РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.01.2026Справа № 761/17557/15-ц

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Ломаки В.С.,

за участю секретаря судового засідання: Видиш А.В.

розглянувши у порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом Заступника керівника Шевченківської окружної прокуратури м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Іоніс Груп 2021"

треті особи: 1. ОСОБА_1

2. ОСОБА_2

3. ОСОБА_3

4. ОСОБА_4

5. ОСОБА_5

про витребування майна,

За участі представників учасників справи:

від прокуратури: Чипова О.В. за службовим посвідченням від 20.11.2025 року № 083532;

від позивача: Малуєва С.О. (у порядку самопредставництва);

від відповідача: Чернявський О.М. за ордером від 12.09.2025 року серії АА № 1623360;

від третьої особи-1: Нечитайленко О.В. за ордером від 28.10.2025 року серії АН № 1823905;

від третьої особи-2: не з`явився;

від третьої особи-3: не з`явився;

від третьої особи-4: не з`явився;

від третьої особи-5: не з`явився;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У червні 2015 року Перший заступник прокурора Шевченківського району міста Києва (далі - Прокурор) звернувся до суду в інтересах держави в особі Київської міської ради (далі - позивач, Рада) до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 з позовом, в якому просив суд:

- визнати недійсним укладений 18.12.2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Бондар К.Ю.;

- витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Києва в особі Ради квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 55,6 м2, житловою площею 28,1 м2, вартістю 406 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані незаконним вибуттям із володіння територіальної громади міста Києва вищенаведеної квартири та наявністю правових підстав для витребування цього нерухомого майна від його останнього набувача.

Рішенням від 03.02.2021 року в справі № 761/17557/15-ц Шевченківський районний суд міста Києва залишив позов Прокурора без задоволення.

Постановою від 22.09.2021 року Київський апеляційний суд змінив означене рішення Шевченківського районного суду м. Києва в цій справі, виклавши його мотивувальну частину в іншій редакції.

Постановою від 14.06.2023 року Верховний Суд скасував рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03.02.2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 22.09.2021 року в даній справі в частині вирішення позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння, а справу № 761/17557/15-ц у цій частині направив на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи ухвалою від 06.12.2023 року Шевченківський районний суд міста Києва замінив відповідача - ОСОБА_1 на Товариство з обмеженою відповідальністю "Іоніс Груп 2021" (далі - відповідач, Товариство), а також зобов`язав позивача надати уточнену позовну заяву, з урахуванням заміни відповідача.

05.03.2024 року до суду надійшла уточнена позовна заява Прокурора від 05.03.2024 року № 41-2234ВИХ-24 в інтересах держави в особі Ради до Товариства, треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про витребування майна з чужого незаконного володіння, в якій Прокурор просив суд витребувати у Товариства на користь територіальної громади міста Києва в особі Ради квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 55,6 м2, житловою площею 28,1 м2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00).

Уточнена позовна заява мотивована тим, що в день відкриття касаційного провадження у цій справі (23.11.2021 року) спірна двокімнатна квартира, розташована у Шевченківському районі міста Києва, була відчужена ОСОБА_1 на користь Товариства на підставі договору купівлі-продажу за ціною значно нижче ринкової, що свідчить про наявні ознаки недобросовісності. Крім того, відомості щодо розгляду справи № 761/17557/15-ц та наявність судового спору щодо означеної квартири є відкритими та доступними в Єдиному державному реєстрі судових рішень і на веб-порталі "Судова влада України", що виключає добросовісність набуття цього нерухомого майна відповідачем. Також Прокурор звернув увагу, що проявивши розумну обачність, купуючи двокімнатну квартиру у центрі столиці, Товариство мало реальну можливість перевірити інформацію щодо дійсної ринкової вартості такої квартири, з`ясувати у продавця причину такої заниженої вартості та піддати сумніву добросовісність останнього. У той же час, дійсний власник (яким є територіальна громада міста Києва в особі Ради) з дотриманням вимог статей 387 і 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Рішенням від 09.04.2024 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 07.11.2024 року, Шевченківський районний суд міста Києва задовольнив позов Прокурора в інтересах держави в особі Ради до Товариства, треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про витребування майна з чужого незаконного володіння та витребував від відповідача на користь територіальної громади міста Києва в особі Ради квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 55,6 м2, житловою площею 28,1 м2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00).

У той же час постановою від 25.06.2025 року Верховний Суд скасував вищенаведені судові рішення судів нижчих інстанцій та закрив провадження у цивільній справі № 761/17557/15-ц. При цьому, суд роз`яснив позивачу, що спір віднесено до юрисдикції господарських судів та вказав, що протягом десяти днів з дня отримання копії судового рішення позивач може звернутися до суду касаційної інстанції із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

У липні 2025 року Прокурор подав до Верховного Суду заяву про направлення справи для продовження її розгляду за встановленою юрисдикцією.

Ухвалою від 06.08.2025 року Верховний Суд передав для продовження розгляду до господарського суду міста Києва справу № 761/17557/15-ц за позовом Прокурора в інтересах держави в особі Ради до Товариства, треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про витребування майна з чужого незаконного володіння.

28.08.2025 року матеріали справи № 761/17557/15-ц надійшли до господарського суду міста Києва та згідно з протоколом автоматизованого розподілу вказаної судової справи між суддями від 28.08.2025 року передані для розгляду судді Ломаці В.С.

Ухвалою від 02.09.2025 року господарський суд міста Києва (суддя Ломака В.С.) прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі № 761/17557/15-ц, вирішив здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче засідання на 24.09.2025 року.

12.09.2025 року через систему "Електронний суд" надійшов відзив Товариства від 12.09.2025 року, в якому останнє заперечило проти задоволення позовних вимог з огляду на те, що звернення Прокурора до суду в інтересах територіальної громади не мало мати місця та він є неналежним позивачем у даній справі. У той же час, Рада повинна була самостійно звернутися до суду з наведеним позовом, оскільки не була обмежена в цьому праві, а про порушення прав територіальної громади міста Києва Рада була повністю обізнана з дати відкриття кримінального провадження № 0001133 від 14.12.2012 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 190 Кримінального кодексу України. Водночас із матеріалів цивільної справи та відомостей ресурсу Судової влади України вбачається, що Рада як орган місцевого самоврядування не вчинила жодних дій на захист свого права, при відсутності таких повноважень у Прокурора, а відтак строк на захист свого права у Ради закінчився ще 15.12.2015 року, що вказує на наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду.

