ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року

м. Київ

cправа № 916/101/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Зуєва В.А. (головуючого), Берднік І.С., Міщенка І.С.

секретаря судового засідання - Дерлі І.І.

за участю представників учасників:

офісу ГП - Томчук М.О.

позивача - не з`явився

відповідача - 1 - не з`явився

відповідача - 2 - не з`явився

третьої особи - не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Мельниченко"

на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.02.2025 (у складі колегії суддів: Богацька Н.С. (головуючий), Діброва Г.І., Принцевська Н.М.)

та рішення Господарського суду Одеської області від 26.06.2024 (суддя Литвинова В.В.)

за позовом заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Одеської обласної державної адміністрації

до: 1. Нижньодністровського національного природного парку

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Мельниченко"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Державне спеціалізоване підприємство "Ліси України"

про визнання договору недійсним та усунення перешкод у користуванні

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст та підстави позовних вимог

1.1. 04.01.2024 заступник керівника Одеської обласної прокуратури (далі - Прокурор) звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом в інтересах держави в особі Одеської обласної державної адміністрації (далі - Одеська ОДА) до Нижньодністровського національного природного парку (далі також Парк, Відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Мельниченко" (далі - ТОВ "Мельниченко", Відповідач-2, Скаржник) та просив суд:

- визнати недійсним договір про співпрацю у сфері рекреаційної діяльності №3-Р, укладений 31.05.2018 між Парком та ТОВ "Мельниченко" (далі - Договір);

- усунути перешкоди власнику - державі в особі Одеської ОДА у користуванні та розпорядженні майном шляхом зобов`язання ТОВ "Мельниченко" привести у попередній стан лісові ділянки Біляївського лісництва філії "Одеське лісове господарство" ДП "Ліси України" в кварталі 35 виділу 1 та кварталі 34 виділу 2 (кадастрові номери земельних ділянок 512800000:01:001:0040, 512800000:01:001:2235) Одеського району Одеської області шляхом демонтажу ряду будівель та споруд, перелік яких наведено у прохальній частині позовної заяви.

1.2. Позов Прокурора обґрунтований наступним:

- визначені Договором місця короткострокового відпочинку знаходяться на землях державної власності лісогосподарського призначення, які перебувають у постійному користуванні філії "Одеське лісове господарство" ДП "Ліси України" та належать до земель державного лісового фонду, розпорядження якими має здійснювати виключно Одеська ОДА;

- Договір укладено за відсутності згоди власника земельної ділянки (Одеської ОДА) та постійного користувача (ДП "Ліси України");

- Парк не є уповноваженим суб`єктом на розпорядження землями державної власності лісогосподарського призначення;

- укладення Договору, яким передбачено, зокрема, розміщення п`ятдесяти місць відпочинку з можливістю здійснення облаштування таких місць (пункти 2.3.9, 2.4.3 Договору) за відсутності згоди власника земельної ділянки (Одеської ОДА) та постійного користувача (ДП "Ліси України") порушує інтереси держави у збереженні та раціональному використанні земель лісогосподарського призначення державної власності;

- Договір укладено за відсутності Проекту організації території Нижньодністровського національного природного парку, тобто Парк діяв у порушення приписів частини третьої статті 14, частини третьої статті 21 Закону України "Про природно-заповідний фонд України", пункту 2.3 Положення про рекреаційну діяльність у межах територій та об`єктів природно-заповідного фонду України, чим допустив здійснення рекреаційної діяльності за відсутності визначення та обґрунтування заходів щодо її провадження;

- ТОВ "Мельниченко" на визначених Договором місцях короткострокового відпочинку здійснило самочинне будівництво - забудову берегів рукава Глибокий Турунчук річки Турунчук.

1.3. Обґрунтовуючи підстави для представництва інтересів держави в особі Одеської ОВА Прокурор зазначив, що остання, маючи відповідні повноваження та будучи обізнаною про виявлені порушення, не вжила заходів задля їх усунення, зокрема не зверталася до суду з відповідним позовом.

2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

2.1. Рішенням Господарського суду Одеської області від 26.06.2024, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.02.2025, позов Прокурора задоволено повністю. При ухваленні вказаних рішень суди виходили з обґрунтованості та доведеності позовних вимог.

2.2. ТОВ "Мельниченко" не погодилося з зазначеними рішенням та постановою і скористалося правом їх касаційного оскарження.

3. Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

3.1. У своїй касаційній скарзі Відповідач-2 просить Суд скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 26.06.2024 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.02.2025 і прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

3.2. Доводами касаційної скарги ТОВ "Мельниченко" визначило застосування судами першої та апеляційної інстанцій при ухваленні оскаржуваних судових рішень норм статті 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України у їх взаємозв`язку зі статтею 216 Цивільного кодексу України без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 02.02.2021 у справі №925/642/19, від 03.12.2021 у справі №906/1061/20, від 27.01.2020 у справі № 761/26815/17, від 21.09.2021 у справі № 904/1907/15.

