ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.03.2026 Справа № 917/95/26

м. Полтава

Господарський суд Полтавської області у складі судді Пушка І.І., розглянувши матеріали за позовною заявою ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ПАРКАН ЮА» (адреса: 49101, Дніпро, вул. Миколи Руденка 60-Б, )

до відповідача: ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "НАУКОВО ВИРОБНИЧА ФІРМА "ТЕХВАГОНМАШ" (адреса 39627, м. Кременчук, проспект Полтавський, 2-Д, )

про стягнення 192599,01 грн боргу за договором поставки № 52/МТС-20 від 01.12.2020

без виклику представників сторін

Суть справи: Розглядається позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «ПАРКАН ЮА» (позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробнича фірма «Техвагонмаш» (відповідач) про стягнення 192 599,01 грн боргу з посиланням на невиконання відповідачем умов договору № 52/МТС-20 від 01.12.2020 (далі Договір).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 20.08.2021 за видатковою накладною ним був переданий відповідачу товар (спеціальні ангарні ворота) вартістю 220 392 грн, який був оплачений відповідачем частково, шляхом здійснення попередньої оплати на суму 110 196 грн.

Позивач зазначає, що направляв відповідачу підписаний зі свого боку Договір та специфікацію, які відповідач відмовився підписати та не повернув позивачу.

Водночас, позивач вказує, що сторони обмінялись наступними документами зі всіма суттєвими умовами Договору, а саме: з боку позивача відповідачеві було направлено текст Договору, Специфікацію до нього, рахунок та видаткову накладну від 20.05.2021 з посиланням на Договір; Відповідачем направлено позивачу довіреність на отримання товару, засвідчену накладну від 20.05.2021, платіжну інструкцію про сплату за рахунком № 275 від 14.06.2021 з посиланнями на Договір, тому позивач вважає Договір укладеним.

В заяві про усунення недоліків позовної заяви від 02.02.2026 (а.с.45-47) позивачем уточнено, що ним висуваються вимоги про стягнення 110 196 грн основного боргу, 70 599,01 нарахувань індексу інфляції та 11 804,00 грн плати за користування грошовими коштами в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, нарахованої відповідно до п.9.6 Договору за період з 01.09.2021 по 28.10.2025.

Відповідач у відзиві проти позову заперечує, посилаючись на те, що сторонами не були погоджені та не були оформлені в письмовій формі суттєві умови Договору, в тому числі порядок розрахунків, строки поставки, строки оплати та неустойка (в тому числі проценти); нарахування неустойки (або процентів річних) за умови відсутності письмової форми договору про погодження її розміру сторонами суперечить нормам 547 ЦК України.

Відповідач зазначає, що за відсутності письмового договору і неузгодженості його суттєвих умов ним була розглянута заява позивача про видачу судового наказу про стягнення частини вартості поставлених воріт в розмірі 110 196,00 грн як пред`явлення вимоги, після чого здійснена сплата вказаної суми в 7-денний строк (28.10.2025), тому вважає позов необґрунтованим.

Позивач у відповіді на відзив звертає увагу, що сторони кілька разів обмінювалися текстом договору з правками кожної зі сторін, але вважає узгодженою відповідачем редакцію Договору № 52/МТС-20 від 05.01.2021, оскільки відповідач фактично прийняв його умови, сплативши рахунок на товар, в якому було посилання, що цей рахунок вчинено в рамках реалізації Договору № 52/МТС-20 від 05.01.2021.

Позивач також стверджує, що плата за користування грошима в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, вимоги про стягнення якої заявлені в позові, встановлена сторонами саме в п.9.6 Договору.

В наданих суду запереченнях відповідач звертає увагу на те, що сторонами не було письмово узгоджено будь-який договір, який би містив строки поставки/розрахунків, розмір неустойки/ відсотків річних тощо, тільки номенклатуру і ціну товару в прийнятих до оплати рахунках.

Також відповідач зазначає, що за першої вимоги позивача як кредитора здійснив сплату боргу, а до моменту отримання в кабінеті користувача підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» 30.10.2026 заяви про видачу судового наказу, позивач не звертався із будь-якими вимогами щодо оплати заборгованості.

Процесуальні дії суду. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.01.2026 для розгляду даної справи визначено суддю Пушка І.І.