Відповідач також вказав, що спірна квартира не була зареєстрована як комунальна власність територіальної громади міста Києва, що дає всі підстави вважати, що єдиним власником цієї нерухомості наразі є Товариство, яке набуло право приватної власності на законних підставах та у визначеному законом порядку. Оскільки Товариство є добросовісним набувачем, який на підставі договору купівлі-продажу придбав квартиру за 500 000,00 грн., витребування цієї нерухомості у відповідача на користь Ради покладе на Товариство надмірний індивідуальний тягар, спричинений втратою грошових коштів.

23.09.2025 року через систему "Електронний суд" надійшла відповідь Прокурора від 23.09.2025 року на відзив на позовну заяву, в якій останній навів мотиви на спростування висловлених Товариством заперечень проти позову.

У підготовчому засіданні 24.09.2025 року суд встановив Раді процесуальний строк на подання відповіді на відзив на позовну заяву до 03.10.2025 року, встановив Товариству процесуальний строк на подання заперечень до 17.10.2025 року, а також відклав підготовче засідання на 29.10.2025 року.

30.09.2025 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшла відповідь Ради від 25.09.2025 року, в якій позивач вказав про наявність правових підстав для задоволення вимог Прокурора у даній справі.

27.10.2025 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшло клопотання Ради від 27.10.2025 року про проведення підготовчого засідання, призначеного у даній справі на 29.10.2025 року, без участі уповноваженого представника позивача.

До початку призначеного підготовчого засідання 29.10.2025 року через систему "Електронний суд" надійшло клопотання ОСОБА_1 від 28.10.2025 року про відкладення розгляду справи на іншу дату.

У підготовчому засіданні 29.10.2025 року суд постановив протокольну ухвалу про продовження строку проведення підготовчого провадження у справі № 761/17557/15-ц на 30 днів, а також відклав підготовче засідання на 12.11.2025 року.

06.11.2025 року через систему "Електронний суд" надійшли письмові пояснення ОСОБА_1 від 06.11.2025 року, в яких останній зазначив, що право власності за територіальною громадою міста Києва на спірну квартиру не реєструвалось. Крім того, означена третя особа звернула увагу на те, що поданий Прокурором позов не містить жодного обґрунтування наявності підстав для представництва інтересів Ради в цьому спорі.

Ухвалою від 12.11.2025 року господарський суд міста Києва закрив підготовче провадження у справі № 761/17557/15-ц та призначив її до судового розгляду по суті на 26.11.2025 року.

У судових засіданнях 26.11.2025 року та 10.12.2025 року оголошувалися перерви до 10.12.2025 року та до 21.01.2026 року відповідно.

У судовому засіданні 21.01.2026 року Прокурор та представник позивача підтримали вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння та наполягали на їх задоволенні.

Представник відповідача у вказаному судовому засіданні проти задоволення позову заперечив з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву.

Представник ОСОБА_1 у наведеному судовому засіданні проти задоволення вимог Прокурора заперечив з підстав, зазначених у письмових поясненнях від 06.11.2025 року.

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про дату, час і місце розгляду справи були завчасно повідомлені належним чином та в установленому законом порядку, проте явку своїх уповноважених представників у призначені судові засідання не забезпечили.

У судовому засіданні 21.01.2026 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення Прокурора, представників сторін та третьої особи-1, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 року № 311 "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)" затверджено Перелік державного майна України, що передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності).

Рішенням виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 10.06.1991 року № 433 "Про внесення змін в плануванні квартир будинку капремонту по АДРЕСА_2 " згідно зі статтею 101 ЖК УРСР ОСОБА_6 з родиною з 2-х осіб (вона, чоловік дочки - ОСОБА_7 ) тимчасово відселено та надано після ремонту будинку АДРЕСА_3 площею 36 м2 (т. 2, а.с. 33-36).

16.12.1991 року виконавчим комітетом Ленінської районної Ради народних депутатів міста Києва на підставі рішення виконкому Ленінської районної Ради депутатів трудящих від 10.06.1991 року № 433 ОСОБА_6 з родиною із двох осіб було видано ордер № 40/91 на право тимчасового проживання у двокімнатній квартирі АДРЕСА_1 , житловою площею 28,1 м2, на час капітального ремонту будинку АДРЕСА_2 (т. 1, а.с.10).

Рішенням від 13.01.1992 року № 26 "Про формування комунального майна міста та районів" виконавчий комітет Київської міської ради народних депутатів затвердив перелік комунального майна, яке перебуває у власності міста, до якого увійшов, зокрема, житловий будинок маневреного фонду, розташований на АДРЕСА_4 (т. 2, а.с. 37-44).

Зі змісту наявної у матеріалах справи копії листа Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 30.09.2011 року № 19-П-1774 вбачається, що під час проведення КП "ЖЕК "Центральна" кампанії з переукладання договорів із споживачами житлово-комунальних послуг відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 року № 529, означене підприємство здійснило інвентаризацію та оновило базу даних щодо споживачів, в результаті чого було встановлено, що відповідальний наймач у квартирі АДРЕСА_1 (що належить до комунальної власності) - відсутній, у зв`язку зі смертю власника особового рахунку ( ОСОБА_6 ). Разом із тим, громадянин ОСОБА_7 наразі зареєстрований у квартирі АДРЕСА_5 (т. 1, а.с. 8).

Листом від 25.07.2012 року № 666 Комунальне підприємство "Житлово-експлуатаційна контора "Центральна" Шевченківської районної у м. Києві ради також повідомило, що спірна квартира знаходиться у комунальній власності та згідно з ордером на право тимчасового проживання № 40/19 була надана ОСОБА_6 з родиною в кількості двох осіб для тимчасового проживання на час проведення капітального ремонту будинку АДРЕСА_2 . На час надання відповіді ОСОБА_6 померла, наразі у квартирі зареєстрованих осіб немає.