Крім того Скаржник зазначає про застосування судами норми статті 23 Закону України "Про прокуратуру" без урахування висновку про її застосування, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.

Підставами касаційного оскарження, передбаченими пунктом 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, ТОВ "Мельниченко" визначило ненадання судами належної правової оцінки:

- факту припинення Договору 31.12.2022, що, за твердженням Скаржника, прямо впливає на ефективність обраного Прокурором способу захисту;

- додатку № 1 до Договору, з якого вбачається наявність вже існуючих місць для відпочинку ще на момент його укладення, що впливає на спосіб приведення спірних земельних ділянок у попередній стан та в цілому свідчить про неналежного відповідача за такою позовною вимогою внаслідок недоведення факту побудови спірних споруд саме ТОВ "Мельниченко".

3.3. Правом надати Суду відзив на касаційну скаргу та додаткові пояснення учасники справи не скористалися.

4. Розгляд справи Верховним Судом

4.1. Касаційне провадження у справі відкрито 29.04.2025 на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України та водночас зупинено до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду рішень у справі № 908/2388/21.

4.2. Ухвалою від 22.05.2025 задоволено відповідну заяву Скаржника та зупинено виконання рішення Господарського суду Одеської області від 26.06.2024 до закінчення перегляду справи № 916/101/24 в касаційному порядку.

4.3. 17.12.2025 Великою Палатою Верховного Суду було ухвалено постанову у справі № 908/2388/21, повний текст якої оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень 12.02.2026.

4.4. Верховний Суд ухвалою від 19.02.2026 поновив касаційне провадження у справі та призначив її до розгляду у судовому засіданні 18.03.2026. При цьому учасникам справи запропоновано надати письмові пояснення з урахуванням правової позиції, сформованої у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 908/2388/21, до 02.03.2026. Вказаним правом учасники справи не скористалися, що не перешкоджає розгляду справи.

4.5. Відповідно до положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З огляду на зупинення касаційного провадження у справі, з метою дотримання єдності судової практики, а також врахування позиції Великої Палати Верховного Суду у справі № 908/2388/21 при ухваленні судового рішення, колегія суддів розглядає справу в розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для забезпечення можливості реалізації учасниками справи відповідних процесуальних прав.

5. Обставини, встановлені судами попередніх інстанцій

5.1. Нижньодністровський національний природний парк створений указом Президента України від 13.11.2008 № 1033 "Про створення Нижньодністровського національного природного парку" на території Білгород-Дністровського, Біляївського та Овідіопольського районів Одеської області. Указом визначено площу земель Парку - 21 311,1 га.

Відповідно до зазначеного указу Президента України спірні земельні ділянки включено до складу Парку без вилучення у землекористувача. Натомість у постійне користування з вилученням Парку надано лише квартали 24, 28, 29.

5.2. Відповідно до пункту 1.1 Положення про Нижньодністровський національний природний парк, затвердженого Наказом Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України від 31.08.2020 № 114 (далі Положення), Парк є територією природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, розташований на території Білгород-Дністровського, Біляївського та Овідіопольського районів Одеської області.

Парк є бюджетною, неприбутковою, природоохоронною, рекреаційною, культурно-освітньою, науково-дослідною установою і входить до складу природно-заповідного фонду України, охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення та використання (пункт 1.2 Положення).

Парк є юридичною особою, має самостійний баланс, рахунки у відділенні Державної казначейської служби України і утримується за рахунок коштів державного бюджету. Парк має печатку із зображенням Державного герба України та своїм найменуванням, штампи та офіційну емблему, що реєструються в установленому порядку, та бланки (пункт 1.3 Положення).

Загальна площа Парку становить 21 311,1 га земель, у тому числі 3 700 га земель, що надаються у постійне користування Парку та 17611,1 га земель, що включаються до його складу без вилучення у землекористувачів (пункт 1.6 Положення).

Парк створено з метою збереження, відтворення та раціонального використання типових та унікальних природних комплексів пониззя Дністра, що мають важливе природоохоронне, наукове, естетичне, рекреаційне та оздоровче значення (пункт 2.1 Положення).

