ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.03.2026м. ДніпроСправа № 904/192/26

Господарський суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Перової О.В., за участю секретаря судового засідання Манастирного В.О., розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ІЗОЛОН", 61011, м.Харків, вул.Різдвяна, буд.3,

до Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації, 119991, Російська Федерація, м. Москва, вул.Житня, буд.14, буд.1

про стягнення шкоди

Представники сторін:

від позивача: Лучко Артем Сергійович, адвокат

від відповідача: не з`явився

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ІЗОЛОН" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області із позовною заявою до Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації про стягнення шкоди у розмірі 15 632 004,91 грн, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.01.2026 справу № 904/192/26 передано на розгляд судді Перовій О.В.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 21.01.2026 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 18.02.2026 о 15:00год.

У підготовче засідання з`явилась представник позивача. Відповідач у підготовче засідання не з`явився, про місце, день та час підготовчого засідання був належним чином повідомлений шляхом публікації оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (https://dp.arbitr.gov.ua/sud5005/pres-centr/news/1956740/).

Представник позивача заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи задля виконання вимог ухвали суду від 21.01.2026.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 18.02.2026 відкладено підготовче засідання до 03.03.2026, що занесено до протоколу судового засідання.

03.03.2026 до канцелярії суду від представника позивача надійшла заява про надання доказів на виконання вимог ухвал Господарського суду Дніпропетровської області від 21.01.2026 та 18.02.2026.

У підготовче засідання з`явився представник позивача. Відповідач у підготовче засідання не з`явився, про місце, день та час підготовчого засідання був належним чином повідомлений шляхом публікації оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (https://dp.arbitr.gov.ua/sud5005/pres-centr/news/1979087/).

У підготовчому засіданні 03.03.2026 судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті на 18.03.2026 о 12:00 год, що занесено до протоколу судового засідання.

17.03.2026 до канцелярії суду від представника позивача надійшла заява із доказами направлення нотаріально засвідченого перекладу на російську мову ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 03.03.2026 на електронну пошту відповідача.

У судове засідання з`явився представник позивача. Відповідач у судове засідання не з`явився, про місце, день та час підготовчого засідання був належним чином повідомлений шляхом публікації оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (https://dp.arbitr.gov.ua/sud5005/pres-centr/news/1984105/).

Щодо дотримання прав відповідача-1 під час розгляду даної справи судом.

Відповідно до частини першої статті 79 Закону України Про міжнародне приватне право пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно, - можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Таким чином, Закон України Про міжнародне приватне право встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів цієї держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави, зокрема в якості відповідача.

Водночас, у зв`язку з повномасштабним вторгненням Російської Федерації на територію України 24.02.2022 року, Україна розірвала дипломатичні відносини з РФ, що унеможливлює із цієї дати направлення різних запитів і листів до посольства РФ в Україні, з огляду на припинення його роботи на території України.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 14.04.22 у справі № 308/9708/19 щодо судового імунітету РФ у справах про відшкодування шкоди, завданої державою-агресором, Верховний Суд дійшов висновку, що РФ, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі громадянину України. Верховний Суд виходив із того, що названа країна-агресор діяла не у межах свого суверенного права на самооборону, навпаки віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, а тому безумовно надалі не користується у такій категорії справ своїм судовим імунітетом. Таким чином, починаючи з 2014, немає необхідності в направленні до посольства РФ в Україні запитів щодо згоди РФ бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням РФ збройної агресії проти України й ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А з 24.02.22 таке надсилання неможливе ще й з огляду на розірвання дипломатичних відносин України з РФ.

Враховуючи розірвання дипломатичних відносин України з РФ, що унеможливлює надсилання ухвал суду на адресу відповідача в особі посольства РФ в Україні повідомлення відповідача про дату, час та місце проведення судових засідань у даній справі судом здійснено шляхом розміщення на офіційному веб-сайті судової влади України відповідних оголошень-повідомлень. Жодних заяв чи клопотань від нього на адресу суду не надходило.