Суд також зазначає, що згідно з відповіддю Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 01.02.2017 року № 109/02/45-858, наданою на запит керівника Київської місцевої прокуратури № 10 від 24.01.2017 року № 43-430вих-17, на підставі розпорядження виконавчого органу Ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 року № 1112 "Про питання організації управління районами в місті Києві", додатку № 3 до розпорядження виконавчого органу Ради (Київської міської державної адміністрації) від 31.01.2011 року № 121 "Про реалізацію районними в місті Києві державними адміністраціями окремих повноважень", розпорядженням Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 09.02.2011 року № 80 "Про закріплення майна за Комунальним підприємством "Керуюча дирекція", Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" є балансоутримувачем житлових будинків комунальної власності територіальної громади міста Києва у Шевченківському районі, в тому числі житлового будинку в АДРЕСА_4 . Також вказано, що з 01.11.2001 року орган приватизації Шевченківського району міста Києва станом на 26.01.2017 року не проводив приватизацію квартири АДРЕСА_1 .

Разом із тим, з матеріалів справи вбачається, що 18.12.2012 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підписали договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар К.Ю. та зареєстрований у реєстрі за № 4358.

За змістом пунктів 1.1, 1.2 цього договору ОСОБА_4 (як продавець) зобов`язався передати у власність ОСОБА_5 (як покупця) квартиру АДРЕСА_1 , та має наступні характеристики: загальна площа: 55,6 м2, житлова площа: 28,1 м2, кількість кімнат: 2, а ОСОБА_5 зобов`язалася прийняти квартиру і сплатити за неї обговорену грошову суму.

У подальшому, 31.07.2013 року ОСОБА_5 (продавець) та ОСОБА_1 підписали договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Осипенком Д.О. та зареєстрований у реєстрі за № 5587.

23.11.2021 року між ОСОБА_1 (продавець) та Товариством укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 23.11.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорногуз О.В. та зареєстрований у реєстрі за № 3861, за умовами якого продавець передає, а покупець приймає у власність належну продавцю на праві власності квартиру АДРЕСА_1 . Квартира, що відчужується, складається з двох жилих кімнат загальною площею 55,6 м2, жилою площею 28,1 м2.

Згідно з наявною в матеріалах справи Інформаційною довідкою № 324900482 право власності Товариства на спірну в даній справі квартиру було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23.11.2023 року (номер відомостей про речове право: 45217763).

Обґрунтовуючи пред`явлені у даній справі позовні вимоги (з урахуванням уточненої позовної заяви), Прокурор посилався на незаконне вибуття з володіння територіальної громади міста Києва в особі Ради вищенаведеної квартири та її недобросовісне набуття Товариством у приватну власність, що свідчить про наявність правових підстав для витребування цього нерухомого майна від його останнього набувача - Товариства.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з такого.

При зверненні із вказаним позовом в інтересах держави в особі Ради, Прокурор посилався на незаконне позбавлення територіальної громади міста Києва права власності на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 00) та неналежне виконання позивачем покладених на нього повноважень щодо контролю та збереження належного територіальній громаді міста Києва нерухомого майна.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу. Як підкреслив Конституційний Суд України у Рішенні від 01.04.2008 року № 4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

Стаття 53 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

За змістом частини 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також 4) зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано статтею 23 Закону України від 14.10.2014 року № 1697-VII "Про прокуратуру", який набрав чинності 15.07.2015 року. Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (абзац перший частини четвертої).

У постанові колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 року в справі № 924/1256/17 містяться такі правові висновки стосовно представництва прокурором держави в суді:

- з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу в питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурором інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено;

- прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України);

- участь прокурора в судовому процесі можлива, крім іншого, за умови обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме: має бути доведено нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах компетентним органом або підтверджено його відсутність (частини третя, четверта статті 53 Господарського процесуального кодексу України, частина третя статті 23 Закону України "Про прокуратуру");

- щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні компетентний орган, який відсутній або всупереч вимогам закону не здійснює захисту чи робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду;

- підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема (але не виключно): повідомленням прокурора на адресу відповідного компетентного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від такого органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

Отже, у наведеній справі колегія суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що для підтвердження судом підстав для представництва інтересів прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, у чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає компетентний орган.

Однією з підстав для представництва є бездіяльність компетентного органу, яку прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 року в справі № 912/2385/18 містяться такі правові висновки стосовно представництва прокурором держави в суді:

- бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з позовом у розумний строк;

- звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення;

- невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

- прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим;

- частина четверта статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.

Суд зазначає, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.

Водночас, аби інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Виходячи з системного аналізу наведених правових норм та судової практики стосовно представництва прокурором держави в суді, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. При цьому, в кожному конкретному випадку прокурор при зверненні до суду з позовом повинен довести існування обставин порушення або загрози порушення інтересів держави.

Наявність бездіяльності компетентного органу повинна бути предметом самостійної оцінки суду в кожному випадку звернення прокурора з позовом за конкретних фактичних обставин.

Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" (F.W. v. France) від 31.03.2005 року, заява 61517/00, пункт 27).

Водночас, існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі "Менчинська проти Російської Федерації" (рішення від 15.01.2009 року, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі):

"Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави".

Як було зазначено вище та обґрунтовано Прокурором у позові (з урахуванням уточнень до нього), прокуратурою було виявлено факт незаконного позбавлення територіальної громади міста Києва права власності на комунальну квартиру № 40, що знаходиться за адресою: місто Київ, вулиця Володимирська, будинок 45, та її недобросовісне набуття Товариством у приватну власність.

Надаючи оцінку запереченням Товариства проти позову, які зводяться до відсутності у Прокурора повноважень на звернення до суду з даним позовом в інтересах Ради, суд виходить з такого.

Згідно зі статтею 121 Конституції України (у редакції, чинній на момент звернення Прокурора з вказаним позовом до суду - 22.06.2015 року) представництво інтересів громадянина та держави у суді покладається на органи прокуратури.

На підставі статті 20 Закону України "Про прокуратуру" (тут і далі в редакції, чинній на момент звернення Прокурора з вказаним позовом до суду) при виявленні порушень закону прокурор у межах своєї компетенції має право вживати заходів прокурорського реагування, зокрема, звертатися до суду в передбачених законом випадках.

Відповідно до статті 36-1 Закону України "Про прокуратуру" представництво інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом. Однією із форм такого представництва є звернення до суду з позовами з метою представництва інтересів держави.

Статтею 36-1 цього Закону визначені підстави представництва прокурором в суді інтересів держави, а саме: наявність порушень або загрози порушень інтересів держави.

Згідно зі статтею 45 Цивільного процесуального кодексу України (в редакції, чинній на 22.06.2015 року) прокурор може звертатись до суду із заявами про захист прав, свобод, інтересів інших осіб, або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах.

