ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.03.2026 Справа № 914/594/25

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді МАТУЩАКА О.І.

суддів СКРИПЧУК О.С.

КРАВЧУК.Н.М.

за участю секретаря судового засідання Ярина ТЕЛИНЬКО

представник апелянта - Пилипяк Х.І. (суд) - в порядку самопредставництва

розглянувши апеляційну скаргу Львівської міської ради (вх. ЗАГС №01-05/3082/25, 01-05/3097/25, від 15.10.2025)

на рішення Господарського суду Львівської області від 17.09.2025 (повне рішення 29.09.2025.суддя О.З. Никон)

у справі №914/594/25

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельно-інвестиційна група «Прайм», м. Львів

до відповідача Львівської міської ради, м. Львів

про визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди землі від 10.03.2015

ВСТАНОВИВ:

Суть спору.

До Господарського суду Львівської області звернулося ТОВ «Будівельно-інвестиційна група «Прайм» з позовом до Львівської міської ради про визнання укладеною додаткової угоди про поновлення договору оренди землі від 10.03.2015 в редакції, викладеній в прохальній частині позовної заяви.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10.03.2015 між сторонами було укладено договір оренди земельної ділянки. У зв`язку із закінченням строку його дії, позивач, у встановлений законом строк, звернувся до відповідача з листом-повідомленням про намір поновити договір, до якого додав проєкти додаткової угоди та необхідні документи. Однак відповідач повернув звернення позивача, зазначивши, що поновлення договору суперечить чинному законодавству, а тому рекомендував припинити орендні правовідносини після закінчення строку дії договору.

Позивач вважає, що ним дотримано усіх вимог законодавства, необхідних для поновлення договору оренди, тоді як бездіяльність відповідача щодо прийняття відповідного рішення свідчить про його недобросовісну поведінку.

Господарський суд Львівської області від 17.09.2025 позов задовольнив. Визнав укладеною додаткову угоду про поновлення договору оренди землі від 10.03.2015, що укладений Львівською міською радою та ТОВ «Будівельно-інвестиційна група «Прайм» у запропонованій позивачем редакції.

Рішення суду мотивоване тим, що позивач дотримався передбаченої законом процедури реалізації переважного права на поновлення договору, продовжив користуватися земельною ділянкою після закінчення строку дії договору, а відповідач не висловив належних заперечень у визначений законом строк, а тому наявні підстави для захисту права позивача шляхом визнання укладеною додаткової угоди про поновлення договору оренди землі на той самий строк і на тих самих умовах.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки договір між сторонами укладено 10.03.2015, то до правовідносин сторін у цій справі підлягають застосуванню приписи ст. 33 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на момент його укладення. При цьому, суд відхилив доводи відповідача про необхідність застосування нової редакції Закону України «Про оренду землі», оскільки поновлення договору, укладеного до змін законодавства, здійснюється за правилами, чинними на момент його укладення.

Суд встановив, що позивач належним чином виконував умови договору, зокрема своєчасно сплачував орендну плату, та в установлені договором і законом строки звернувся до відповідача з листом-повідомленням про поновлення договору, додавши проєкт додаткової угоди й необхідні документи. Натомість Львівська міська рада, у передбачений законом строк, не розглянула звернення позивача по суті та не висловила належним чином оформлених заперечень щодо поновлення договору, обмежившись формальним поверненням поданих документів. При цьому, позивач після закінчення строку дії договору продовжив користуватися земельною ділянкою, оскільки є власником розташованої на ній нежитлової будівлі, а також надалі сплачував орендну плату, яку відповідач приймав без застережень.

Оцінюючи заперечення відповідача, суд зазначив, що посилання на скасування ухвали Львівської міської ради про затвердження проєкту землеустрою, а також на попередні судові рішення, не спростовують правомірності укладеного договору оренди та не свідчать про відсутність у позивача права на його поновлення.

Окрім цього, суд визнав безпідставними аргументи відповідача щодо відсутності актуальної нормативної грошової оцінки, оскільки зміна такої оцінки не вимагає внесення змін до договору шляхом укладення додаткової угоди.

Узагальнення доводів особи, яка подала апеляційну скаргу та інших учасників справи.