Основними завданнями Парку є: збереження цінних природних, ландшафтних та історико-культурних комплексів та природних об`єктів пониззя річки Дністра, насамперед видів тваринного і рослинного світу та природних оселищ, занесених до Червоної книги України та міжнародних Червоних списків, міжнародних природоохоронних територій; створення умов для організованого туризму, відпочинку та інших видів рекреаційної діяльності в природних умовах з додержанням режиму охорони заповідних комплексів та об`єктів; організація та здійснення науково-дослідних робіт, у тому числі, з вивчення природних комплексів та їх змін в умовах рекреаційного використання, розроблення та впровадження наукових рекомендацій з питань охорони навколишнього природного середовища, відтворення окремих видів флори та фауни, відтворення порушених екосистем, управління та ефективного використання природних ресурсів, організації та проведення моніторингу ландшафтного та біологічного різноманіття; проведення екологічної освітньо- виховної роботи (пункт 2.2 Положення).

5.3. Як вбачається з матеріалів справи, 31.05.2018 між Парком та ТОВ "Мельниченко" (до - ТОВ "Хозяюшка") укладено договір про співпрацю у сфері рекреаційної діяльності. Як зазначено у пункті 1.1 Договору, його укладено з метою організації, розвитку та функціонування рекреаційної діяльності у межах територій Парку, а також для проведення спільної освітньо-виховної, культурно-виховної та науково- дослідної діяльності.

Пунктом 2.3 Договору на ТОВ "Мельниченко" покладено обов`язки, зокрема дотримуватись вимог законодавства України при виконанні будь-яких робіт на території Парку; вживати всіх необхідних заходів щодо недопущення забруднення та засмічення території Парку, додержання вимог техніки пожежної безпеки, режиму охорони території Парку, тощо відвідувачами, яких супроводжує ТОВ "Мельниченко"; облаштувати за власні кошти місця короткострокового відпочинку рекреантів з екологічно чистих матеріалів у повній відповідності до вимог режиму територій Парку, зокрема утримуватись від спорудження конструкцій, що носили б ознаки капітального будівництва.

Відповідно до пункту 2.4 Договору ТОВ "Мельниченко" має право, зокрема, самостійно за власні кошти організовувати та проводити заходи з метою благоустрою території Парку, які не суперечать вимогам чинного законодавства, за попереднім узгодженням з адміністрацією Парку; отримувати плату від відвідувачів за супроводження та користування облаштованими місцями відпочинку під час короткострокового відпочинку рекреантів у відповідності до наданої Парком карти та маршруту згідно з додатком № 1.

Додатком 1 до Договору є картосхема з зазначенням облаштованих місць короткострокового відпочинку.

Таблицею 1 до Договору визначені координати облаштованих місць короткострокового відпочинку на Глибокому Турунчуці.

5.4. Пунктом 6.1 Договору сторони обумовили строк його дії - до 31.12.2022.

5.5. 20.10.2022 Одеська ОДА звернулася до обласної прокуратури з листом щодо розгляду відомостей, наведених у акті робочої групи від 16.09.2022, створеної на виконання розпорядження голови Одеської ОДА від 21.07.2022 з метою перевірки фактів, викладених у депутатському зверненні народного депутата України Леонова О.О. від 28.06.2022. З вказаного акта робочої групи вбачається, що на виконання Договору, укладеного між ТОВ "Хозяюшка" та Парком 31.05.2028, на земельній ділянці вздовж берегової лінії розташовані містки, альтанки, дерев`яні будинки. При цьому паспорти прив`язки тимчасових споруд робочій групі не надано.

5.6. У подальшому в рамках кримінального провадження, розпочатого 30.01.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого статтею 356 Кримінального кодексу України 27.04.2023, дізнавачем проведено огляд місця події: земельних ділянок з кадастровими номерами :01:001:2235, яка розташована на правому березі річки Глибокий Турунчук, та :01:001:0040, яка розташована на лівому березі річки Глибокий Турунчук. Вказаним оглядом місця події встановлено, що на визначених Договором місцях короткострокового відпочинку ТОВ "Мельниченко" здійснило будівництво ряду будівель та споруд (дерев`яні будиночки з причалами, туалети, помости, альтанки, кунги тощо).

5.7. Також факт забудови берегів Глибокого Турунчука підтверджується наявними у справі фотознімками з сервісу "Google maps" та не заперечується учасниками справи.

5.8. Так само учасники справи не заперечують, що визначені Договором місця відпочинку знаходяться на землях державної власності лісогосподарського призначення, які перебували і перебувають на даний час у постійному користуванні філії "Одеське лісове господарство" ДП "Ліси України" та належать до земель державного лісового фонду. При цьому вказаною філією дозволів на укладення договорів, погоджень, які надають право користування вищезазначеними ділянками, не надавалося, як і добровільної відмови чи згоди на вилучення земельних ділянок з кадастровими номерами 512800000:01:001:0040 та 512800000:01:001:2235.