За змістом статей 2, 29 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній на 22.06.2015 року) господарський суд порушує справи за позовними заявами, зокрема, прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави.

Прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави.

У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

Разом із тим, у даному випадку Прокурором належним чином обґрунтовано, а судом встановлено наявність підстав для звернення Прокурора до суду з цим позовом, обґрунтованим очевидним порушенням майнових прав територіальної громади столиці, оскільки спірна квартира, яка є комунальною власністю, безоплатно вибула з володіння Ради поза її волею.

Суд зазначає, що відповідно до статті 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Особливості здійснення місцевого самоврядування в містах Києві та Севастополі визначаються окремими законами України.

Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, є районні та обласні ради.

Згідно з частиною 1 статті 142 Конституції України матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

За частиною 1 статті 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Відповідно до статті 6 Закону України "Про столицю України - місто-герой Київ" місцеве самоврядування у місті Києві здійснюється територіальною громадою міста як безпосередньо, так і через Київську міську раду, районні в місті ради (у разі їх утворення) та їх виконавчі органи.

Згідно з частиною 1 статті 9 Закону України "Про столицю України - місто-герой Київ" у місті Києві діють представницькі органи місцевого самоврядування - Київська міська рада, районні в місті ради (у разі їх утворення), які є юридичними особами.

Частиною 1 статті 18 Закону України "Про столицю України - місто-герой Київ" передбачено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування у місті Києві є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності громади міста або знаходяться в її управлінні.

За частиною 1 статті 1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" територіальна громада - жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об`єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр.

Право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

За змістом статті 4 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" місцеве самоврядування в Україні здійснюється на принципах, зокрема, законності, поєднання місцевих і державних інтересів, державної підтримки та гарантії місцевого самоврядування.

Згідно зі статтею 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Відповідно до статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Відтак, у контексті правовідносин у даній справі інтереси держави полягають, зокрема, у захисті прав та свобод місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, проте направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. Конституція України та Закон України "Про прокуратуру" надають прокурору повноваження з представництва не тільки загальнодержавних інтересів, а і локальних інтересів держави.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 року в справі № 469/1044/17.

Суд звертає увагу на те, що економічні інтереси держави полягають, у тому числі, в законному та ефективному використанні об`єктів, що є комунальною власністю - для задоволення суспільної потреби у функціонуванні місцевого самоврядування. Таким чином, порушення прав територіальної громади беззаперечно свідчить про порушення державних інтересів, оскільки таке порушення суперечить конституційному обов`язку держави щодо забезпечення прав людини та гарантування належного функціонування місцевого самоврядування, ослаблює економічні основи місцевого самоврядування, що потребує реагування у межах наданої Конституцією України компетенції. Крім того, дотримання всіма суб`єктами права встановленого законодавством порядку відчуження майна, у тому числі комунального, беззаперечно становить інтереси держави. Натомість відчуження комунального нерухомого майна поза волею територіальної громади в особі Ради, без дотримання встановленого законодавством порядку, підриває економічні засади місцевого самоврядування, унеможливлює використання комунального майна на користь територіальної громади міста Києва та порушує економічні інтереси держави.

При цьому, в силу положень статті 327 Цивільного кодексу України, Законів України "Про місцеве самоврядування в Україні", "Про столицю України - місто-герой Київ" правомочності власника майна територіальної громади столиці виконує Рада, а отже Прокурор правомірно подав означений позов в інтересах держави саме в особі Ради. Водночас не здійснення позивачем захисту інтересів держави у даному випадку виявлялося в усвідомленій пасивній поведінці останнього, оскільки Рада усвідомлювала порушення своїх інтересів, мала відповідні повноваження для їх захисту, однак всупереч цим інтересам за захистом до суду не зверталася.

З огляду на викладене, внаслідок пасивної поведінки Ради як суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, бездіяльності та неналежного здійснення позивачем захисту інтересів держави (територіальної громади) у цій сфері, суд дійшов висновку про те, що звернення Прокуратури з наведеним позовом до суду відповідало як вимогам статті 36-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 року, так і вимогам статті 23 цього Закону в чинній редакції.

Слід також зазначити, що судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій у цій справі (№ 761/17557/15-ц) вже було підтверджено правомірність звернення Прокурора до суду з даним позовом в інтересах держави в особі Ради, а також наявність підстав для представництва Прокурором інтересів держави в особі Ради в суді.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що Прокурором дотримано визначений Законом України "Про прокуратуру" порядок звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі Ради у справі № 761/17557/15-ц, а відповідні заперечення Товариства щодо наведених обставин визнаються судом необґрунтованими.

Щодо суті означеного спору, суд звертає увагу на наступне.

Як було зазначено вище, 18.12.2012 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підписали договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар К.Ю. та зареєстрований у реєстрі за № 4358.

За змістом пунктів 1.1, 1.2 цього договору ОСОБА_4 (як продавець) зобов`язався передати у власність ОСОБА_5 (як покупця) квартиру АДРЕСА_1 , та має наступні характеристики: загальна площа: 55,6 м2, житлова площа: 28,1 м2, кількість кімнат: 2, а ОСОБА_5 зобов`язалася прийняти квартиру і сплатити за неї обговорену грошову суму.

Відповідно до пункту 1.3 вказаного правочину квартира належить продавцю на підставі ухвали Гребінківського районного суду Полтавської області від 30.11.2007 року; право власності зареєстровано в реєстрі прав власності на нерухоме майно: витяг про державну реєстрацію прав, виданий Комунальним підприємством "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна" 28.11.2012 року за номером 36443471, реєстраційний номер 38344848, номер запису 6777 в книзі д. 916-228, зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 28.12.2012 року.

У пунктах 2.1, 2.2 вказаної угоди її сторони погодили, що продаж квартири вчиняється за 137 670,00 грн., які отримані продавцем від покупця до підписання цього договору, а також підтвердили факт повного розрахунку за квартиру, що відчужується за цим договором.

Суд зазначає, що за змістом наявної у матеріалах справи (т. 1, а.с. 15) копії ухвали від 30.11.2007 року в справі № 2-893/07 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_8 про поділ спільного сумісного майна, Гребінківський районний суд Полтавської області затвердив укладену між сторонами у цій цивільній справі мирову угоду, умовами якої передбачено визнання за ОСОБА_4 права власності на квартиру АДРЕСА_6 .