Львівської міська рада подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду від 17.09.2025 та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити. Вважає рішення суду першої інстанції незаконним і необґрунтованим, ухваленим за неповного з`ясування обставин справи, з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а також за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник покликається на те, що суд першої інстанції помилково визнав належним звернення позивача про поновлення договору оренди землі, хоча подане 24.10.2024 звернення було повернуто заявнику з відповідними роз`ясненнями, а тому не може вважатися належною ініціативою орендаря у розумінні ст. 33 Закону України «Про оренду землі» та не породжує для ради обов`язку укладати додаткову угоду.

На думку апелянта, суд не врахував, що передача в оренду земельної ділянки комунальної власності, як і визначення умов такого користування, належить до виключної компетенції Львівської міської ради та має здійснюватися виключно на підставі рішення ради, прийнятого на пленарному засіданні. За твердженням апелянта, позивач, звернувшись до суду із вимогою про визнання укладеною додаткової угоди, фактично оминув обов`язковий етап прийняття відповідного рішення органом місцевого самоврядування, а суд, задовольнивши позов, втрутився у дискреційні повноваження ради.

Також скаржник стверджує, що суд першої інстанції безпідставно не застосував нову редакцію Закону України «Про оренду землі», чинну на момент звернення позивача із заявою про продовження орендних правовідносин. Оскільки звернення про продовження договору надійшло 24.10.2024, а строк дії договору спливав 29.01.2025, то спірні правовідносини підлягали врегулюванню за новою редакцією Закону, яка передбачає інший порядок реалізації переважного права орендаря.

Окрім цього, апелянт покликається на те, що рішення суду створює правову невизначеність щодо моменту виникнення прав та обов`язків сторін, оскільки фактично визнає укладеною угоду про продовження договору, строк дії якого закінчився 29.01.2025, тоді як саме судове рішення набирає законної сили лише в майбутньому. На думку скаржника, це породжує невизначеність щодо користування земельною ділянкою, розрахунків та орендної плати.

Скаржник також вважає, що суд першої інстанції вийшов за межі предмета доказування, оскільки у мотивувальній частині рішення фактично надав оцінку законності дій Львівської міської ради при розгляді звернення позивача, хоча такі питання, на думку апелянта, належать до юрисдикції адміністративних судів. У зв`язку з цим, скаржник вважає, що позивач обрав неналежний спосіб захисту, оскільки мав би оскаржувати бездіяльність чи дії ради в порядку адміністративного судочинства, а не заявляти позов про визнання укладеною додаткової угоди.

Покликається на те, що суд, задовольнивши позов, порушив принцип свободи договору, оскільки продовження орендних правовідносин потребує волевиявлення обох сторін та досягнення згоди щодо істотних умов договору. Відтак суд не вправі підміняти волевиявлення сторін та визначати істотні умови договору замість органу місцевого самоврядування.

Також звертає увагу на те, що позивач не надав актуальної інформації про нормативну грошову оцінку спірної земельної ділянки, а це, на думку апелянта, має істотне значення для визначення розміру орендної плати як істотної умови договору. У зв`язку з цим, скаржник вважає, що відсутність таких відомостей унеможливлює поновлення договору на запропонованих умовах.

Крім того, апелянт посилається на преюдиційні обставини, встановлені у справі №461/9433/15-а, якою було визнано протиправною та скасовано ухвалу Львівської міської ради №4300 від 29.01.2015 про затвердження проєкту землеустрою та надання земельної ділянки позивачу, а також на судові рішення у кримінальному провадженні щодо арешту нерухомого майна та земельної ділянки. На думку скаржника, суд першої інстанції не врахував ці обставини при вирішенні спору.

У поданому відзиві позивач покликається на те, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, а рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, оскільки ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального права та за повного з`ясування обставин справи.

Позивач зазначає, що він належним чином виконував умови договору оренди, зокрема своєчасно сплачував орендна плата, а також у встановлений строк подав лист-повідомлення про поновлення договору з доданням усіх необхідних документів, включаючи проєкт додаткової угоди. Натомість відповідач не розглянув це звернення по суті, не виніс питання на розгляд сесії та не висловив заперечень щодо поновлення договору.

Спростовуючи доводи апелянта, позивач вказує, що повернення листа-повідомлення не змінює його правової природи як належного звернення у розумінні ст. 33 Закону України «Про оренду землі», а бездіяльність відповідача свідчить про недобросовісну поведінку та порушення права орендаря на поновлення договору.