Згідно з ухвалою від 28.01.2026 суд залишив позовну заяву без руху, встановив позивачу строк для усунення недоліків - не пізніше 3 днів з моменту вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

02.02.2026 суд отримав від позивача заяву про усунення недоліків (вх. № 1264).

Ухвалою від 05.02.2026 суд прийняв позовну заяву до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, з урахуванням малозначності цієї справи в розумінні частини п`ятої статті 12 ГПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. Цією ж ухвалою суд встановив процесуальні строки: відповідачу для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення ухвали суду, та для подання заперечень до 3 днів з дати отримання від позивача відповіді на відзив; позивачу для подання відповіді на відзив - 5 днів з моменту отримання відзиву.

Суд належним чином виконав обов`язок щодо повідомлення усіх учасників справи про розгляд справи шляхом надіслання ухвали від 05.02.2026 в електронній формі до Електронних кабінетів сторін та оприлюднення в Державному реєстрі судових рішень.

11.02.2026 суд отримав відзив на позовну заяву (вх. № 1798).

17.02.2026 суд отримав відповідь на відзив (вх. № 2099).

20.02.2026 від відповідача надійшли до суду заперечення на відповідь на відзив (вх. №2316).

Інших заяв чи клопотань від сторін не надходило.

У частині 8 статті 252 ГПК України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 233 ГПК України суди ухвалюють рішення, постанови іменем України негайно після закінчення судового розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Рішення та постанови ухвалюються, складаються і підписуються складом суду, який розглянув справу.

Згідно з ч. 4 ст. 240 ГПК України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У відповідності з приписами ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає дану справу за наявними в ній на час ухвалення рішення матеріалами.

Суд, розглянувши матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини.

Товариством з обмеженою відповідальністю «ПСТ Автоматик» було виставлено відповідачу рахунок на оплату №275 від 14.06.2021 щодо товару, зазначеного в рахунку (ворота складені, розмір 4500*4000, 1 шт) вартістю 220 392 грн (з ПДВ), який містив посилання на договір № 52/МТС-20 від 05.01.2021 (а.с.16).

ТОВ «ПСТ Автоматик» змінив назву на ТОВ «ПАРКАН ЮА» (позивач) з 20.03.2025, що підтверджується змістом п.1.2 відповідної редакції Статуту позивача (а.с.27-32).

Відповідач платіжною інструкцією від 15.06.2021 №3888 сплатив позивачу 110 196,00 грн з зазначенням як підстави платежу «Оплата за товар ворота складені зг.рахунку №275 від 14.06.2021».

За видатковою накладною №315 від 20.08.2021 (а.с.19) відповідачем був отриманий від позивача товар вартістю 220 392 грн (з ПДВ), зазначений в рахунку №275 від 14.06.2021 (ворота складені, розмір 4500*4000, 1 шт), на підставі довіреності покупця ААЕ №508803/273 від 20.08.2021 (а.с.18).

Зазначена вище видаткова накладна №315 від 20.08.2021 містить посилання на договір № 52/МТС-20 від 05.01.2021.

В позовній заяві позивач посилається на факт укладення між сторонами по справі саме договору поставки № 52/МТС-20 від 01.12.2020, копія якого додана до позовної заяви (а.с.11-14), який підписаний лише представником (директором) ТОВ «ПСТ Автоматик» як продавцем, а підпису представника відповідача як покупця не містить.

До позовної заяви позивачем також додано копію специфікації до договору № 52/МТС-20 від 05.01.2021 (а.с.15), в якій зазначено товар (ворота складені, розмір 4500*4000, 1 шт), вартістю 220 392 грн (з ПДВ), водночас в п.п.2-5 специфікації вказано, що вона є невід`ємною частиною договору поставки № 52/МТС-20 від 01.12.2020, а не договору № 52/МТС-20 від 05.01.2021.

Вказана специфікація не містить підпису представника відповідача як покупця.

В заяві про усунення недоліків позовної заяви від 02.02.2026 позивач просив залучити до матеріалів справи копію договору поставки № 52/МТС-20 від 05.01.2021 (а.с.51-54), який також підписаний лише представником (директором) ТОВ «ПСТ Автоматик» як продавцем, а підпису представника відповідача як покупця не містить.