У той же час, за змістом листа Гребінківського районного суду Полтавської області від 30.01.2013 року № 2-669 за підписом Голови цього суду, справа № 2-893/07 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_8 про поділ спільного сумісного майна протягом 2007 року до Гребінківського районного суду Полтавської області не надходила та не розглядалася (т. 1, а.с. 16).

Аналогічна за змістом відповідь була надана Гребінківським районним судом Полтавської області 31.10.2016 року на запит керівника Київської місцевої прокуратури № 10.

Більше того, з матеріалів справи, у тому числі копії витягу від 21.07.2014 року з матеріалів кримінального провадження № 0001133 вбачається, що 14.12.2012 року в Єдиному реєстрі досудових розслідувань була зареєстрована заява ОСОБА_2 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 190 Кримінального кодексу України. Згідно з відомостями фабули вищевказаного витягу невстановлена особа подала до БТІ міста Києва ухвалу Гребінківського районного суду Полтавської області від 30.11.2007 року про поділ спільного сумісного майна, яка не відповідає дійсності.

За змістом наданої Прокурором копії протоколу від 04.02.2013 року допиту свідка ( ОСОБА_4 ) у кримінальному провадженні № 0001133 вбачається, що останній у Гребінківському районному суді Полтавської області ніколи не був та справ там не мав; з ОСОБА_8 не знайомий, не перебуває у будь-яких стосунках та вперше чує це прізвище. Жодних грошових коштів за продаж спірної квартири за укладеним з ОСОБА_5 договором купівлі-продажу квартири від 18.12.2012 року ОСОБА_4 не отримував, прав на вказану квартиру не мав.

Відповідно до змісту наданої Прокурором копії протоколу від 07.02.2013 року допиту свідка ( ОСОБА_5 ) у кримінальному провадженні № 0001133 остання підтвердила, що дійсного наміру вчиняти будь-які правочини щодо спірної квартири вона не мала, погодилася на підписання паперів за грошову винагороду, а під час укладення договору купівлі-продажу квартири від 18.12.2012 року вважала, що насправді "підписує папери щодо відкриття фірми".

У той же час, у подальшому 31.07.2013 року (тобто вже після відкриття кримінального провадження № 0001133 та дачі ОСОБА_5 пояснень свідка) ОСОБА_5 та ОСОБА_1 підписали договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Осипенком Д.О. та зареєстрований у реєстрі за № 5587.

За умовами цього правочину продавець ( ОСОБА_5 ) передав у власність, а покупець ( ОСОБА_1 ) прийняв і оплатив на нижчевикладених умовах квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 00, складається з двох кімнат і має наступні характеристики: загальна площа - 55,6 м2; житлова площа - 28,1 м2.

У пункті 2 цього договору ОСОБА_5 підтвердила, що вона є власником квартири на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар К.Ю. 18.12.2012 року за № 4358, зареєстрованого 28.12.2012 року в книзі д. 916-228, номер запису 6777 Комунальним підприємством "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна".

Згідно з пунктом 3 цього правочину продаж вчинено за 406 000,00 грн., а сторони підтверджують, що вказана сума отримана продавцем від покупця до підписання договору. При цьому, сторони підтвердили, що ціна квартири є вигідною для них, розмір ціни не пов`язаний із збігом якихось важких для сторін обставин і повністю їх задовольняє.

У пункті 4 вказаної угоди продавець вказав, що у квартирі, яка відчужується, зареєстрована повнолітня особа ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою від 31.07.2013 року № 623, виданою Комунальним підприємством "Житлово-експлуатаційна контора "Михайлівська".

За змістом наявної у матеріалах справи копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер витягу: 7418767) 31.07.2013 року на підставі означеного договору купівлі-продажу у відповідному реєстрі було зареєстровано право приватної власності ОСОБА_1 на спірну квартиру (номер запису про право власності: 1974751).

У той же час, 23.11.2021 року між ОСОБА_1 (продавець) та Товариством укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 23.11.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорногуз О.В. та зареєстрований у реєстрі за № 3861, за умовами якого продавець передає, а покупець приймає у власність належну продавцю на праві власності квартиру АДРЕСА_1 . Квартира, що відчужується, складається з двох жилих кімнат загальною площею 55,6 м2, жилою площею 28,1 м2.

Відповідно до пунктів 1, 2 цієї угоди право власності продавцю на квартиру, що продається, належить на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 31.07.2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Осипенком Д.О. за реєстровим номером 5587. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 31.07.2013 року, номер запису про право власності 1974751, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00.

Продаж вчинено за 500 000,00 грн., які покупець зобов`язується сплатити у строк до 23.12.2021 року (включно). Оплата здійснюється покупцем в безготівковій формі шляхом перерахування коштів на банківський рахунок продавця або шляхом передання продавцю готівкових коштів або іншим шляхом, не забороненим законодавством України.

За змістом пунктів 6, 7 означеного договору продавець стверджує, що квартира, яка є об`єктом договору, на момент укладення цього договору нікому іншому не продана, не подарована, іншим способом не відчужена, під забороною, арештом, в заставі, в тому числі податковій, не перебуває, відносно квартири не укладено з іншими особами будь-яких договорів щодо користування нею, як юридична адреса вона не використовується, прав щодо неї у третіх осіб як в межах, так і за межами України немає.

Внаслідок продажу квартири не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб.

Згідно з наявною в матеріалах справи Інформаційною довідкою № 324900482 право власності Товариства на спірну в даній справі квартиру було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23.11.2023 року (номер відомостей про речове право: 45217763). Відтак, суд звертає увагу на те, що право власності Товариства на спірну квартиру було зареєстроване вже під час розгляду справи № 761/17557/15-ц в суді (зокрема, під час її перегляду Верховним Судом у касаційному порядку).

За приписами частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, як це передбачено нормами статті 319 Цивільного кодексу України.

Частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини 2 статті 328 Цивільного кодексу України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Статтею 658 Цивільного кодексу України передбачено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові. Якщо продавець не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Згідно зі статтею 330 Цивільного кодексу України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За умовами статті 388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, важливою умовою звернення з віндикаційним позовом є відсутність між позивачем і відповідачем зобов`язально-правових відносин.

Добросовісним повинен вважатися той набувач, який не знав і не повинен був знати, що набуває майно в особи, яка не має права його відчужувати, а недобросовісним володільцем - та особа, яка знала або повинна була знати, що її володіння незаконне.

