ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.02.2026 року м.Дніпро Справа № 908/689/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Верхогляд Т.А. (доповідач)

суддів: Іванова О.Г., Паруснікова Ю.Б.,

секретар судового засідання Абадей М.О.

представники сторін:

від позивача: Мироненко Н.О.;

від відповідача: Островерхов С.Г.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Запоріжсільбудкомплект на ухвалу господарського суду Запорізької області від 24.03.2025 року у справі № 908/689/25 (суддя Боєва О.С.)

за позовом: Запорізької міської ради,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Запоріжсільбудкомплект,

про стягнення суми 1 092 348,36 грн, -

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Запорізької міської ради про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю Запоріжсільбудкомплект заборгованості за договором оренди землі №33 від 23.05.2007 року за період з 03.04.2017 року по 31.12.2020 року та з 01.01.2024 року по 31.08.2024 року в розмірі 1 092 348,36 грн.

Одночасно із позовною заявою позивач подав суду заяву про забезпечення позову.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову заявник зазначав, що відповідач, з метою подальшого уникнення виконання рішення суду, може розпорядитись належним йому майном, відчужити його на користь третіх осіб, що ускладнить або унеможливить виконання рішення суду в майбутньому.

Тому вжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на нерухоме майно відповідача та заборону відповідачу вчиняти дії, спрямовані на здійснення демонтажу промислового обладнання, будівель та споруд, що знаходяться за адресою: м.Запоріжжя, пров. Архангельський, 1А, в тому числі їх знищення та переробки, є співмірними заходами із заявленими позовними вимогами.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 24.03.2025 року заяву Запорізької міської ради про забезпечення позову у справі № 908/689/25 задоволено частково.

Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, розташоване за адресою: м. Запоріжжя, провулок Архангельський, 1 А, що належить на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю Запоріжсільбудкомплект (), а саме на:

- інв. № 35, інв. №4 (крім приміщень №7, 8, 9, 10), реєстраційний номер майна 10319895;

- столярний цех літ. Г, столярний цех літ. Г', відділення збірки конструкцій літ. Д2, адміністративно-господарський корпус літ. А', реєстраційний номер майна 20074424.

У задоволенні іншої частини заяви відмовлено.

Господарський суд, задовольняючи заяву частково, зазначив, що вжиття заявлених позивачем заходів забезпечення позову щодо накладення арешту на нерухоме майно відповідача спрямоване виключно на збереження існуючого становища до прийняття рішення у цій справі та на ефективний захист порушених прав та інтересів заявника у випадку задоволення поданого позову.

Суд вважав, що відсутність будь-яких обтяжень (за наявності судового спору) створює значний об`єктивний та обґрунтований ризик вчинення будь-яких дій по відчуженню відповідачем належного йому майна задля уникнення негативних наслідків для себе.

На думку суду, обраний вид забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично залишається у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

Крім того, такий захід забезпечення сприятиме запобіганню порушення прав позивача на час вирішення спору в суді; в разі задоволення позову забезпечить захист прав і законних інтересів позивача. І, навпаки, невжиття заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту на нерухоме майно, може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених (оспорюваних) прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Щодо іншої частини заяви позивача про забезпечення позову у вигляді заборони відповідачу вчиняти певні дії, а саме: заборони вчиняти дії, спрямовані на здійснення демонтажу промислового обладнання, будівель та споруд, що знаходяться за адресою: м.Запоріжжя, пров. Архангельський, 1А, в тому числі їх знищення та переробки, суд зазначив, що заявником не доведено доцільності та необхідності вжиття такого заходу, а також адекватності цього заходу по забезпеченню позову відносно заявлених позовних вимог.

Також суд першої інстанції послався на судову практику, викладену в постановах Верховного Суду від 19.12.2024 року у справі № 910/6192/24, від 14.06.2018 року у справі № 916/10/18, від 15.01.2019 року у справі № 915/870/18, у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.03.2023 року у справі №905/448/22, постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 року у справі №381/4019/18

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, відповідач оскаржив її в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуваною ухвалою порушено його права та інтереси, ухвала постановлена з неправильним застосуванням норм права, без належного дослідження матеріалів справи та підлягає скасуванню.

Скаржник вказує, що предметом позовних вимог у даній справі є стягнення заборгованості за договором оренди землі в розмірі 1 092 348,36 грн, в той же час, заявник просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на нерухоме майно відповідача, яке не є спірним.

Вважає, що арешт має стосуватись саме майна, що належить до предмета спору, а в даному випадку відсутній зв`язок між обраним позивачем заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги.

Звертає увагу апеляційного суду, що застосовуючи заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно відповідача, господарський суд Запорізької області не конкретизував обсяг (суму) щодо накладеного ним арешту на майно відповідача.

Також вважає, що позивачем не було надано доказів на підтвердження відсутності грошових коштів на банківських рахунках відповідача станом на момент звернення із заявою про забезпечення позову; не надано доказів щодо залишкової вартості основних засобів відповідача станом на 01.03.2025 року, у тому числі будинків та споруд, на які накладено арешт.

На думку скаржника вищевикладене в сукупності свідчить про те, що наведені в заяві про забезпечення позову доводи щодо накладення арешту на майно відповідача не є співмірними із позовними вимогами останнього та не співвідносяться з предметом позову.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує щодо її доводів. Просить ухвалу господарського суду Запорізької області від 24.03.2025 року у справі № 908/689/25 залишити без змін як законну та обґрунтовану.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову унормовані у статті 136 Господарського процесуального кодексу України, згідно з положеннями частини 1 якої господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені статтею 137 цього Кодексу заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом (частина 2 статті 136 Господарського процесуального кодексу України).

Інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.

