наведених положень статей ЦК України слід враховувати, що умова договору, щодо якої ставиться вимога про визнання її недійсною, не може бути істотною умовою договору, оскільки в такому випадку правочин має бути визнаний недійсним в цілому (правовий висновок Верховного Суду викладено у постанові від 12.03.2018 зі справи №910/22319/16).

За частинами 1-3 статті 180 ГК України (у редакції, яка була чинною на момент укладення договору) зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Зі змісту позовної вимоги №3 випливає, що Прокурор просить суд визнати недійсним Договір про користування ділянками лісового фонду для ведення мисливського господарства №2 від 01.01.2015 в цілому (повністю), а не конкретну якусь його частину (умову (пункт).

Однак суд дійшов висновку про те, що оскільки Договір про користування ділянками лісового фонду для ведення мисливського господарства №2 від 01.01.2015 був би вчинений і без включення до нього недійсних частин, зокрема: про право Користувача розпоряджатися мисливськими тваринами, добутими, або набутими в інший спосіб у законному порядку, і доходами від їх реалізації; організовувати полювання для мисливців, і ці частини не є істотними умовами для даного виду договорів, а тому недійсність вказаних частини правочину не має наслідком недійсності правочину в цілому.

Таким чином, керуючись принципами змагальності та диспозитивності, закріпленими у статтях 13, 14 та частині 2 статті 237 ГПК України, суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовної вимоги Прокурора про визнання недійсним в цілому Договору про користування ділянками лісового фонду для ведення мисливського господарства №2 від 01.01.2015.

2.3. У зв`язку з відмовою у задоволенні вимог №1-3 позовна вимога Прокурора про зобов`язання Приватного підприємства звільнити мисливські угіддя площею 1073 га, які знаходяться в кварталах 15-34 Михайлівського лісництва Вінницького надлісництва філії "Центральний лісовий офіс" ДП "Ліси України" (вимога №4), також не підлягає задоволенню.

3. Також судом враховано, що відповідачами зроблено заяви про сплив позовної давності та застосування наслідків спливу позовної давності.

Так, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина 3 статті 267 ЦК України).

Проте суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі №369/6892/15-ц).

У зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог Прокурора, заяви відповідачів про застосування наслідків спливу позовної давності, а також заперечення Прокурора щодо її непропущення, не розглядається судом.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина 1 статті 86 ГПК України).

Отже, позов Прокурора не підлягає задоволенню.

Відповідно до правової позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.10.2022 у справі №923/199/21, звертаючись із позовом в інтересах держави, Прокурор є суб`єктом сплати судового збору та самостійно здійснює права та виконує обов`язки, пов`язані з розподілом судових витрат.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову судовий збір згідно статті 129 ГПК України покладається на Вінницьку обласну прокуратуру.

Керуючись статтями 129, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частин 1, 2 статті 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 24.03.2026.

СуддяСергій МУДРИЙ