Відповідно до частини другої статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі неподання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Крім того, позивачем були направлені нотаріально засвідчені переклади на російську мову ухвал суду на електронну пошту відповідача.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

У судовому засіданні 18.03.2026 проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення.

Суд, розглянувши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

ВСТАНОВИВ:

23.02.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Крутон Україна" (далі - орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Ізолон" (далі - позивач, орендар) укладений договір оренди № 23/02/2024-4 (далі - договір).

Відповідно до пункту 1.1. договору орендодавець передає, а орендар приймає у тимчасове строкове платне користування нежитлові приміщення, розташовані за адресою: Дніпропетровська область, місто Дніпро, вулиця Будівельників, будинок 34. що розміщені у складі виробничого будинку з господарськими будівлями та спорудами літ.В-1 частина корпусу № 1 (далі - об`єкт оренди), загальною площею 300 кв.м.

Вартість об`єкта оренди складає 6 000 000,00 грн (пункт 1.2. договору).

Приміщення передаються в оренду за призначенням - для використання у господарській діяльності (пункт 2.1. договору).

Сторони домовились, що договір оренди укладено терміном дії до 31 грудня 2025 включно (пункт 3.1. договору).

У випадку, якщо жодна із сторін не менше, ніж за один календарний місяць до дати, визначеної у пункті 3.1. договору, не направить іншій стороні повідомлення про бажання припинити дію договору, то він вважається автоматично пролонгованим на ще один аналогічний строк. Механізм автопролонгації, визначений у даному пункті, не обмежений та застосовується до кожного наступного строку (пункт 3.2. договору).

Об`єкт оренди повинен бути переданий орендодавцем та прийнятий орендарем протягом 3-х днів з дати укладання договору (пункт 4.1. договору).

Передання приміщення в оренду здійснюється за відповідним актом приймання-передачі приміщень, який є невід`ємною частиною договору (пункт 4.2. договору).

Об`єкт оренди вважається переданим орендарю з моменту підписання сторонами зазначеного у пункті 4.2. акту приймання-передачі (пункт 4.3. договору).

23.02.2024 сторонами підписано акт прийому-передачі нежитлового приміщення до договору оренди від 23.02.2024 № 23/02/2024-4, відповідно до якого орендодавець передав, а орендар прийняв у тимчасове строкове платне користування нежитлові приміщення, розташовані за адресою: Дніпропетровська область, місто Дніпро, вулиця Будівельників, будинок 34, що розміщені у складі виробничого будинку з господарськими будівлями та спорудами літ.В-1 частина корпусу № 1, загальною площею 300 кв.м.

Предметом спору у даній справі є стягнення з держави Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації на користь позивача шкоди у розмірі 15 632 004,91 грн, завдану внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Предметом доказування у даній справі є встановлення обставин спричинення шкоди, протиправність дій заподіюваної шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи у їх сукупності, ураховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог з огляду на таке.

Згідно із частиною першою статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі статтею 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтею 1166 Цивільного кодексу України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

Згідно зі статтею 1192 Цивільного кодексу України якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Аналіз змісту статей 22, 1166, 1192 Цивільного кодексу України свідчить, що реальні збитки можуть розраховуватись як у формі втрат, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, так і у формі витрат, які особа зробила або мусить зробити для відновлення пошкодженої речі. Потерпілий за власним вибором може вимагати відшкодування або реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або реальної вартості робіт, необхідних для відновлення пошкодженого майна.

Відповідно до абзацу 13 пункта 2 Загальних засад оцінки збитків, завданих майну та майновим правам внаслідок збройної агресії Російської Федерації - додатку до Порядку визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, затвердженого Постановою Кабінетів Міністрів України від 20.03.22 № 326 (далі Загальні засади оцінки збитків) під збитками розуміють:

- вартість втраченого, пошкодженого та (або) знищеного майна, що зазнало руйнівного впливу внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, ракетно-бомбових ударів в ході збройної агресії Російської Федерації, розмір витрат, необхідний для відновлення порушеного права (реальні збитки);

- розмір доходу, який постраждалий міг би одержати за умови відсутності збройної агресії Російської Федерації (упущена вигода).