Водночас, суд звертає увагу, що позивачем не було змінено підстави заявлених позовних вимог в порядку, визначеному ч.3 ст.46, ч.3 ст.252 Господарського процесуального кодексу (далі ГПК) України, в тексті позовної заяви та заяви про усунення недоліків позовної заяви позивач не посилається на договір № 52/МТС-20 від 05.01.2021 як на підставу виникнення спірних правовідносин, а посилається на договір поставки № 52/МТС-20 від 01.12.2020.

В позовній заяві позивач також посилається на те, що ним були направлені відповідачу текст договору, Специфікацію до нього (для засвідчення та повернення одного екземпляру), рахунок з посиланням на Договір, видаткову накладну від 20.05.2021 з посиланням на Договір, водночас, позивачем не надані суду будь-які докази, які б підтверджували факт направлення відповідачу певної редакції як договору поставки № 52/МТС-20 від 01.12.2020, так і договору поставки № 52/МТС-20 від 05.01.2021, а також специфікацій до них.

Відповідач у відзиві зазначає, що 2021 році позивач тричі виконував поставки воріт різної конфігурації:

01.03.2021 на суму 501 672,00 грн на умовах попередньої оплати 12.01.2021 та 17.02.2021; 04.06.2021 на суму 265 956,00 грн умовах попередньої оплати 19.01.2021 та 18.05.2021; 20.08.2021 на суму 220 392,00 грн з частковим авансом 15.06.2021.

Відповідач у відзиві визнає факт отримання на електронну пошту від позивача проекту договору та специфікацій 1, 2, 3, копії яких додані до відзиву, що свідчить про отримання відповідачем саме проекту договору поставки № 52/МТС-20 від 01.12.2020.

Докази підписання відповідачем як договору поставки № 52/МТС-20 від 01.12.2020, так і договору поставки № 52/МТС-20 від 05.01.2021,а також будь-яких специфікацій до них надані суду не були.

Відповідач у відзиві та в запереченнях визнає факт отримання в кабінеті користувача підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» 30.10.2026 заяви позивача про видачу судового наказу про стягнення загальної суми 302 795 грн боргу, інфляційних нарахувань та процентів за користування грошовими коштами.

Платіжною інструкцією від 30.10.2025 №3391 відповідач сплатив позивачу 110 196,00 грн з зазначенням як підстави платежу «Оплата за товар ворота складені зг.рахунку №275 від 14.06.2021» (а.с.25).

Листом від 30.10.2025 вих.№185, направленим на електронну адресу позивача, відповідач повідомив позивача про задоволення вимоги про сплату заборгованості за поставлене обладнання на суму 110 196,00 грн, викладеної позивачем в заяві про видачу судового наказу (копія листа додана до відзиву).

Під час розгляду по суті заявлених позовних вимог судом приймається до уваги наступне.

Частиною першою ст. 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст.11 ЦК України).

Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини між юридичними особами, тобто законом передбачена обов`язкова письмова форма договору, який укладається юридичними особами.

Враховуючи викладене, до спірних правовідносин, які виникли між юридичними особами, не можуть бути застосовані положення ч.2 ст.205 ЦК України, яка передбачає, що правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства (ч.2 ст.207 ЦК України).

Як було встановлено судом, як договір поставки № 52/МТС-20 від 01.12.2020, так і договір поставки № 52/МТС-20 від 05.01.2021 як письмовий документ підписаний лише позивачем, а відповідачем підписаний не був, що визнається позивачем відповідно до змісту позовної заяви.

Водночас, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом (ч.1 ст.207 ЦК України).

Позивачем не надані суду будь-які письмові документи, підписані відповідачем, які б свідчили про надання ним згоди на укладення договору, зміст якого відповідав би змісту як договору поставки № 52/МТС-20 від 01.12.2020, так і договору поставки № 52/МТС-20 від 05.01.2021, копії яких надані позивачем, та які були підписані лише позивачем. Вказані документи, за висновком суду, фактично є лише проектами відповідного договору та/або пропозицією (офертою) позивача щодо його укладення.

За загальним правилом, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ч.2 ст.638 ЦК України).

Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції (ч.1 ст.640 ЦК України).

Пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття (ч.1 ст.641 ЦК України).

Відповідно до частини першої ст. 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом (ч.2 ст.642 ЦК України).

Судом приймається до уваги, що відповідач платіжною інструкцією від 15.06.2021 №3888 сплатив позивачу 110 196,00 грн з посиланням як на підставу платежу на рахунок №275 від 14.06.2021, а не на договір поставки № 52/МТС-20 від 01.12.2020 або договір поставки № 52/МТС-20 від 05.01.2021.