Підставою віндикаційного позову є обставини, що підтверджують правомірність вимог про повернення йому майна з чужого незаконного володіння (це факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння власника, тощо). Власник вправі витребувати своє майно від особи, у якої воно фактично знаходиться в незаконному володінні.

За змістом пункту 3 частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України можливість витребувати майно від добросовісного набувача залежить від відсутності у діях власника майна волі на передачу майна.

Оскільки добросовісне набуття, у розумінні статті 388 Цивільного кодексу України, можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком правочину, укладеного з таким порушенням, є повернення майна із незаконного володіння.

Слід зазначити, що згідно з положеннями статей 330, 388, 658 Цивільного кодексу України право власності на майно, яке було передане за угодами щодо його відчуження поза межами волі власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою цього майна.

На наявність права власника на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом угод відчуження, укладених іншими особами, оскільки дійсний власник не був стороною цих угод, а стаття 346 Цивільного кодексу України не передбачає припинення права власності дійсного власника у зв`язку з реєстрацією договорів купівлі-продажу за іншими особами під час його неодноразового перепродажу, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсного власника.

Наявними в матеріалах справи доказами підтверджується, що квартира АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 00), вибула з володіння власника - територіальної громади міста Києва в особі Ради незаконно поза її волею, а первісна реєстрація права власності на спірну нерухомість за ОСОБА_4 (яка у подальшому була неодноразово відчужена) відбулася на підставі неіснуючого судового рішення. Докази, які свідчать про відчуження позивачем цієї нерухомості, у тому числі в рамках приватизаційної процедури за рішенням уповноваженого органу, в матеріалах справи відсутні.

Заперечуючи проти задоволення позову, Товариство посилалося на лист Департаменту будівництва і житлового забезпечення виконавчого органу Ради від 13.05.2019 року № 056/93-9986, за змістом якого право власності територіальної громади на спірну квартиру не реєструвалось.

Проте вказані заперечення оцінюються судом критично з огляду на те, що означений лист жодним чином не суперечить ні матеріалам справи, ні позиції Прокурора та позивача, оскільки Державний реєстр прав власності почав працювати з 01.01.2013 року. За таких обставин, право на нерухоме майно, яке виникло до цієї дати, може не бути відображено у вказаному реєстрі, тим паче, що реєстрація квартири за ОСОБА_4 була проведена ще 28.11.2012 року.

У той же час, сама по собі відсутність факту державної реєстрації права власності на нерухоме майно жодним чином не свідчить про відсутність або неналежність такого права Раді, оскільки державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Разом із тим, при дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Означені висновки узгоджуються з правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 12.03.2019 року в справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18), а також правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постанові від 24.01.2020 року в справі № 910/10987/18.

Обґрунтовуючи відсутність підстав для задоволення вимог Прокурора, відповідач також посилався на його добросовісність та вказував, що витребування спірної квартири порушить його право як законного набувача на мирне володіння приватною власністю. Крім того, Товариство вказувало, що Верховний Суд не визнавав недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири, що вказує на законне набуття її у власність набувачем.

Однак, означені заперечення також оцінюються судом критично з огляду на таке.

Як було зазначено вище, за умовами пункту 3 частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина 2 статті 13 Цивільного кодексу України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина 3 статті Цивільного кодексу ЦК України).

Судом встановлено, що 28.11.2012 року ОСОБА_4 зареєстрував право власності на спірну квартиру на підставі ухвали Гребінківського районного суду Полтавської області від 30.11.2007 року в справі № 2-893/07 та 18.12.2012 року за договором купівлі-продажу відчужив вказану квартиру ОСОБА_5 за ціною 137 670,00 грн., яка в подальшому, 31.07.2013 року уклала з ОСОБА_1 договір купівлі-продажу цієї квартири, вчинивши продаж за ціною 406 000,00 грн.

Відтак, за встановлених судом обставин, безпідставно зареєструвавши за собою право власності на спірне нерухоме майно, ОСОБА_4 без відома та волі територіальної громади міста Києва менш ніж за місяць відчужив його ОСОБА_5 , яка в свою чергу через пів року (вже будучи обізнаною про наявність кримінального провадження № 0001133, в межах якого остання підтвердила відсутність намірів вчиняти будь-які правочини щодо спірної квартири) здійснила його відчуження на користь ОСОБА_1 .

Зважаючи на наведене, ОСОБА_1 , ознайомившись зі змістом документів, що стосуються спірного нерухомого майна, врахувавши перехід права власності від одних набувачів майна до інших протягом незначного проміжку часу, оцінивши всі ризики, пов`язані з придбанням цього майна, набуваючи у власність спірну квартиру, мав би проявити розумну обачність при укладенні правочину купівлі-продажу означеної нерухомості. Тим більше, у пункті 4 договору купівлі-продажу квартири від 31.07.2013 року продавець ( ОСОБА_5 ) вказав, що у квартирі, яка відчужується, зареєстрована повнолітня особа ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою від 31.07.2013 року № 623, виданою Комунальним підприємством "Житлово-експлуатаційна контора "Михайлівська".

Окремо суд звертає увагу на те, що за наявними у матеріалах справи документами на спірну квартиру був накладений арешт і в цивільній (ухвала Шевченківського районного суду міста Києва від 04.08.2015 року в справі № 761/17557/15-ц), і в кримінальній (ухвала Шевченківського районного суду міста Києва від 29.07.2015 року в справі № 761/21182/15-К) справах.

Звертаючись у березні 2023 року до Верховного Суду з клопотанням про поновлення провадження у справі, Прокурор у поданих поясненнях (т. 4, а.с. 139) зазначив, що ухвалою від 27.10.2021 року Шевченківський районний суд міста Києва за клопотанням представника ОСОБА_1 скасував заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 04.08.2015 року в справі № 761/17557/15-ц.

Разом із тим, ухвалою від 01.11.2021 року в справі № 761/37817/21 Шевченківський районний суд міста Києва за клопотанням адвоката ОСОБА_1 скасував й арешт спірної квартири у кримінальному провадженні від 14.12.2012 року № 0001133, накладений Шевченківським районним судом міста Києва ухвалою від 29.07.2015 року в справі № 761/21182/15-К.

Ухвалою від 23.11.2021 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою Прокурора та витребував матеріали справи № 761/17557/15-ц з Шевченківського районного суду міста Києва.