Метою оцінки збитків є: визначення розміру реальних збитків (у вартісному виразі); визначення упущеної вигоди; визначення витрат, необхідних для відновлення майна та майнових прав, що зазнали руйнівного впливу (пункт 8 Загальних засад оцінки збитків).

Як встановлено підпунктом 18 пункта 2 Порядку визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації № 326, визначення шкоди та збитків здійснюється окремо за таким напрямом: економічні втрати підприємств (крім підприємств оборонно-промислового комплексу), у тому числі господарських товариств, - напрям включає втрати підприємств усіх форм власності внаслідок знищення та пошкодження їх майна, втрати фінансових активів, а також упущену вигоду від неможливості чи перешкод у провадженні господарської діяльності.

Відповідно до пункта 5 Загальних засад оцінки збитків оцінка збитків, завданих постраждалим, здійснюється шляхом проведення аналітичної оцінки збитків, стандартизованої, незалежної оцінки збитків або є результатом проведення судової експертизи.

Наказом Міністерства економіки України та Фонду державного майна України від 18.10.2022 № 3904/1223 затверджена Методика визначення шкоди та обсягу збитків, завданих підприємствам, установам та організаціям усіх форм власності внаслідок знищення та пошкодження їх майна у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації, а також упущеної вигоди від неможливості чи перешкод у провадженні господарської діяльності (далі - Методика).

У пункті 4 Методики встановлено, що відповідно до цієї Методики об`єктом оцінки збитку є економічні втрати підприємств, установ та організацій, інших суб`єктів господарювання всіх форм власності, згідно з підпунктами 18 і 19 пункту 2 Порядку визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.03.2022 № 326 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 22.07.2022 № 951).

Оцінка шкоди та збитків, що проводиться відповідно до цієї Методики, здійснюється з метою, зокрема визначення збитків, завданих внаслідок збройної агресії, для цілей подання позовів (у тому числі колективних) постраждалими до судових інстанцій, зокрема міжнародних, а також подання позову державою Україна до міжнародних судових інстанцій (пункт 5 розділу І Методики).

Така мета згідно з цією Методикою досягається шляхом визначення у вартісному виразі, зокрема: розміру реальних збитків; потреб у витратах, необхідних для відновлення майна та майнових прав, що зазнали руйнівного впливу внаслідок збройної агресії (пункт 6 розділу І Методики).

Згідно з пунктом 7 Методики оцінка збитків, завданих постраждалим внаслідок збройної агресії, здійснюється шляхом проведення незалежної оцінки збитків або є результатом проведення судової експертизи (експертного дослідження).

Відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ЕS-11/1 від 02.03.2022 військова агресія Російської федерації була засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, російську федерацію зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України.

Аналогічних висновків дійшов і Міжнародний суд ООН, який у своєму наказі про забезпечувальні заходи від 16.03.2022 у справі щодо звинувачень в геноциді за Конвенцією про попередження та покарання злочину геноциду (Україна проти російської федерації) зобов`язав Російську федерацію припинити військову агресію проти України.

Також Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ЕS-12/1 від 24.03.2022, якою додатково засуджує військову агресію Росії проти України, вимагає від Російської Федерації припинення військових дій, в тому числі проти атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини та вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14.04.2022 Про заяву Верховної Ради України Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні визнано геноцидом Українського народу дії збройних сил, політичного і військового керівництва Росії під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24.02.2022, а також доручено Голові Верховної Ради України спрямувати цю заяву до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї НАТО, урядів та парламентів іноземних держав. Голові Верховної Ради України надано повноваження звернутися до Генеральної прокуратури, Міністерства закордонних справ України та Міністерства юстиції України щодо невідкладного вжиття заходів для належного документування фактів вчинення збройними силами російської федерації та її політичним і військовим керівництвом геноциду Українського народу, злочинів проти людяності, воєнних злочинів, інших тяжких злочинів на території України та ініціювання притягнення до відповідальності всіх винних осіб.