При цьому, не зважаючи на те, що квартали 34, 35 Біляївського лісництва оголошені територією природно-заповідного фонду України - Нижньодністровського національного природного парку, вказане ніяким чином не обмежує право власності держави на землі лісогосподарського призначення.

5.9. З урахуванням вищенаведеного суди попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних рішень виснували, що Парк не є уповноваженим суб`єктом на розпорядження землями державної власності лісогосподарського призначення, а укладення ним Договору за відсутності згоди власника земель порушує інтереси держави у їх збереженні та раціональному використанні.

5.10. Суди також встановили, що Проект організації території Парку вперше затверджено наказом Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України від 24.02.2023 № 112 "Про затвердження Проекту організації території Нижньодністровського національного природного парку, охорони, відтворення та рекреаційного використання його природних комплексів і об`єктів", що вбачається, зокрема, з наявного у матеріалах справи листа Міндовкілля від 18.07.2023 № 25/2-11/11556-23.

Тобто Проект організації території Парку затверджений вже по закінченню дії Договору.

5.11. Так само Парком не складалися та не затверджувалися інші програми та плани здійснення діяльності Відповідачем-2 на спірних земельних ділянках.

5.12. Наведене, за доводами Прокурора, є достатньою підставою для задоволення його позовних вимог.

6. Позиція Верховного Суду

6.1. Заслухавши суддю-доповідача, присутнього у судовому засіданні Прокурора, дослідивши наведені у касаційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування господарськими судами норм матеріального і дотримання норм процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

6.2. Предметом касаційного оскарження є постанова суду апеляційної інстанції та рішення місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог Прокурора про визнання недійсним з моменту укладання Договору про співпрацю у сфері рекреаційної діяльності та усунення перешкод державі у користуванні та розпорядженні майном шляхом зобов`язання ТОВ "Мельниченко" привести у попередній стан лісові ділянки шляхом демонтажу розміщених на них будівель та споруд.

6.3. Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

6.4. Касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження. При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, статтею 287 Господарського процесуального кодексу України, що визначені самим скаржником, покладається на нього. Про це Верховний Суд послідовно зазначав у постановах від 17.01.2023 у справі № 910/20309/21, від 01.05.2024 у справі № 910/9635/22, від 14.01.2025 у справі № 910/21871/21, від 18.02.2026 у справі № 908/206/24.

6.5. Статтею 13 Конституції України закріплено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

6.6. У відповідності до частин першої та другої статті 5 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" державній охороні і регулюванню використання на території України підлягають: навколишнє природне середовище як сукупність природних і природно-соціальних умов та процесів, природні ресурси, як залучені в господарський обіг, так і невикористовувані в економіці в даний період (земля, надра, води, атмосферне повітря, ліс та інша рослинність, тваринний світ), ландшафти та інші природні комплекси.

Особливій державній охороні підлягають території та об`єкти природно-заповідного фонду України й інші території та об`єкти, визначені відповідно до законодавства України.

6.7. Преамбулою до Закону України "Про природно-заповідний фонд України" визначено, що природно-заповідний фонд становлять ділянки суші і водного простору, природні комплекси та об`єкти яких мають особливу природоохоронну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність і виділені з метою збереження природної різноманітності ландшафтів, генофонду тваринного і рослинного світу, підтримання загального екологічного балансу та забезпечення фонового моніторингу навколишнього природного середовища.

Відповідно до частини першої статті З Закону України "Про природно-заповідний фонд України" до природно-заповідного фонду України належать природні території та об`єкти - природні заповідники, біосферні заповідники, національні природні парки, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища.

За статтею 7 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

Землі природно-заповідного фонду України, а також землі територій та об`єктів, що мають особливу екологічну, наукову, естетичну, господарську цінність і є відповідно до статті 6 цього Закону об`єктами комплексної охорони, належать до земель природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення

На землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням.

Межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно- заповідного фонду

Відповідно до частини п`ятої статті 8 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" збереження території та об`єктів природно-заповідного фонду забезпечується шляхом додержання вимог щодо охорони територій та об`єктів природно-заповідного фонду під час здійснення господарської, управлінської та іншої діяльності, розробки проектної і проектно-планувальної документації, землевпорядкування, лісовпорядкування, проведення екологічних експертиз.

Згідно зі статтею 9 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" території та об`єкти природно-заповідного фонду з додержанням вимог, встановлених цим Законом та іншими актами законодавства України, можуть використовуватися: у природоохоронних цілях; у науково- дослідних цілях; в оздоровчих та інших рекреаційних цілях; в освітньо - виховних цілях; для потреб моніторингу навколишнього природного середовища.