На думку позивача, до спірних правовідносин підлягає застосуванню редакція Закону України «Про оренду землі», чинна на момент укладення договору, адже положення перехідних норм Закону передбачають застосування саме тих правил, які діяли на момент його укладення.

Крім того, зазначає, що після закінчення строку договору він продовжив користування земельною ділянкою та сплату орендної плати, яку відповідач приймав, при цьому не надіслав у встановлений законом строк заперечень щодо поновлення договору, що свідчить про наявність підстав для його поновлення на тих самих умовах.

Позивач також заперечує доводи апелянта щодо необхідності розгляду спору в порядку адміністративного судочинства, зазначаючи, що спір має приватноправовий характер і стосується захисту його майнового права як орендаря.

Окремо позивач вказує на безпідставність посилань апелянта на скасування ухвали міської ради та арешт майна, оскільки договір оренди є чинним, не визнаний недійсним, а арешт майна скасований, при цьому право власності позивача на об`єкт нерухомості не оспорене.

Щодо доводів про відсутність нормативної грошової оцінки земельної ділянки, позивач зазначає, що така оцінка встановлюється органом місцевого самоврядування та її зміна не потребує внесення змін до договору, оскільки впливає на розмір орендної плати автоматично.

З огляду на викладене, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Від позивача, в порядку ст. 161 ГПК України, надійшли додаткові пояснення.

Інших клопотань, заяв в порядку ст. 207 ГПК України сторонами подано не було.

12.03.2026 в судовому засіданні взяла участь представниця апелянта, яка навела доводи по суті апеляційної скарги.

Представник позивача в судове засідання не з?явився, хоча належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги. Водночас ним подано клопотання про відкладення розгляду справи, яке обґрунтоване зайнятістю його представника в іншому судовому засіданні.

Розглядаючи та вирішуючи таке клопотання, суд звертає увагу на положення ст. 202 ГПК України, згідно з якою відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для чого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Наведені позивачем обставини в обґрунтування причин неявки представника у судове засідання не можуть бути визнані судом поважними, адже не є об`єктивно непереборними та не підтверджені жодними доказами. Позивач, як учасник судового процесу, не позбавлений права і можливості забезпечити участь у судовому засіданні будь-якого іншого представника, якому доручити виконання функцій щодо представництва інтересів у суді.

Враховуючи зазначене, а також те, що явка представників сторін в судове засідання не визнавалася обов`язковою, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні вказаного вище клопотання, оскільки наявних матеріалів справи є достатньо для прийняття законного і обґрунтованого рішення у цій справі.

Фактичні обставини справи.

Як встановлено місцевим господарським судом та перевірено судом апеляційної інстанції, 10.03.2015 Львівська міська рада (орендодавець) та ТОВ «Будівельно-інвестиційна група «Прайм» (орендар) уклали договір оренди землі (надалі - договір), відповідно до п. 1 якого орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку, яка знаходиться у м. Львові по вул. Зеленій, 115-в для обслуговування будівлі.

В оренду передано земельну ділянку кадастровий номер :05:002:0046 загальною площею 0,1079 га, в тому числі під забудовою 0.0219 га, під прибудинковою територією 0.0860 га. (п. 2 договору).

Згідно з п.8 договору, такий укладено на 10 (десять) років до 29.01.2025. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше, ніж за 90 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

10.03.2015 сторони підписали акт приймання-передачі об`єкта оренди.

Право оренди позивача зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: номер запису про інше речове право: 9157378, дата державної реєстрації 18.03.2015.

Позивач належним чином виконував умови договору, у тому числі щодо сплати орендної плати, що підтверджується довідкою ГУ ДПС у Львівській області № 30224/6/13-01-04-07 від 15.10.2024 про відсутність заборгованості зі сплати орендної плати за землю.

ТОВ «Будівельно-інвестиційна група «Прайм» стало власником нежитлової будівлі під літ. "В-1", загальною площею 203, 4 кв.м., що знаходиться за адресою: Львівська область, м. Львів, вулиця Зелена, будинок 115в, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1, що підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав від 27.09.2024.