Враховуючи викладене, на думку суду, дії відповідача по частковій оплаті вартості товару, зазначеного в рахунку №275 від 14.06.2021 (ворота складені, розмір 4500*4000, 1 шт, вартістю 220 392 грн з ПДВ), свідчать лише про прийняття пропозиції позивача щодо укладення договору купівлі-продажу відповідного товару за ціною, зазначеною в рахунку №275 від 14.06.2021.

Водночас, такі дії відповідача не можуть свідчити про прийняття відповідачем пропозиції щодо укладення з позивачем як договору поставки № 52/МТС-20 від 01.12.2020, так і договору поставки № 52/МТС-20 від 05.01.2021 в редакціях, запропонованих позивачем.

Суд також звертає увагу, що в рахунку №275 від 14.06.2021 (який фактично може розглядатися як оферта щодо укладення договору поставки товару, зазначеного у вказаному рахунку, за визначеною у ньому ціною) не містилися будь-які інші відомості (пропозиції) щодо додаткових умов договору (зокрема, строки передачі та оплати товару, вимоги щодо його якості, встановлення певного розміру процентів за користування грошовими коштами, процентів річних чи пені за несвоєчасну оплату товару).

Враховуючи викладене, часткова оплата відповідачем вартості товару, зазначеного позивачем в рахунку №275 від 14.06.2021, та подальше прийняття відповідачем за видатковою накладною №315 від 20.08.2021 відповідного товару вартістю 220 392 грн, за висновком суду, свідчать як про укладення між сторонами в порядку, визначеному ч.2 ст.642 ЦК України, договору поставки відповідного товару за певною ціною, так і про часткове виконання цього договору (шляхом здійснення відповідачем часткової попередньої оплати за товар, подальшої передачі товару позивачем та прийняття його відповідачем за видатковою накладною).

З урахуванням обставин, встановлених судом, спірні правовідносини між сторонами виникли в зв`язку з укладенням та виконанням договору поставки.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст.712 ЦК України).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ч. 1 ст.655 ЦК України).

Виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання (ч.1 ст.538 ЦК України).

Зобов`язання продавця передати товар та зобов`язання покупця оплатити його є зустрічними відповідно до змісту ст.ст.538, 655 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Водночас, при зустрічному виконанні зобов`язання сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (ч.2 ст.538 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено іншого строку оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що, за загальним правилом, обов`язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на товар. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі-продажу не встановлено іншого строку оплати. Отже, обов`язок відповідача оплатити товар (з огляду на приписи ст.692 ЦК) виникає з моменту його прийняття.

Відповідна правова позиція була викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду України від 9 серпня 2014 року №3-78гс14, відступ від вказаної правової позиції не було здійснено Верховним Судом, вона є усталеною в судовій практиці.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України).

З урахуванням викладеного, суд констатує, що у відповідача виникло зобов`язання оплатити товар за ціною, визначеною у видатковій накладній №315 від 20.08.2021, одночасно з прийняттям відповідного товару, оскільки сторонами не надані суду докази погодження в письмовій формі іншого строку оплати, тому з 21.08.2021 мало місце прострочення відповідача (боржника) щодо сплати залишку вартості товару в розмірі 110 196,00 грн (з урахуванням фактичного здійснення відповідачем попередньої оплати на суму 110 196,00 грн).

Суд вважає необґрунтованими твердження позивача про наявність заборгованості відповідача за поставлений товар на суму 110 196,00 грн, з посиланням на те, що здійснена відповідачем платіжною інструкцією від 30.10.2025 №3391 оплата в розмірі 110 196,00 грн (з зазначенням підстави платежу «Оплата за товар ворота складені зг.рахунку №275 від 14.06.2021») була зарахована позивачем в погашення процентів за користування грошовими коштами на підставі ст.534 ГПК України, з одночасним посиланням на те, що розмір таких процентів був визначений п.9.6 договору договору поставки № 52/МТС-20 від 01.12.2020.