Встановлені частиною першою цієї статті основні види використання, а також заготівля деревини, лікарських та інших цінних рослин, їх плодів, сіна, випасання худоби, мисливство, рибальство та інші види використання можуть здійснюватися лише за умови, що така діяльність не суперечить цільовому призначенню територій та об`єктів природно-заповідного фонду, встановленим вимогам щодо охорони, відтворення та використання їх природних комплексів та окремих об`єктів.

Статтею 20 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" встановлено статус і завдання національних природних парків. Зокрема, національні природні парки є природоохоронними, рекреаційними, культурно- освітніми, науково-дослідними установами загальнодержавного значення, що створюються з метою збереження, відтворення і ефективного використання природних комплексів та об`єктів, які мають особливу природоохоронну, оздоровчу, історико-культурну, наукову, освітню та естетичну цінність. Ділянки землі та водного простору з усіма природними ресурсами та об`єктами вилучаються з господарського використання і надаються національним природним паркам у порядку, встановленому цим Законом та іншими актами законодавства України. До складу територій національних природних парків можуть включатися ділянки землі та водного простору інших землевласників та землекористувачів.

На національні природні парки покладається виконання таких основних завдань: збереження цінних природних та історико-культурних комплексів і об`єктів; створення умов для організованого туризму, відпочинку та інших видів рекреаційної діяльності в природних умовах з додержанням режиму охорони заповідних природних комплексів та об`єктів; проведення наукових досліджень природних комплексів та їх змін в умовах рекреаційного використання, розробка наукових рекомендацій з питань охорони навколишнього природного середовища та ефективного використання природних ресурсів; проведення екологічної освітньо-виховної роботи.

За змістом статті 22 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" рекреаційна діяльність на території національних природних парків організовується спеціальними підрозділами адміністрації парків, а також іншими підприємствами, установами та організаціями на підставі угод з адміністрацією парку.

6.8. За наведеного нормативно-правового врегулювання суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що Парк не є уповноваженим суб`єктом на розпорядження землями державної власності лісогосподарського призначення. Тому Верховний Суд погоджується, що укладення Договору, яким передбачено розміщення біля п`ятдесяти місць короткострокового відпочинку з можливістю здійснення облаштування таких місць за відсутності згоди власника земельної ділянки (Одеська ОДА) та постійного користувача (ДП "Ліси України") порушує інтереси держави у збереженні та раціональному використанні земель лісогосподарського призначення державної власності.

6.9. Відповідно до частин першої-третьої статті 21 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" (у редакції, чинній як на момент укладення Договору, так і на час розгляду справи судами) на території національних природних парків з урахуванням природоохоронної, оздоровчої, наукової, рекреаційної, історико- культурної та інших цінностей природних комплексів та об`єктів, їх особливостей встановлюється диференційований режим щодо їх охорони, відтворення та використання згідно з функціональним зонуванням: заповідна зона - призначена для охорони та відновлення найбільш цінних природних комплексів, режим якої визначається відповідно до вимог, встановлених для природних заповідників; зона регульованої рекреації - в її межах проводяться короткостроковий відпочинок та оздоровлення населення, огляд особливо мальовничих і пам`ятних місць; у цій зоні дозволяється влаштування та відповідне обладнання туристських маршрутів і екологічних стежок; тут забороняються рубки лісу головного користування, промислове рибальство, мисливство, інша діяльність, яка може негативно вплинути на стан природних комплексів та об`єктів заповідної зони; зона стаціонарної рекреації - призначена для розміщення готелів, мотелів, кемпінгів, інших об`єктів обслуговування відвідувачів парку; тут забороняється будь-яка господарська діяльність, що не пов`язана з цільовим призначенням цієї функціональної зони або може шкідливо вплинути на стан природних комплексів та об`єктів заповідної зони і зони регульованої рекреації; господарська зона - у її межах проводиться господарська діяльність, спрямована на виконання покладених на парк завдань, знаходяться населені пункти, об`єкти комунального призначення парку, а також землі інших землевласників та землекористувачів, включені до складу парку, на яких господарська та інша діяльність здійснюється з додержанням вимог та обмежень, встановлених для зон антропогенних ландшафтів біосферних заповідників.

На території зони регульованої рекреації, стаціонарної рекреації та господарської зони забороняється будь-яка діяльність, яка призводить або може призвести до погіршення стану навколишнього природного середовища та зниження рекреаційної цінності території національного природного парку.

Зонування території національного природного парку, рекреаційна та інша діяльність на його території провадяться відповідно до Положення про національний природний парк та Проекту організації території національного природного парку, охорони, відтворення та рекреаційного використання його природних комплексів і об`єктів, що затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища.