24.10.2024 позивач звернувся до Львівської міської ради із листом-повідомленням про поновлення договору оренди землі на новий строк, до якого долучив: проект додаткової угоди (2 примірники), план земельної ділянки масштабу 1:500 із зазначеними межами ділянки, вирахуваною загальною її площею, виконаний ТОВ «Землевпорядний центр «НАДІЛ»; витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку; кадастровий план земельної ділянки; витяг з Державного реєстру речових прав від 27.09.2024; технічний паспорт на нежитлову будівлю по вул. Зеленій, 115-в в м. Львові від 10.10.2024; лист ГУ ДПС у Львівській області №30224/6/13-01-04-07 від 15.10.2024 про нараховані і сплачені суми за користування земельною ділянкою; виписку з ЄДР щодо ТОВ «Будівельно-інвестиційна група «Прайм».

Зазначений лист зареєстровано СЕД Львівської міської ради IT-Enterprise № 2-22126-Л-2403 від 24.10.2024.

Управління земельних ресурсів Департаменту природних ресурсів, будівництва та розвитку громад Львівської міської ради листом № 2403- вих-178818 від 12.12.2024 повернуло вказане вище звернення (лист) позивачу. У листі Управління вказало, що відповідно до листа юридичного департаменту №4-2901-15887 від 10.12.2024 інформовано, що згідно даних державного реєстру речових прав на нерухоме майно, будівля по вул. Зеленій, 115-в (нежитлова будівля, для обслуговування якої було затверджено ТОВ «БІГ «Прайм» проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано земельну ділянку по вул. Зеленій, 115-В) знаходиться в комунальній власності м. Львова згідно свідоцтва про право власності від 10.09.2008 №904 під літ. «Б-1» на вул. Зеленій, 115А. Вказане може свідчити про незаконне заволодіння комунальним майном, незаконне оформлення права власності на об`єкт комунального майна на вул. Зеленій, 115-А та безпідставне внесення запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Враховуючи викладене, поновлення договору оренди землі від 10.03.2015 буде суперечити чинному законодавству. Відтак рекомендовано припинити договір оренди землі від 10.03.2015 у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено.

Позивач і надалі продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку дії договору оренди землі та сплачує орендну плату.

Вважає, що відповідач безпідставно не прийняв рішення про поновлення договору оренди або про наявність заперечень щодо такого поновлення у строки, встановлені законом.

Тому позивач звернувся за захистом свої прав до суду із позовом про визнання укладеною додаткової угоди про поновлення договору оренди землі від 10.03.2015.

Оцінка суду.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Згідно із ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 628, 629, 638 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до приписів ст. 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Земельна ділянка може передаватись у найм разом з насадженнями, будівлями, спорудами, водоймами, які знаходяться на ній, або без них. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі визначає Закон України "Про оренду землі".

Так, 16.01.2020 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству" (а відповідні положення п. 8 з урахуванням прикінцевих та перехідних положень - з 16.07.2020), яким ст. 33 Закону про оренду землі, яка регламентувала порядок поновлення договорів оренди, викладена у новій редакції.

Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності у постанові від 23.11.2023 у справі № 906/1314/21 зазначив, що ст. 33 Закону України "Про оренду землі" у редакції, чинній до 16.07.2020, мала назву "Поновлення договору оренди землі" та передбачала, що по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі) (ч. 1 цієї статті).

При цьому, Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству" істотно змінив редакцію ст. 33 Закону України "Про оренду землі", яка тепер стосується лише переважного права орендаря (ч. 1- 5 ст. 33 Закону України "Про оренду землі"). Поновлення ж договору (ч. 6 попередньої редакції ст. 33 Закону України "Про оренду землі") тепер регулюється ст. 126-1 Земельного кодексу України.

Відповідно до абз. 4 розділу "Перехідні положення" Закону України "Про оренду землі" правила, визначені ст. 126-1 Земельного кодексу України щодо поновлення договорів оренди землі, поширюються на договори оренди землі, укладені або змінені після набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", а поновлення договорів оренди землі, укладених до набрання чинності зазначеним Законом, здійснюється на умовах, визначених такими договорами, за правилами, чинними на момент їх укладення.

Суд першої інстанції правомірно встановив, що у цій справі договір оренди землі укладено 10.03.2015, тобто до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", тому до спірних правовідносин належить застосовувати приписи Закону України "Про оренду землі" в редакції, чинній на момент укладення договору оренди землі.