Преамбулою Закону України Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України встановлено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

Відповідно до частини третьої статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Отже, протиправність діяння відповідача, як складового елементу факту збройної агресії російської федерації проти України в розумінні частини третьої статті 75 Господарського процесуального кодексу України є загальновідомим фактом.

Обов`язковою умовою покладення відповідальності має бути безпосередній причинний зв`язок між вчиненими порушеннями і завданими збитками. Підставою для відшкодування понесених збитків є спричинення їх внаслідок вчиненого порушення, тобто наявності прямого причинного-наслідкового зв`язку між діями однієї сторони та зменшення майнових прав іншої.

Щодо вини, як складового елемента цивільного правопорушення, законодавством України не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди; діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. В контексті зазначеного, саме відповідач повинен доводити відсутність своєї вини у спірних правовідносинах.

Ураховуючи наведене, суд вважає, що позивачем у справі на підставі належних та допустимих доказів доведено повний склад цивільного правопорушення, що є умовою та підставою для застосування до відповідача такого заходу відповідальності як відшкодування шкоди.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, суду належить зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

З повідомлення слідчого відділу Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області від 16.10.2025 № 55/8/5510052/1777-2025 вбачається, що заява ТОВ "Ізолон" щодо пошкодження майна за фактом обстрілу із використанням БпЛА збройними силами російської федерації по території м.Дніпро, яке відбулось 26.07.2025 за адресою: м.Дніпро, вул.Будівельників, буд.34, приєднано до кримінального провадження № 0001283 від 26.07.2025 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 438 Кримінального кодексу України.

28.07.2025 уповноваженою посадовою особою державної служби з надзвичайних ситуацій України головним інспектором ВЗНС Дніпропетровського РУ ГУ ДСНС України у Дніпропетровській області, майором служби цивільного захисту Андрієм Гавришом за участю, зокрема, директора ТОВ "Крутон Україна" складений акт про пожежу нежитлових приміщень, розташованих за адресою: Дніпропетровська область, м.Дніпро, вул.Будівельників, буд.34, що розміщені у складі виробничого будинку з господарськими будівлями та спорудами літ.В-1 корпусу № 1, яка виникла 26.07.2025 за результатами обстрілу РФ.

Згаданим актом встановлено, що в орендованому ТОВ "Ізолон" приміщенні пожежею було знищено сировину, матеріали, продукцію на загальній площі 300 кв.м.

Відповідно до висновку Дніпропетровського районного управління Головного управління ДСНС України у Дніпропетровській області від 31.07.2025 причиною виникнення пожежі 26.07.2025 нежитлових приміщень, розташованих за адресою: Дніпропетровська область, м.Дніпро, вул.Будівельників, буд.34, що розміщені у складі виробничого будинку з господарськими будівлями та спорудами літ.В-1 корпусу № 1 став обстріл, про що свідчать уламки від боєприпасу (ймовірно уданого БпЛА чи ракети).

Актами списання товарів № 1 та № 2 від 28.07.2025 ТОВ "Ізолон" було списано товару на загальну суму 13 920 208,36 грн.

Згідно висновку Товариства з обмеженою відповідальністю юридичної агенції центру нерухомості та технічної інвентаризації "НЕО-ФОРМАТ" від 11.11.2025 про вартість матеріального збитку, за результатами проведення незалежної оцінки рухомого майна, встановлено, що вартість матеріального збитку, який був завданий власнику знищених товарних запасів за 106 позиціями, які були розташовані за адресою: м.Дніпро, вул.Будівельників, буд.34, станом на 11.11.2025 становить 15 632 004,91 грн.