Згідно з частиною третьою статті 14 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" з метою визначення та обґрунтування заходів щодо провадження відповідно до законодавства та вимог міжнародних договорів природоохоронної, науково-дослідної, рекреаційної, господарської діяльності, охорони, відтворення та використання природних комплексів та об`єктів, які передбачається здійснити протягом п`яти років, а також стратегії розвитку об`єкта природно-заповідного фонду на десять років розробляється проект організації території об`єкта природно-заповідного фонду.

6.10. Відповідно до пункту 2.3 Положення про рекреаційну діяльність у межах територій та об`єктів природно-заповідного фонду України, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 22.06.2009 № 330 (чинного на момент укладення Договору про співпрацю), рекреаційна діяльність організовується відповідно до функціонального зонування та проектів організації території національних природних парків (НПП) і регіональних ландшафтних парків (РЛП), охорони, відтворення та рекреаційного використання їхніх природних комплексів і об`єктів, проектів організації території біосферних заповідників та охорони їх природних комплексів, а також проектів утримання та реконструкції парків -пам`яток садово-паркового мистецтва, проектів організації території зоопарків, дендропарків тощо.

6.11. Водночас, як встановили суди за наявними у справі доказами, станом на момент укладення Договору Проект організації території Парку затверджений не був. Так згідно листа Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України від 18.07.2023 такий проект було вперше затверджено 24.02.2023 наказом цього міністерства № 112, тобто вже після закінчення дії Договору.

6.12. За таких обставин колегія суддів погоджується з викладеними у оскаржуваних судових рішеннях висновками про те, що, укладаючи Договір про співпрацю, Парк діяв з порушенням приписів частини третьої статті 14, частини третьої статті 21 Закону України "Про природно-заповідний фонд України", пункту 2.3 Положення про рекреаційну діяльність у межах територій та об`єктів природно-заповідного фонду України, та при цьому допустив здійснення рекреаційної діяльності за відсутності визначення та обґрунтування заходів щодо її провадження.

6.13. При цьому Суд також бере до уваги, що Договір укладено за відсутності будь-яких інших програм та планів, погоджених з центральним органом виконавчої влади в галузі охорони навколишнього природного середовища, що судами попередніх інстанцій обґрунтовано визнано однією з підстав для його недійсності. Адже за змістом пунктів 3.1 та 3.4 Положення про рекреаційну діяльність у межах територій та об`єктів природно-заповідного фонду України рекреаційна діяльність у межах територій та об`єктів такого фонду організовується спеціальними адміністраціями установ природно-заповідного фонду, а також підприємствами, установами, організаціями, яким підпорядковані ці території та об`єкти. Такі підприємства, установи, організації, у свою чергу, здійснюють рекреаційну діяльність у межах цих територій та об`єктів за власними програмами та планами, погодженими з: центральним органом виконавчої влади в галузі охорони навколишнього природного середовища - щодо територій та об`єктів загальнодержавного значення; територіальними органами центрального органу виконавчої влади в галузі охорони навколишнього природного середовища - щодо територій та об`єктів місцевого значення.

6.14. Водночас, як вбачається з матеріалів справи, зокрема з листа Парку від 13.07.2023, програми та плани на здійснення ТОВ "Хозяюшка" (а у подальшому ТОВ "Мельниченко") Парком не складалися та, відповідно, центральним органом виконавчої влади в галузі охорони навколишнього природного середовища не погоджувались.

6.15. В такий спосіб Парк при підписанні Договору не мав жодного наукового обґрунтування (висновку) про підстави здійснення рекреаційної діяльності в межах ввіреної території, про конкретні способи та механізми її організації, про вплив такої діяльності на існуючі природні комплекси Парку, про дозволені місця для здійснення рекреації.

Тобто така рекреаційна діяльність взагалі не мала плану її виконання та будь-якої програми, яка б містила наукове обґрунтування та методи втілення рекреації.

6.16. За наведених вище обставин, тобто за відсутності погоджених планів та програм для здійснення рекреаційної діяльності, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що Парком неправомірно передано земельні ділянки по обидва береги Глибокого Турунчука на користь ТОВ "Мельниченко", та зазначає наступне.

6.17. Відповідно до частини першої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Загальні підстави недійсності правочину встановлені статті 215 Цивільного кодексу України. Так згідно з частиною першою цієї статті підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною третьою цієї ж статті встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

6.18. Колегія суддів відхиляє доводи Скаржника про неналежність обраного Прокурором способу захисту з огляду на закінчення строку дії Договору, оскільки закінчення дії правочину не виключає можливості визнання його недійсним з моменту укладення у зв`язку з невідповідністю вимогам законодавства. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, зокрема, від 01.08.2018 у справі № 229/2962/17, від 05.06.2019 у справі № 709/1684/16, від 27.11.2019 у справі № 530/1450/16.