При цьому, колегія суддів вважає необґрунтованим покликання апелянта на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 23.11.2023 у справі №906/1314/21, оскільки такі є не релевантними до спірних правовідносин, адже постановлені за інших фактичних обставин. Так, у вказаній справі було встановлено факт внесення змін до договору оренди землі вже після 16.07.2020, що і зумовило необхідність застосування до цих правовідносин статті 126-1 ЗК України.

Аналогічні висновки зробив і Верховний Суд у постанові від 06.02.2024 у cправі №926/2284/22, зазначивши, що на відміну від справи № 906/1314/21, у якій були внесені зміни до договору оренди землі після 16.07.2020, про що зазначено у п.п. 5.13, 5.14 постанови від 23.11.2023, у справі № 926/2284/22 таких змін не було, а тому відповідно до абз. 4 розділу Перехідні положення Закону України "Про оренду землі", поновлення договору оренди землі у цьому випадку, який був укладений до набрання чинності відповідними положеннями Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», здійснюється на умовах, визначених таким договором, за правилами, чинними на момент їх укладення.

Враховуючи те, що у цій справі зміни до договору оренди землі від 10.03.2015 не вносилося, тому поновлення договору оренди землі у цьому випадку має здійснюватися на умовах, визначених таким договором, за правилами, чинними на момент їх укладення.

З урахуванням зазначеного, доводи апелянта щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права з огляду на необхідність застосування нової редакції Закону України "Про оренду землі" є безпідставними.

Відповідно до приписів ст. 33 Закону України "Про оренду землі" в редакції, чинній на момент укладення договору оренди землі, по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі).

Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди.

Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. У цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється із: власником земельної ділянки (щодо земель приватної власності); уповноваженим керівником органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування без прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної або комунальної власності).

При цьому, додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку.

Таким чином, безпідставними є доводи апелянта про те, що позивач, звернувшись до суду з вимогою про визнання додаткової угоди укладеною, обійшов обов`язкову стадію прийняття рішення органом місцевого самоврядування, а суд своїм рішенням втрутився у дискреційні повноваження ради, є необґрунтованими, оскільки у випадку поновлення договору оренди землі в силу закону таке рішення органу місцевого самоврядування не вимагається.

Як неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду, для поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених ч. 6 ст. 33 Закону України "Про оренду землі", необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар належно виконує його обов`язки за цим договором; він повідомив орендодавця в установлені законом строки про намір поновити договірні відносини на новий строк; до листа-повідомлення додав проект додаткової угоди про поновлення договору оренди землі; продовжує користуватися виділеною земельною ділянкою; орендодавець упродовж місяця після закінчення строку договору оренди землі письмово не повідомив орендаря про заперечення у поновленні цього договору (постанови Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19, від 22.09.2020 у справі № 313/350/16-ц, від 22.09.2020 у справі № 159/5756/18).

Порушення орендодавцем місячного строку для направлення орендареві листа-повідомлення про заперечення в поновленні договору оренди землі (за наявності таких заперечень) у відповідь на вчасно відправлений орендарем лист-повідомлення про поновлення цього договору з проектом відповідної додаткової угоди дає орендареві, який добросовісно продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку дії договору оренди, підстави розраховувати на поновлення такого договору відповідно до ч. 6 ст. 33 Закону України "Про оренду землі". Інакше кажучи, в такому разі відсутність листа-повідомлення орендодавця про заперечення в поновленні договору оренди землі можна кваліфікувати як його мовчазну згоду на поновлення цього договору на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені у ньому раніше. Але таке поновлення обов`язково оформляється шляхом підписання сторонами додаткової угоди, а у разі якщо орендодавець цього не робить, - у судовому порядку за вимогою про визнання укладеною додаткової угоди та з фіксацією її повного тексту у резолютивній частині рішення суду. Такі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19, від 22.09.2020 у справі № 313/350/16-ц, від 22.09.2020 у справі № 159/5756/18.

Отже, у разі, якщо орендодавець протягом одного місяця після закінчення строку договору оренди землі не надіслав орендареві листа-повідомлення про наявність заперечень щодо поновлення договору, а орендар продовжував користуватися земельною ділянкою після його закінчення, то такий договір вважатиметься поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, без можливості внесення змін до умов договору оренди (ч. 6 ст. 33 Закону України "Про оренду землі). Правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 03.04.2024 у справі № 910/14933/22, від 23.08.2023 у справі № 910/605/20, від 29.03.2023 у справі №917/115/21.