Ст. 534 ГПК України дійсно передбачено, шо у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом:

1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання;

2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка;

3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами або законом про банки і банківську діяльність. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Як було встановлено судом, договір поставки № 52/МТС-20 від 01.12.2020 не був підписаний відповідачем (так само, як і договір поставки № 52/МТС-20 від 05.01.2021); позивачем не надані суду докази погодження сторонами розміру процентів (плати) за користування чужими грошовими коштами у вигляді подвійної облікової ставки НБУ шляхом обміну листами або шляхом вчинення відповідачем інших дій, які б свідчили про прийняття ним пропозиції позивача щодо розміру таких процентів (плати за користування чужими грошовими коштами).

Враховуючи викладене, у відповідача не виникло зобов`язання щодо оплати позивачу процентів (плати) за користування чужими грошовими коштами на підставі договору, тому позивач не міг проводити зарахування сплачених відповідачем грошових коштів в рахунок погашення заборгованості зі сплати таких процентів.

Крім того, суд звертає увагу, що в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26 грудня 2019 року у справі № 911/2630/18 викладена правова позиція, відповідно до якої, якщо платник (боржник) здійснює переказ коштів, чітко зазначаючи призначення платежу - погашення основного боргу (оплата товару, робіт, послуг), черговість, встановлена статтею 534 ЦК України, застосовуватися не може.

Згідно ч. 4 ст. 236 ГПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 18.04.2018 у справі № 904/12527/16, від 26.09.2019 у справі № 910/12934/18, від 15.10.2019 у справі № 909/1141/18 наведена правова позиція, відповідно до якої отримувач коштів, якщо інше не передбачено договором, не вправі самостійно визначати порядок зарахування коштів, якщо платник чітко визначив призначення платежу.

Оскільки відповідачем як в платіжній інструкції від 15.06.2021 №3888 на сплату 110 196,00 грн, так і в платіжній інструкції від 30.10.2025 №3391 на сплату 110 196,00 грн було чітко та недвозначно вказана підстава платежу, а саме про оплату за товар згідно рахунку №275 від 14.06.2021, суд констатує, що відповідачем станом на момент подання позову в повному обсязі була сплачена вартість товару, визначена у вказаному рахунку (220 392 грн).

Враховуючи викладене, судом визнаються необґрунтованими та відхиляються позовні вимоги про стягнення 110 196,00 грн основного боргу.

Стаття 625 ЦК України визначає обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З урахуванням обставин, встановлених судом (прострочення відповідача щодо сплати залишку вартості товару в розмірі 110 196,00 грн з 21.08.2021 та сплата повної вартості товару 30.10.2025), вимоги позивача про стягнення 70 599,01 грн нарахувань індексу інфляції за період з 01.09.2021 по 28.10.2025 визнаються судом обґрунтованими та підлягають задоволенню в межах заявленої суми.

Судом приймається також до уваги, що позивачем не висувалися в позовній заяві вимоги про стягнення з відповідача трьох процентів річних від простроченої суми відповідно до ст. 625 ЦК України.

Суд зазначає, що проценти річних, про які йдеться у частині другій ст. 625 ЦК України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених статтею 536 названого Кодексу.

Так, стягнення процентів річних відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України є заходом відповідальності за порушення грошового зобов`язання і одночасно способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов`язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у статті 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі за користування товарним кредитом (частина п`ята статті 694 ЦК України).

Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством. Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються саме у зв`язку з користуванням чужими коштами. Положення ж частини другої статті 625 ЦК України в частині сплати процентів річних застосовуються за наявності порушення грошового зобов`язання.

Саме тому, зокрема, якщо в законі або в укладеному сторонами договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (стаття 536 ЦК України), це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення як зазначених процентів, так і трьох процентів річних (якщо інший їх розмір не передбачено договором або законом) - за наявності порушення боржником грошового зобов`язання.

При цьому суд враховує правову позицію Верховного Суду щодо різних правових підстав для стягнення процентів річних на підставі статей 536 та 625 ЦК України, а також щодо правомірності одночасного стягнення відсотків за користування товарним кредитом, штрафу, інфляційних втрат та 3% річних, викладену в постановах від 10.09.2018 у справі №908/24/18, від 18.12.2018 у справі №908/639/18 та від 03.12.2019 у справі №902/235/19.

Позивачем в позовній заяві висувалися вимоги про стягнення саме процентів (плати за користування грошовими коштами) з посиланням на договірний характер спірних правовідносин як на підставу позову в цій частині вимог (а саме, з посиланням на п.9.2 договору поставки № 52/МТС-20 від 01.12.2020).