6.19. Оскільки Договір про співпрацю укладено з порушенням вимог земельного, лісового та природоохоронного законодавства, а його виконання призводить до заподіяння шкоди та незворотних змін природного екологічного стану об`єкта природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, а саме Парку, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що вказаний Договір підлягає визнанню недійсним.

6.20. Щодо доводів Скаржника про неефективність обраного Прокурором способу захисту у зв`язку з відсутністю, на його думку, позовних вимог про застосування наслідків недійсності правочину колегія суддів зазначає наступне.

Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, та прямо зазначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Як встановили суди у цій справі № 916/101/24, укладений Договір прямо порушує інтереси держави в особі Одеської ОДА та укладений сторонами стосовно майна, яке їм не належало.

При цьому приписи екологічного законодавства, зокрема про природно-заповідний фонд, та відповідна судова практика були чіткими і зрозумілими, тому повинні були бути дотримані сторонами Договору при його укладенні з урахуванням принципів розумності, добросовісності та справедливості, які є фундаментальними засадами цивільного права України (стаття 3 Цивільного кодексу України), а також з огляду на розумну обачність.

Водночас, на думку Суду, Прокурор у цій справі намагається досягти правової визначеності, яка полягає у спростуванні встановленої законодавством презумпції правомірності Договору, який, за висновками судів, прямо порушує вимоги Цивільного кодексу України та Закону України "Про природно-заповідний фонд".

В такий спосіб задоволення позову позбавляє сторони Договору можливості в подальшому посилатися як на зобов`язально-правовий характер відносин між ними, так і на правомірність своєї поведінки у процесі його укладення та виконання.

Натомість, враховуючи, що Прокурор, який звернувся до суду в інтересах Одеської ОДА, яка також заперечує дійсність Договору та погоджується з тим, що він порушує права держави, оскільки укладений стосовно її майна, фактично не може оцінити ті наслідки, які підлягають застосуванню, в силу свого процесуального статусу та статусу Позивача як заінтересованої особи, а не сторони цього Договору.

Водночас, з огляду на порушення прав держави, Прокурор послався на необхідність застосування статті 391 Цивільного кодексу України. У такому випадку, на думку Суду, це не є поєднанням зобов`язально-правових та негаторних вимог та не суперечить висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 16.07.2025 у справі № 910/2389/23, оскільки усунення перешкод у користуванні майном відбувається на користь особи, що не є стороною зобов`язальних відносин.

6.21. У свою чергу, укладення Договору надало можливість ТОВ "Мельниченко" використовувати земельну ділянку для розміщення спірних будівель та споруд. При цьому факт забудови прямо визнається самим ТОВ "Мельниченко" у процесуальних документах по справі.

6.22. За таких обставин позовна вимога Прокурора у цій справі про усунення перешкод власнику (державі) у користуванні та розпорядженні лісовими ділянками шляхом демонтажу Відповідачем ряду будівель та споруд правильно задоволена судами попередніх інстанцій.

6.23. Крім того, таке правозастосування до спірних правовідносин норм матеріального права спростовує доводи Скаржника про неефективність обраного Прокурором способу захисту порушеного права держави.

6.24. Відповідно до частин другої та третьої статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків та застосування інших, передбачених законом, способів.

6.25. Оскільки заволодіння громадянами та юридичними особами землями прибережної захисної смуги (берегова лінія річки Глибокий Турунчук), водоохоронної зони, а також землями під об`єктами природно-заповідного фонду є законодавчо неможливим, то зайняття спірних земельних ділянок, що входять до прибережної захисної смуги та одночасно знаходяться під об`єктом природно-заповідного фонду, є порушенням приписів Земельного кодексу України та Водного кодексу України, тому їх треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі власник земельної ділянки прибережної захисної смуги може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку. Такі висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13, від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14, від 04.02.2020 у справі № 911/3574/17, від 04.02.2020 у справі № 911/3579/17, від 04.02.2020 у справі № 911/3311/17, від 04.02.2020 у справі № 911/3897/17, від 05.02.2020 у справі №911/3310/17, від 03.09.2020 у справі №911/3449/17.

6.26. Позивач вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. При цьому поняття перешкод у реалізації прав користування і розпорядження є загальним поняттям і може включати не лише фактичну відсутність доступу до земельної ділянки та можливості використати її за цільовим призначенням, а й будь-які інші неправомірні дії порушника прав, а також рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, договори, інші правочини, у зв`язку з якими розпорядження і користування майном ускладнене або повністю унеможливлене.

6.27. При визначенні законного володільця спірного майна необхідно враховувати, що право власності держави або територіальної громади на обмежені в обороті об`єкти установлене законом, тому не потребує доказування правового титулу.