Згаданий висновок був підписаний оцінювачем Зіненко О.В. (кваліфікаційне свідоцтво оцінювача МФ № 5935), суб`єктами оціночної діяльності ФОП Зіненко О.В. Зіненко О.В. (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності № 57/2024 від 29.01.2024) та керівником ТОВ юридичної агенції центру нерухомості та технічної інвентаризації "НЕО-ФОРМАТ" - Ліннік С.О. (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності № 398/2022 від 02.08.2022). Сертифікат суб`єкта оціночної діяльності, кваліфікаційне свідоцтво оцінювача станом на 11.11.2025 є чинними.

Відповідач у даній справі не довів відсутність його вини у пошкодженні майна позивача, а на позивача не покладається обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди. У даному випадку, діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Отже, саме відповідач повинен доводити відсутність своєї вини у заподіянні відповідачу шкоди.

Згідно зі статтею 1 Гаазької Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі 1907 року договірні держави видають своїм сухопутним військам накази, які відповідають Положенню про закони і звичаї війни на суходолі, що додається до цієї Конвенції.

Воююча сторона, яка порушує норми зазначеного Положення, підлягає відповідальності у формі відшкодування збитків, якщо для цього є підстави; вона є відповідальною за всі дії, вчинені особами, які входять до складу її збройних сил (стаття 3 Гаазької Конвенції).

Відповідно до статті 25 Положення про закони і звичаї війни на суходолі, яке є додатком до Конвенції, забороняється будь-яким способом атакувати чи бомбардувати незахищені міста, селища, житлові будинки чи споруди.

Матеріали справи не містять будь-яких доказів використання пошкодженого майна позивача у воєнних цілях, відтак дії відповідача, внаслідок яких майно позивача отримало різного ступеня пошкодження, вчинені всупереч законам і звичаям війни, у зв`язку із чим, суд дійшов висновку про наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та заподіянням відповідачу шкоди.

За вказаних обставин, враховуючи положення ЦК України та наведеної Конвенції за шкоду, спричинену порушенням законів і звичаїв війни, відповідальність несе воююча держава в цілому, незважаючи на те, який конкретно підрозділ її збройних сил заподіяв шкоду, тому стягнення відповідної шкоди має здійснюватись із держави в цілому, за рахунок усіх наявних у неї активів.

У спорах про відшкодування шкоди, завданої державою/іноземною державою (органом державної влади, їх посадовою особою або службовою особою/органом державної влади, їх посадовою особою або службовою особою іноземної держави), відповідачем є відповідна держава як учасник цивільних правовідносин, як правило, в особі органу, якого позивач зазначає порушником своїх прав. Тому у спорах про відшкодування шкоди, завданої державою (іноземною державою) на позивача, відповідно до вимог пунктів 2, 4 частини третьої статті 162 ГПК України, покладено обов`язок зазначити, окрім безпосередньо держави, яка за його ствердженням завдала йому шкоди, також орган (органи) відповідної держави, якого (яких) позивач зазначає порушником своїх прав.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.11.2023 у справі №910/5699/23.

Міністерство юстиції Російської Федерації - федеральний орган виконавчої влади (федеральне міністерство), який забезпечує в межах своїх повноважень представництво і захист інтересів РФ в судах іноземних держав і міжнародних судових (арбітражних) органах.

За таких обставин, Міністерство юстиції Російської Федерації є тим компетентним органом, який уповноважений здійснювати повноваження від імені Російської Федерації у даній справі.

За приписами статті 1192 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Отже, відповідна норма визначає способи відшкодування шкоди, якими є: відшкодування шкоди у натурі; відшкодування збитків.

При цьому, зазначеною нормою установлено, що право вибору способу відшкодування шкоди належить потерпілій особі.

Згідно пункту 7 Методики № 3904/1223 оцінка збитків, завданих постраждалим внаслідок збройної агресії, здійснюється шляхом проведення незалежної оцінки збитків або є результатом проведення судової експертизи (експертного дослідження).

Отже, розмір заподіяних збитків внаслідок збройної агресії Російської Федерації може бути встановлений на підставі висновку незалежної оцінки збитків, що у даному випадку є допустимим доказом.