Матеріалами справи підтверджується, що договір оренди землі від 10.03.2015 було укладено на 10 років до 29.01.2025. При цьому, орендар повинен не пізніше, ніж за 90 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Суд встановив, що 24.10.2024 позивач, в порядку та строки, передбачені ст. 33 Закону України "Про оренду землі" у редакції, чинній на момент укладення договору оренди землі, та договором оренди землі, звернувся до Львівської міської ради із листом-повідомленням про поновлення договору, до якого долучив проєкт додаткової угоди.

Отже, відповідач, у разі обґрунтованих заперечень щодо поновлення договору, повинен був надіслати позивачу такі заперечень не пізніше 25.11.2024.

Проте відповідач у встановлений строк не розглянув по суті лист-повідомлення позивача про поновлення договору оренди землі та не уклав із ним додаткову угоду про поновлення договору оренди землі, проект якої позивачем додано до листа-повідомлення, обмежившись лише формальним листом-роз`ясненням від 12.12.2024, яким повернуто звернення позивача.

Водночас, відповідно до матеріалів справи, позивач і надалі користується земельною ділянкою після закінчення строку дії договору оренди, оскільки він є власником нежитлової будівлі під літ. "В-1", загальною площею 203, 4 кв.м., що знаходиться за адресою: Львівська область, м. Львів, вулиця Зелена, будинок 115в. Тому поза розумним сумнівом, у нього повинні бути правові підстави для користування такою земельною ділянкою.

Покликання апелянта на преюдиційні обставини, встановлені у справі №461/9433/15-а, якою було визнано протиправною та скасовано ухвалу Львівської міської ради №4300 від 29.01.2015 про затвердження проєкту землеустрою та надання земельної ділянки позивачу, жодним чином не спростовують ні презумпції правомірності правочину - договору, ні належності будівлі позивачу на праві власності, яка ніким не оскаржена.

Також колегія суддів враховує, що позивач своєчасно оплачував і оплачує орендну плату. У призначеннях платежів зазначено: «орендна плата за землю, договір оренди від 10.03.2015». Тобто відповідач, отримуючи кошти із зазначеним призначенням платежів, приймає такі кошти та жодним чином не ініціює їх повернення як безпідставно сплачених, водночас стверджуючи, що договір оренди припинено. Зазначені обставини свідчать про суперечливу поведінку міської ради.

Суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що доводи відповідача щодо того, що спір в цій справі повинен розглядатись за правилами адміністративного судочинства, оскільки зводиться до оскарження його бездіяльності щодо поновлення договору оренди землі, є безпідставними.

Суд апеляційної інстанції погоджується із правильністю висновків місцевого господарського суду, оскільки предметом позову в цій справі є визнання укладеною додаткової угоди про поновлення договору оренди землі, тобто спір пов`язаний із захистом його майнового права щодо земельної ділянки, на якій знаходиться у його власності нежитлова будівля. З огляду на це, такий спір має приватноправовий характер та повинен вирішуватися в порядку господарського судочинства.

При цьому, колегія суддів вважає помилковим твердження апелянта про вихід судом першої інстанції за межі предмета доказування в частині надання оцінки неправомірності діям міської ради, адже оцінка дій чи бездіяльності орендодавця була необхідною для встановлення юридичних фактів, які прямо входять до предмета доказування у спорах про поновлення договору оренди землі. Зокрема, для застосування ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» суд зобов`язаний перевірити, чи: орендар належно звернувся з листом-повідомленням; орендодавець розглянув його у встановлений строк; були висловлені належні заперечення. Без такої оцінки неможливо встановити сам факт «мовчазної згоди» орендодавця, що є ключовою підставою поновлення договору. Отже, відповідні висновки суду не є виходом за межі спору, а становлять необхідний елемент його вирішення.

Безпідставними є і доводи скаржника про обрання позивачем неналежного способу захисту, оскільки, на думку апелянта, позивач мав би оскаржувати бездіяльність чи дії міської ради в порядку адміністративного судочинства, а не заявляти позов про визнання укладеною додаткової угоди.