Під предметом позову розуміють певну матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача.

Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки (відповідна правова позиція неодноразово викладалася Верховним Судом, зокрема, вона викладена в постанові від 16 травня 2024 року по cправі № 905/36/22).

Позивачем не заявлялися вимоги про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми відповідно до ст. 625 ЦК України, а також не здійснювалася зміна предмета позову в порядку та в строки, визначені ч.3 ст.46, ч.3 ст.252 ГПК України.

Враховуючи викладене, позовні вимоги про стягнення з відповідача 11 804,00 грн плати за користування грошовими коштами в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, нарахованої відповідно до п.9.6 Договору, визнаються необґрунтованими та відхиляються судом.

Згідно з частинами 3, 4 ст. 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В процесі розгляду справи судом було прийнято, досліджено та надано оцінку всім наявним в матеріалах справи доказам, надано можливість сторонам обґрунтувати свої правові позиції щодо позову.

З урахуванням викладених вище обставин, позовні вимоги визнаються судом обґрунтованими частково та підлягають задоволенню в частині стягнення 70 599,01 грн нарахувань індексу інфляції за період з 01.09.2021 по 28.10.2025, а в іншій частині вимог позов відхиляється судом як необґрунтований.

Розподіл судових витрат.

Розміри ставок судового збору встановлено ч. 2 ст. 4 вказаного Закону, зокрема, за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору складає 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною 3 статті 4 Закону України «Про судовий збір» визначено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0, 8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Позовна заява подана по суду через систему «Електронний суд» 23.01.2026.

Станом на 01.01.2026 прожитковий мінімум для працездатних осіб становить 3 328,00 грн (ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік»).

Суд зазначає, що сума судового збору при звернені з цим позовом становить 2662,40 грн.

З матеріалів справи встановлено, що при зверненні з позовною заявою до суду, позивачем був сплачений судовий збір в розмірі 3328,00 грн, тобто 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб згідно з підп. 1 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір».

Таким чином, різниця між сплаченим, та належним до сплати судовим збором, за подання даного позову складає 665,60 грн.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» визначено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі, зокрема, зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю.

За таких обставин, питання про повернення надлишково сплаченої суми судового збору (665,60 грн) буде вирішено судом після звернення позивача з відповідним клопотанням, в порядку приписів ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при укладенні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи задоволення позовних вимог частково, витрати зі сплати судового збору відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України покладаються на відповідача в сумі 975,93 грн з урахуванням понижуючого коефіцієнту 0,8 в зв`язку з поданням позовної заяви в електронному вигляді через систему «Електронний суд».

Вирішуючи питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, про які заявлено позивачем в позовній заяві, судом приймається до уваги наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Разом з тим, у позовній заяві позивачем не вказано, яким чином було визначено орієнтовний розмір витрат на правничу допомогу (21 000 грн), чи є заявлена сума гонораром адвоката у фіксованому розмірі, або вона складається з вартості окремих послуг; якщо адвокат надає послуги погодинно, то не зазначено вартість години роботи адвоката, кількість годин, які орієнтовно будуть витрачені адвокатом на надання певної послуги; не додано договір з адвокатом Неволіним Ю.О., з якого можна було б встановити, яким чином визначена форма оплати послуг зазначеного адвоката та їх вартість.

За таких обставин, суд констатує, що саме по собі зазначення в позовній заяві про очікуваний розмір витрат на правову допомогу (21 000 грн), не є розрахунком суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи в розумінні ч. 1 ст. 124 ГПК України.

Згідно ч. 2 ст. 124 ГПК України, у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Враховуючи вищевказане, суд відмовляє у відшкодуванні судових витрат позивача на професійну правничу допомогу.

Керуючись статтями 129, 232-233, 236-238, 240, 252 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "НАУКОВО ВИРОБНИЧА ФІРМА "ТЕХВАГОНМАШ" (адреса 39627, м. Кременчук, проспект Полтавський, 2-Д, ) на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ПАРКАН ЮА» (адреса: 49101, Дніпро, вул. Миколи Руденка 60-Б, ) 70 599,01 грн інфляційних втрат; 975,93 грн судового збору.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

4. В іншій частині вимог в задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Східного апеляційного господарського суду в порядку та строки, встановлені статтями 256 - 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя І.І. Пушко