У цей же день, тобто 23.11.2021 року, між ОСОБА_1 (продавець) та Товариством був укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 23.11.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорногуз О.В. та зареєстрований у реєстрі за № 3861, за умовами якого продавець передав, а покупець прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1 .

При цьому, на час продажу спірного майна - 23.11.2021 року та, відповідно, на момент перебування справи № 761/17557/15-ц на розгляді у Верховному Суді, продавець у пунктах 6, 7 договору купівлі-продажу зазначив, що прав щодо спірної квартири у третіх осіб немає, а внаслідок продажу квартири не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб.

Відтак, при вирішенні спору в даній справі суд врахував поведінку ОСОБА_1 , як сторони правочину, який, достовірно знаючи про наявність судової справи, що перебуває на розгляді у Верховному Суді, та будучи її учасником, вчинив дії з відчуження спірної квартири на користь Товариства.

У той же час, вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна. Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (близькі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 року в справі № 688/2908/16-ц (пункт 37), від 20.07.2022 року в справі № 923/196/20 (пункт 40)). На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26.06.2019 року в справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 01.04.2020 року в справі № 610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 02.11.2021 року в справі № 925/1351/19).

Варто зазначити, що підтвердження добросовісності покладається на набувача, який має довести, що він не знав і не міг знати про те, що воно придбане у особи, яка не мала права його відчужувати. Добросовісність набуття виключається, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містяться записи про арешт майна, заборону його відчуження, наявна інформація в Єдиному державному реєстрі судових рішень про судовий спір щодо цього майна, за обставинами якого останнє може перебувати у володінні іншої особи, ніж власник, і може бути повернутим власникові чи витребуваним на його користь. Такі відомості повинні спонукати покупця до більшої обачливості.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2023 року в справі № 607/15052/16-ц, постанові Верховного Суду від 28.02.2024 року в справі № 442/1667/22 та інших.

Отже, перебування у відкритому доступі інформації про тривале існування судового спору щодо права власності на спірну квартиру, про що відповідач безумовно мав змогу дізнатися, мало спонукати Товариство, основним видом діяльності якого є надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, до виваженого рішення щодо придбання цієї нерухомості та виявлення розумної обачності при вчиненні відповідного правочину.

Наведені обставини свідчать про необґрунтованість посилань Товариства на те, що останнє не знало і не могло знати (добросовісний набувач) про відсутність у ОСОБА_1 права на відчуження спірного майна.

Більше того, за не спростованими Товариством твердженнями Прокурора, згідно із загальнодоступними статистичними цінами на нерухомість, вартість двокімнатної квартири у центральній частині Шевченківського району міста Києва у листопаді 2021 року становила щонайменше 56 000,00 доларів США (що за офіційним курсом НБУ на 23.11.2021 року складало 1 492 892,80 грн.), а середня вартість двокімнатної квартири у цій частині столиці становила 184 100 доларів США (що за офіційним курсом НБУ на 23.11.2021 року складало 4 907 885,08 грн.). Отже, відчуження на користь відповідача спірної квартири за невідповідною до ринкових пропозицій та значно заниженою ціною (500 000,00 грн.) також зумовлювало необхідність виявлення Товариством розумної обачності при підписанні договору купівлі-продажу від 23.11.2021 року, чого відповідачем дотримано не було.

Вищенаведені обставини спростовують викладені Товариством у відзиві на позовну заяву заперечення, які зводяться до того, що останнє є добросовісним набувачем та на час укладення договору купівлі-продажу від 23.11.2021 року не знало і не могло знати про відсутність у відчужувача спірної квартири (третьої особи-1) відповідних прав.

Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Слід зазначити, що захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 Цивільного кодексу України.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року в справі № 183/1617/16, від 13.07.2022 року в справі № 199/8324/19).

При цьому, відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.

Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для відновлення його права (пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 року в справі № 488/5027/14-ц).

Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року в справі № 183/1617/16, від 07.11.2018 року в справі № 488/5027/14-ц, від 11.08.2022 року в справі № 461/1980/17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 року в справі № 199/8324/19 зазначено, що задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі прав у частині належності права власності на спірне майно.

Замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру прав має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову (пункт 87 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 року в справі № 466/8649/16-ц).

За таких обставин, враховуючи те, що територіальна громада міста Києва в особі Ради не припиняла права власності на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 00), і означена нерухомість вибула з володіння територіальної громади міста Києва поза волею останньої, належним та ефективним способом захисту прав територіальної громади міста Києва в особі Ради є саме витребування спірної квартири від її останнього набувача - Товариства.

Враховуючи те, що презумпція добросовісності Товариства як останнього набувача спірного майна спростовується наявними у матеріалах справи доказами, суд дійшов висновку про те, що двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , яка вибула з володіння її власника (територіальної громади міста Києва в особі Ради) поза його волею, на підставі статті 388 Цивільного кодексу України підлягає витребуванню на користь позивача від її останнього набувача - Товариства.

У той же час, посилання відповідача на не ухвалення Верховним Судом судового рішення про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири також не свідчить про відсутність підстав для задоволення вимог Прокурора у даній справі, оскільки належним способом захисту порушеного права власника нерухомого майна у спірних правовідносинах, з урахуванням правових позицій Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 14.11.2018 року в справі № 183/1617/16 та від 21.08.2019 року в справі № 911/3681/17, є саме витребування цього майна у останнього набувача на користь власника.

При цьому, суд звертає увагу на те, що визнання договорів щодо відчуження нерухомого майна недійсними не матиме наслідком захист прав позивача, оскільки він не є стороною цих договорів, а відповідно до частини 1 статті 216 Цивільного кодексу вимагати повернення одержаного на виконання правочину можуть лише його сторони.

Суд також зазначає, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 року в справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256 цс 18) зазначено таке.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 Цивільного кодексу України).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20.10.2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16.02.2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном, може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття "суспільний інтерес" має широке значення (рішення ЄСПЛ від 23.11.2000 року в справі "The former king of Greece and others v. Greece" (Колишній король Греції та інші проти Греції). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить "суспільний інтерес" (рішення ЄСПЛ від 02.11.2004 року в справі "Трегубенко проти України").

Критерій "пропорційності" передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". При цьому з питань оцінки "пропорційності" ЄСПЛ, як і з питань наявності "суспільного", "публічного" інтересу, визнає за державою досить широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах.

Принцип "належного урядування" не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу "належного урядування" оцінюється одночасно з додержанням принципу "пропорційності", при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення "справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини". Цей критерій є оціночним і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування.

Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 Цивільного кодексу України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи, дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням.

Такими обставинами можуть бути, зокрема підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо.

Враховуючи встановлені під час розгляду даної справи обставини, суд дійшов висновку про наявність підстав для витребування у відповідача спірного нерухомого майна, з огляду на доведену незаконність і безпідставність його вибуття з власності територіальної громади, що становить пропорційне втручання у право власності Товариства з дотриманням рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства/територіальної громади) та інтересами особи, яка зазнала такого втручання.

Варто також зазначити, що відповідачем не доведено, а судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що Товариство внаслідок витребування у нього спірного майна нестиме "індивідуальний надмірний тягар", з урахуванням, зокрема, того, що воно є юридичною особою, яка спеціалізується на "наданні в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна".

Будь-яких документально підтверджених обґрунтувань настання для відповідача негативних наслідків як особи, яка постраждала від втручання у разі витребування спірного майна, матеріали справи не містять.

При цьому, судом не встановлено й невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідача критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Так, витребування спірної квартири задовольняє всі три критерії правомірного втручання, сформульовані у практиці ЄСПЛ: вказане майно перебуває у власності юридичної особи, доказів того, що через витребування у Товариства спірного майна воно буде нести "індивідуальний надмірний тягар" не надано; майно вибуло з власності територіальної громади міста Києва поза її волею; вартість під час реалізації занижена, що ставить під сумнів добросовісність сторін, зокрема, останнього договору купівлі-продажу від 23.11.2021 року і не свідчить про надмірний фінансовий тягар для останнього набувача; позивач застосував правильний, ефективний та законний спосіб захисту своїх прав власника шляхом витребування майна (віндикаційний позов).

Крім того, згідно з принципами диспозитивності та змагальності, сторони вільні у розпорядженні їхніми процесуальними правами (зокрема, і щодо подання зустрічного позову), несуть ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ними процесуальних дій, а суд не розглядає не ініційовані сторонами питання. Якщо кінцевий набувач розпорядився процесуальними правами та не заявив зустрічний позов про надання належного відшкодування шкоди у зв`язку з вимогою про витребування майна, це не позбавляє його права заявити цей позов у разі ініціювання повернення майна власнику. Навіть у випадку повернення майна від кінцевого набувача законодавство України надає йому додаткові ефективні засоби юридичного захисту. Кінцевий набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до проміжного набувача, у якого він придбав майно, про відшкодування збитків на підставі статті 661 Цивільного кодексу України.

Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 року в справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18), від 15.09.2020 року в справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19).

За таких обставин, оскільки спірне нерухоме майно вибуло з володіння територіальної громади міста Києва з порушенням вимог, встановлених законами України, ОСОБА_4 , а також наступні власники квартири не набули права власності на неї в установленому законом порядку, врахувавши забезпечення права кінцевого власника на мирне володіння майном, принцип пропорційності втручання у таке володіння з дотриманням рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства) та інтересами особи, яка зазнала такого втручання, дослідивши дотримання справедливого балансу між інтересами Ради, яка діє в інтересах територіальної громади міста Києва, та Товариства щодо розпорядження цією квартирою в розрізі, зокрема, необхідності забезпечення житлом пріоритетних категорій громадян в умовах воєнного стану, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення вимог Прокурора у даній справі.

Щодо посилань відповідача на сплив позовної давності для пред`явлення позову в даній справі, суд зазначає таке.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 Цивільного кодексу України).

За умовами статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

На віндикаційні позови держави в особі органів державної влади поширюється загальна позовна давність (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 року в справі № 362/44/17 (пункти 39, 60), від 07.11.2018 року в справах № 488/5027/14-ц (пункт 103) та № 372/1036/15-ц, від 14.11.2018 року в справі № 183/1617/16 (пункт 65)).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 Цивільного кодексу України).

Якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати захист цих інтересів у спірних правовідносинах, то за загальним правилом позовну давність необхідно обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати такий захист.

Близький за змістом висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 року в справах № 369/6892/15-ц та № 469/1203/15-ц, від 12.06.2019 року в справі № 487/10128/14-ц (пункт 95)).

У відзиві на позов Товариство вказувало, що про порушення прав територіальної громади міста Києва Рада була обізнана з 14.12.2012 року, тобто з дати відкриття кримінального провадження № 0001133. Відтак, строк позовної давності у даному випадку, на переконання відповідача, розпочався з 14.12.2012 року та закінчився відповідно 14.12.2015 року.

Разом із тим, суд звертає увагу на те, що з означеним позовом Прокурор звернувся до суду ще в червні 2015 року, тобто в межах трирічного строку з моменту відкриття кримінального провадження № 0001133.

Оскільки під час розгляду даної справи суд не встановив обставин пропуску Прокурором позовної давності для звернення з цим позовом, підстави для застосування наслідків спливу такого строку в даному випадку відсутні.

Інші заперечення Товариства проти позову також не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та спростовуються її матеріалами.

Відповідно до частини 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За умовами частини 3 статті 13, частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 77 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно зі статтею 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищенаведене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог Прокурора у даній справі.

При цьому, суд зазначає, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (частина 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, зроблені Європейським судом з прав людини у рішенні від 18.07.2006 року в справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи доказів та доводів учасників справи була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків стосовно наявності підстав для задоволення позову не спростовує.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача, у зв`язку із задоволенням позовних вимог.

Керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю "Іоніс Груп 2021" (01001, місто Київ, вулиця Заньковецької, будинок 4; ) на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради (01044, місто Київ, вулиця Хрещатик, будинок 36; ) квартиру № 40 по вулиці Володимирській, будинок 45 у місті Києві, загальною площею 55,6 м2, житловою площею 28,1 м2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00).

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Іоніс Груп 2021" (01001, місто Київ, вулиця Заньковецької, будинок 4; ) на користь Київської міської прокуратури (03150, місто Київ, вулиця Предславинська, будинок 45/9; ) 12 789 (дванадцять тисяч сімсот вісімдесят дев`ять) грн. 00 коп. судового збору.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Іоніс Груп 2021" (01001, місто Київ, вулиця Заньковецької, будинок 4; ) в дохід Державного бюджету України судовий збір у сумі 6 090 (шість тисяч дев`яносто) грн. 00 коп.

5. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

6. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

7. Згідно з частиною 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 24.03.2026 року.

Суддя В.С. Ломака