Колегія суддів вважає, що обраний позивачем спосіб захисту є належним і прямо відповідає правовій природі спірних відносин. У випадку, коли договір оренди вважається поновленим у силу закону (за наявності «мовчазної згоди» орендодавця), але додаткова угода не укладається, належним способом захисту є саме позов про визнання укладеною додаткової угоди. Такий підхід узгоджується з усталеними правовими висновками Верховного Суду і випливає із необхідності формалізації вже виниклого правового результату, а не оскарження управлінських дій.

Щодо покликань скаржника на те, що позивач не надав актуальної інформації про нормативну грошову оцінку спірної земельної ділянки, а це, на думку апелянта, має істотне значення для визначення розміру орендної плати як істотної умови договору, колегія суддів зазначає таке.

У пункті 103 постанови від 05.06.2024 по справі № 914/2848/22 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що з моменту початку застосування відповідно до п. 271.2 ст. 271 Податкового кодексу України зміненої нормативно грошової оцінки земельної ділянки державної або комунальної власності автоматично змінюються і права та обов`язки сторін договору оренди в частині розміру орендної плати, визначеної у відсотковому співвідношенні до нормативно грошової оцінки. У таких правовідносинах відсутній обов`язок сторін вносити зміни до договору оренди шляхом укладення додаткової угоди, оскільки обов`язок сплачувати орендну плату відповідно до зміненої нормативної грошової оцінки земельної ділянки виникає в орендаря з моменту початку застосування такої нормативно грошової оцінки.

Відтак твердження апелянта в цій частині також є безпідставними.

Доводи апелянта про можливе виникнення правової невизначеності є необгрунтованими та спростовуються правовою природою поновлення договору оренди землі.

Так, відповідно до ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору, а орендодавець у встановлений місячний строк не висловив заперечень, договір вважається поновленим автоматично (ex lege) на той самий строк і на тих самих умовах. Тобто момент виникнення прав та обов`язків сторін визначається не судовим рішенням, а безпосередньо нормою закону і пов`язується із закінченням строку договору та спливом місячного строку для заперечень.

При цьому, судове рішення у такій категорії спорів не створює нових правовідносин, а лише констатує вже існуючий юридичний факт поновлення договору та замінює собою додаткову угоду у випадку ухилення орендодавця від її підписання. Це прямо узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, за яким у подібних правовідносинах належним способом захисту є саме визнання укладеною додаткової угоди з викладенням її змісту у резолютивній частині рішення. Тобто у цьому випадку правовідносини сторін є безперервними, а судове рішення лише формалізує їх у юридичній площині.

Таким чином, твердження апелянта про невизначеність моменту виникнення прав та обов`язків є помилковими, оскільки такий момент чітко визначений законом, а не залежить від дати набрання законної сили судовим рішенням.

Враховуючи встановлені обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач належно виконував умови договору оренди землі та дотримався передбаченої законом процедури реалізації переважного права на його поновлення, тоді як Львівська міська рада у визначений законом строк та порядок не висловила належних заперечень щодо такого поновлення. За таких обставин, позовні вимоги є обґрунтованими.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 19.04.1993 у справі «Краска проти Швейцарії» вказано, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому, такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

У справі «Трофимчук проти України» (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28.10.2010) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції вважає, що надав відповіді на усі вагомі аргументи, викладені сторонами в апеляційній скарзі та відзиві на неї.

Відповідно ст. 13, 76, 77, 86 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 267 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги не спростовують правомірних та обґрунтованих висновків місцевого господарського суду, а тому рішення суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судові витрати.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням наведеного вище, апеляційний господарський суд дійшов висновку про залишення судового збору за подання апеляційної скарги за апелянтом.

Керуючись ст. 11, 13, 74, 129, 269, 270, 275 - 276, 281- 284 ГПК України,

Західний апеляційний господарський суд,

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Львівської міської ради залишити без задоволення, а оскаржуване рішення Господарського Львівської області від 17.09.2025 у справі №914/594/25 - без змін.

2. Судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції залишити за апелянтом.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до Верховного Суду.

Справу повернути до Господарського суду Львівської області.

Головуючий (суддя-доповідач) О.І. МАТУЩАК

Судді Н.М. КРАВЧУК

О.С. СКРИПЧУК