Забезпечення позову - це вжиття заходів щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача (пункт 8.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.05.2021 року у справі № 914/1570/20). Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити тощо. Метою вжиття заходів забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 21.03.2024 року у справі № 910/15328/23, від 01.05.2023 року у справі № 914/257/23, від 06.03.2023 року у справі № 916/2239/22.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується, зокрема, шляхом накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.

При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 24.05.2023 року у справі № 906/1162/22, від 29.06.2023 року у справі № 925/1316/22, від 18.05.2023 року у справі № 910/14989/22, від 24.06.2022 року у справі № 904/8506/21.

За загальним правилом достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Водночас слід зазначити, що законом не визначається перелік відповідних доказів, які повинна надати особа до суду під час звернення із заявою про забезпечення позову, а тому суди в кожному конкретному випадку повинні оцінювати їх на предмет достатності, належності, допустимості та достовірності.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересів), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачу вчиняти певні дії.

Крім того, заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає оцінку співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності прав чи законних інтересів, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він просить накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Заходи забезпечення позову повинні узгоджуватись з предметом та підставами позову, можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати права інших осіб.

Обрання належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову гарантує дотримання принципу співвіднесення виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, що зрештою дає змогу досягти балансу інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, сприяє фактичному виконанню судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, забезпечує ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

При цьому сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність забезпечення позову, що полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі від 16.08.2018 року у справі № 910/1040/18, а також у постанові Верховного Суду від 22.07.2021 року у справі № 916/585/18 (916/1051/20), умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є припущення, що майно (у тому числі грошові суми), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін (пункт 23 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.03.2023 року у справі № 905/448/22).

Разом із тим, відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 24.04.2024 року у справі № 754/5683/22, при застосуванні заходів забезпечення позову ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.

Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

Водночас Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові також зазначила, що жодних обмежень щодо застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно (грошові кошти) лише у сфері майнових спорів або заборони його застосування при вирішенні немайнового спору, цивільне процесуальне законодавство не містить.

Матеріали справи свідчать, що предметом позову у справі, що переглядається, є стягнення заборгованості за договором оренди землі №33 від 23.05.2007 року в розмірі 1 092 348,36 грн. Отже, суд впевнився, що спір між сторонами дійсно існує.

У даному випадку можливість відповідача в будь-який момент відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача.

Наведене підтверджує необхідність застосування саме такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на належне відповідачу нерухоме майно.

Невжиття цього заходу забезпечення позову до вирішення справи по суті й набрання законної сили судовим рішенням може істотно ускладнити в разі задоволення позовної вимоги поновлення порушених прав та інтересів, за захистом яких позивач звернувся до суду.

Щодо співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами слід зазначити наступне:

Арешт майна не позбавляє апелянта права володіти і користуватися належним йому майном, а отже, він не несе надмірного тягаря, пов`язаного із забезпеченням позову.

Арешт є тимчасовим заходом, що діє лише на період розгляду справи по суті.

На думку колегії суддів, у даному випадку баланс інтересів сторін дотриманий: тимчасове обмеження права розпорядження майном є меншим тягарем, ніж ризик втрати майна у разі його подальшого відчуження у власність третіх осіб, що позбавить позивача гарантії виконання рішення суду в майбутньому ( у разі його ухвалення на користь позивача).

Отже, обраний судом вид забезпечення позову - накладення арешту на майно, що належить відповідачу праві власності, є співмірним із заявленими позовними вимогами.

Назначений захід забезпечення позову не буде мати наслідком припинення господарської діяльності скаржника, не призводитиме до погіршення стану належного йому майна чи зниження його вартості.

Вжиття заходу забезпечення позову шляхом накладення арешту на належне відповідачу нерухоме майно сприятиме запобіганню порушення прав позивача на час вирішення спору в суді та в разі задоволення позову - забезпечить можливість виконання рішення суду. Навпаки, невжиття зазначеного заходу забезпечення позову зробить неможливим виконання рішення господарського суду у разі задоволення позовних вимог, чим фактично буде нівельована функція судового рішення як механізму дійсного поновлення порушених прав та інтересів позивача.

Відповідно до частини першої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів звертає увагу, що ухвала оскаржується відповідачем лише в частині задоволених вимог. Тому щодо відмови суду в забороні відповідачу вчиняти певні дії законність рішення апеляційним судом не переглядається.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі № 756/1529/15-ц (провадження № І4-242цс18) вказано, що "апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце підчас розгляду справи судом першої інстанції".

За приписами частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Під час апеляційного розгляду справи скаржник не спростував доводи суду щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову.

Посилання скаржника на те, що суд не зазначив, в яких межах накладено арешт на майно відповідача, що судом не досліджено вартість основних засобів відповідача станом на 01.03.2025 року, у тому числі будинків та споруд, на які накладено арешт, не спростовують мотиви суду щодо необхідності такого арешту.

Колегією суддів відхиляються і посилання апелянта на недослідження судом питання щодо наявності чи відсутності грошових коштів на банківських рахунках відповідача станом на момент звернення із заявою про забезпечення позову, оскільки позивач не заявляв вимогу щодо накладення арешту на грошові кошти в межах суми позову. Тому ці обставини і не підлягали дослідженню при розгляді заяви про вжиття заходів забезпечення позову.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що апелянт не довів суду, що оскаржувана ухвала прийнята судом з порушенням норм матеріального чи процесуального права та підлягає скасуванню.

Апеляційна скарга не доведена і задоволенню не підлягає. Ухвалу суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись статтями 269, 275, 276, 281-283 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду Запорізької області від 24.03.2025 року у справі № 908/689/25 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01.04.2026 року.

Головуючий суддя Т.А. Верхогляд

Суддя О.Г. Іванов

Суддя Ю.Б. Парусніков