6.28. За обставинами справи ефективним та належним способом захисту порушеного права є пред`явлення до суду з метою усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом приведення земельної ділянки у попередній стан шляхом демонтажу будівель та споруд.

Такий спосіб захисту у повному обсязі відповідає критерію ефективності, адже співвідноситься зі змістом права, за захистом якого звертається позивач, характером порушення цього права та спричиненими цим порушенням наслідками.

Про необхідність застосування саме такого способу захисту щодо територій та об`єктів природно-заповідного фонду України зазначено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 22.06.2022 у справах № 752/3089/19, 752/3093/19.

6.29. Щодо доводів Скаржника про те, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використані усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності, колегія суддів зазначає наступне.

6.30. Якщо об`єкт побудовано на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети та/або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, такий об`єкт підлягає обов`язковому (безальтернативному) знесенню. В інших випадках знесенню передує встановлення можливості перебудови об`єкта будівництва. Такі висновки містять постанови Верховного Суду від 24.06.2020 у справі № 320/5880/18 та від 19.09.2023 у справі №911/1406/20.

Як доведено матеріалами справи та не заперечується самим Скаржником, спірні будівлі та споруди збудовані ТОВ "Мельниченко" на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, а також без жодного документа, який дає право на розміщення відповідних будівель та споруд, що є обв`язкою (безальтернативною) підставою для задоволення позову шляхом зобов`язання здійснити демонтаж спірних будівель та споруд.

6.31. Як послідовно та неодноразово висновувала Велика Палата Верховного Суду (зокрема, постанови від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22, від 17.12.2025 у справі № 908/2388/21, до розгляду якої було зупинено касаційне провадження у цій справі), належним способом захисту прав власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, є вимога про знесення об`єкта самочинного будівництва відповідно до частини четвертої статті 376 Цивільного кодексу України. Зазначений спосіб захисту відповідає характеру правопорушення, є таким, що встановлений законом, реально захищає та відновлює права та інтереси позивача. Належними відповідачами за вимогою про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва є саме ті особи, які чинять перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою.

Зважаючи на наведену усталену практику суду касаційної інстанції та зважаючи на встановлені судами обставини справи, саме ТОВ "Мельниченко" є належним відповідачем за пред`явленою Прокурором у цій справі позовною вимогою про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом зобов`язання демонтувати на спірних земельних ділянках будівлі та споруди.

6.32. Також не можуть слугувати підставами для скасування оскаржуваних судових рішень посилання Відповідача-2 на неправильне застосування Закону України "Про прокуратуру", оскільки судами попередніх інстанцій при його застосування дотримано як вимоги процесуального права, так і судової практики.

6.33. В такий спосіб обґрунтування касаційної скарги ТОВ "Мельниченко" не спростовують зазначених висновків судів першої та апеляційної інстанцій, не доводять недотримання ними норм матеріального і процесуального права, зводяться виключно до незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями та до спонукання Суду переоцінити встановлені обставини всупереч статті 300 Господарського процесуального кодексу України, тому не є підставами для їх скасування.

7. Висновки Верховного Суду

7.1. Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

7.2. Згідно з частинами першою, другою статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

7.3. За змістом пункту 1 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

7.4. За частиною першою статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частина друга цієї ж статті застерігає від скасування правильного по суті і законного рішення з одних лише формальних міркувань.

7.5. За таких обставин колегія суддів вважає, що оскаржувані постанова суду апеляційної інстанції та рішення місцевого господарського суду є законними та обґрунтованими, тому підлягають залишенню без змін з урахуванням мотивів цієї постанови.

7.6. За правилами статті 332 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не встановлює примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Про зупинення виконання або зупинення дії судового рішення постановляється ухвала. Суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

У цій справі 916/101/24 ухвалою Верховного Суду від 22.05.2025 задоволено заяву Скаржника та зупинено виконання рішення Господарського суду Одеської області від 26.06.2024 до закінчення перегляду справи в касаційному порядку.

Зробивши висновок про залишення касаційної скарги ТОВ "Мельниченко" без задоволення, а оскаржуваних судових рішень без змін, Верховний Суд поновлює їх виконання.

8. Розподіл судових витрат

8.1. Судовий збір за подання касаційної скарги відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на заявника.

Керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317, 332 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Мельниченко" залишити без задоволення.

2. Постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.02.2025 та рішення Господарського суду Одеської області від 26.06.2024 у справі № 916/101/24 залишити без змін.

3. Поновити виконання рішення Господарського суду Одеської області від 26.06.2024 у справі № 916/101/24.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Зуєв

Судді І. Берднік

І. Міщенко