Зібрані у справі докази, які оцінені судом кожний окремо та у сукупності з іншими доказами, підтверджують наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення, що є підставою для виникнення обов`язку у відповідача відшкодувати шкоду обраним позивачем способом шляхом відшкодування шкоди.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача шкоди у розмірі 15 632 004,91 грн, спричинених пошкодженням майна є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Щодо відсутності підстав для застосування суверенного імунітету відповідача у цьому спорі.

Статтею 11 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Водночас, підтримання юрисдикційного імунітету РФ позбавить позивача ефективного доступу до суду для захисту своїх прав, що є несумісним з положеннями пункту 1 статті 6 Конвенції.

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України.

Відповідно до частини першої статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (ст.55 Конституції України).

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ "у випадках, коли застосування правила державного імунітету від юрисдикції обмежує здійснення права на доступ до суду, суд має встановити, чи обставини справи виправдовують таке обмеження" (Sabeh EI Leil v. France, (заява №34869/05), рішення від 29 червня 2011 року, § 51; Oleynikov v. Russia, (заява №36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 59.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, обмеження права на справедливий суд, зокрема шляхом застосування судового імунітету держави, є таким що відповідає пункту 1 статті 6 Конвенції лише у разі, якщо таке обмеження: 1) переслідує законну мету, 2) є пропорційне меті, яка переслідується, та 3) не порушує самої сутності права на доступ до суду (Ashingdane v. the United Kingdom (заява № 8225/78), рішення від 28.05.1985, § 57; Oleynikov v. Russia, (заява №36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 55; Fogarty v. the United Kingdom, (заява №37112/97), рішення від 21 листопада 2001 року, § 33; Cudak v. Lithuania, (заява № 15869/02), рішення від 23 березня 2010 року, § 55).

ЄСПЛ неодноразово визнавав, що "надання імунітету державі в ході цивільного судочинства переслідує законну мету дотримання міжнародного права для сприяння ввічливості та добрих відносин між державами через повагу до суверенітету іншої держави (Wallishauser v. Austria, (заява № 156/04), рішення від 17.07.2012, § 60; Oleynikov v. Russia, (заява №36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 60; Cudak v. Lithuania, (заява № 15869/02), рішення від 29 червня 2011 року, § 52).

Таким чином, у контексті наведеної практики ЄСПЛ, застосування судового імунітету Російської Федерації у справі за позовом про відшкодування шкоди повинно мати законну мету, зокрема сприяння ввічливості та добрих відносин між державами через дотримання міжнародного права.

24 лютого 2022 року розпочалася та триває повномасштабне вторгнення Російської Федерації на суверенну територію України, що стало наслідком розірвання з Російською Федерацією дипломатичних відносин. Зокрема Україна припинила членства у міжнародних договорах, а саме: Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 шляхом прийняття Закону України від 01.12.2022 № 2783-IX «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року»; Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності від 20.03.1992 шляхом прийняття Закону України від 12.01.2023 № 2855-IX «Про вихід з Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності».

Військова агресія та окупація Російською Федерацією територій України є не тільки порушенням суверенітету й територіальної цілісності України, але й порушенням основоположних принципів та норм міжнародного права.

Так, пунктом 4 частини першої статті 2 Статуту ООН закріплений принцип, згідно з яким всі члени Організації Об`єднаних Націй утримуються у їх міжнародних відносинах від загрози силою чи її застосування як проти територіальної недоторканності чи політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним з цілями Об`єднаних Націй.

Згідно з частиною першої статті 1 Статуту ООН Організація Об`єднаних Націй переслідує ціль підтримувати міжнародний мир і безпеку і з цією ціллю вживати ефективні колективні заходи для попередження та усунення загрози світу й актів агресії чи інших порушень миру, і проводити мирними засобами, відповідно до принципів справедливості і міжнародного права, залагодження чи вирішення міжнародних спорів чи ситуацій, які можуть призвести до порушення миру.

Відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року військова агресія Російської Федерації засуджена як така, що порушує пункт 4 статті 2 Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, Російську Федерацію зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України.

Крім того, аналогічних висновків дійшов і Міжнародний суд ООН, який у своєму наказі про забезпечувальні заходи від 16 березня 2022 року у справі щодо звинувачень в геноциді за конвенцією про попередження та покарання злочину геноциду (Україна проти Російської Федерації) зобов`язав Російську Федерацію припинити військову агресію проти України.

Також Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24 березня 2022 року, якою додатково засуджує військову агресію Росії проти України, вимагає від Російської Федерації припинення військових дій, в тому числі атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини та вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них.

Проте, станом на час ухвалення цього судового рішення Російська Федерація не виконала приписів (вимог) ні Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року, ні наказу Міжнародного суду ООН від 16 березня 2022 року та продовжує військову агресію проти України та військові злочини проти цивільного населення та цивільних об`єктів у порушення норм міжнародного права, зокрема Статуту ООН, Женевських Конвенцій 1949 року та Додаткового протоколу I 1977 року до них.

Отже, враховуючи, що даний спір стосується відшкодування шкоди, завданої на території України юридичній особі внаслідок повномасштабної військової агресії іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України такої судової справи.

Судом враховано правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 14.04.2022 в справі №308/9708/19 про те, що після початку війни в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено РФ, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни (правова позиція щодо судового імунітету визначена у постановах Верховного Суду від 18.05.2022 в справі №428/11673/19, 22.06.2022 у справі №311/498/20, 12.10.2022 у справі №463/14365/21 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі №990/80/22).

В силу частини четвертої статті 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 76 Закону України "Про міжнародне приватне право" суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України.

За таких обставин, розгляд спору у даній справі належить до компетенції саме Господарського суду Дніпропетровської області.

Щодо судового збору.

Згідно із частиною першою статті 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Закон України "Про судовий збір" визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини другої статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить 1,5 відсотки ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру ставка судового збору становить 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно із частиною третьою статті 4 Закону України Про судовий збір при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України. Суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України (стаття 9 Закону України "Про судовий збір").

Відповідно до пункту 22 статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивачі - у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.

Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору (частина друга статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Отже, оскільки судом задоволено позовні вимоги у повному обсязі, стягненню з відповідача до Державного бюджету України підлягає судовий збір у сумі 234 480,07 грн.

Керуючись статтями 2, 3, 20, 73 - 79, 86, 91, 129, 185, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "ІЗОЛОН" до Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації про стягнення шкоди задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з держави Російська Федерація (за стандартом ІSО 3166: повна назва: thе Russian Federation; Аlpha-3 код: RUS; числовий код: 643) в особі Міністерства юстиції Російської Федерації, 119991, Російська Федерація, м. Москва, вул.Житня, буд.14, буд.1, код загальноросійського класифікатора органів державного управління 1318000, ідентифікаційний код 34 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ІЗОЛОН", 61011, м.Харків, вул.Різдвяна, буд.3, шкоду у розмірі 15 632 004,91 грн (п`ятнадцять мільйонів шістсот тридцять дві тисячі чотири гривні 91 копійка), завдану внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Стягнути з держави Російська Федерація (за стандартом ІSО 3166: повна назва: thе Russian Federation; Аlpha-3 код: RUS; числовий код: 643) в особі Міністерства юстиції Російської Федерації, 119991, Російська Федерація, м. Москва, вул.Житня, буд.14, буд.1, код загальноросійського класифікатора органів державного управління 1318000, ідентифікаційний код 34 в дохід Державного бюджету України (отримувач коштів - ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106, , банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача: UA0026001, код класифікації доходів бюджету 22030106) судовий збір у розмірі 234 480,07 грн (двісті тридцять чотири тисячі чотириста вісімдесят гривень 07 копійок).

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складене 25.03.2026

Суддя О.В. Перова