ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2026 року Справа № 918/1066/25

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Мамченко Ю.А., суддя Хабарова М.В. , суддя Мельник О.В.

при секретарі судового засідання Кульчин Д.А.,

за участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_1., Гаврильчик М.А.

відповідача: Ткач О.М.

розглянувши апеляційні скарги відповідача - Березнівської міської ради на рішення Господарського суду Рівненської області від 20.01.2026 року, повне рішення складено 26.01.2026 року, та додаткове рішення Господарського суду Рівненської області від 02.02.2026 року, повне рішення складено 02.02.2026 року, у справі №918/1066/25 (суддя Н.Церковна)

за позовом ОСОБА_1 (м.Березне Рівненської області)

до відповідача Березнівської міської ради Рівненської області (м.Березне Рівненської області)

про визнання додаткової угоди до договору оренди землі укладеною

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 20.01.2026 року у справі №918/1066/25 задоволено позов ОСОБА_1 до Березнівської міської ради Рівненської області про визнання додаткової угоди до договору оренди землі укладеною.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що Березнівською міською радою було допущено порушення принципів добросовісності, справедливості та розумності, оскільки дії відповідача фактично були направлені на неможливість дотримання прав менш захищеної сторони, якою у спірних правовідносинах є фізична особа ОСОБА_1 . Натомість, позивач дотримався вимог законодавства, які регламентують його поведінку, необхідну для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а, отже, позивача слід вважати таким, що набув право «правомірного очікування».

При цьому, суд першої інстанції врахував, що у даному випадку укладення договору оренди землі на новий строк в порядку реалізації переважного права орендаря на укладення договору оренди на новий строк шляхом судового розгляду такої вимоги не застосовуються положення абзацу 4 Розділу Перехідні положення Закону України «Про оренду землі». Натомість, за загальним правилом дії законів у часі застосуванню підлягає стаття 33 Закону про оренду в редакції, чинній на момент звернення з такою вимогою, адже вказівки про інше положення законодавства не містять.

Додатковим рішенням Господарського суду Рівненської області від 02.02.2026 року у справі №918/1066/25 задоволено заяву ОСОБА_1 про стягнення з Березнівської міської ради Рівненської області судових витрат на професійну правничу допомогу в сумі 50000 грн. Задовольняючи заяву позивача суд першої інстанції врахував наявність доказів на підтвердження наданих послуг, а також виходив з критерію співмірності та неминучості судових витрат, які поніс позивач захищаючи своє право.

Не погоджуючись із рішенням та додатковим рішенням відповідач у встановлений процесуальний строк подав скарги до Північно-західного апеляційного господарського суду, в якій просить скасувати рішення господарського суду Рівненської області від 20.01.2026 року у даній справі та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Оскаржуючи додаткове рішення апелянт просить скасувати додаткове рішення господарського суду Рівненської області від 02.02.2026 року у даній справі та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Обґрунтовуючи скаргу на рішення відповідач зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував всі обставини справи, прийнявши рішення з порушенням норм матеріального права. На думку скаржника, суд безпідставно застосував до спірних правовідносин невірні норми права, а також оскаржуване рішення містить посилання на норми Господарського кодексу України, який втратив чинність 28.08.2025 року.

Апелянт наголошує, що позивач обрав неналежний спосіб захисту своїх прав, звернувшись до господарського суду з позовом про визнання додаткової угоди до договору оренди землі укладеною, оскільки рішення органу місцевого самоврядування про поновлення договору оренди не було прийнято. Скаржник також звертає увагу, що договір оренди землі укладений з позивачем 01.11.2024 року на один рік, проте суд першої інстанції визнав укладеною додаткову угоду до договору оренди землі від 2025 року строком на 10 років.

Апелянт вважає помилковим застосування судом до спірних правовідносин норми статті 33 Закону України ««Про оренду землі», оскільки у даному випадку застосуванню підлягає саме стаття 126-1 ЗК України щодо поновлення договорів оренди землі. При цьому, поновлення договорів оренди земель державної та комунальної власності в процедурі, зазначеній в статті 126-1 ЗК України, за загальним правилом заборонено. Таким чином, в позові належить відмовити з огляду на те, що поновлення договорів оренди землі здійснюється на умовах, визначених такими договорами, за правилами, чинними на момент їх укладення.

Відповідач вважає, що доводи позивача про порушення органом місцевого самоврядування законодавства є безпідставним, оскільки учасники, які наділені гарантованим конституційним правом забезпечувати вирішення питань місцевого значення, реалізовують своє право на здійснення місцевого самоврядування у відповідності до діючих норм законодавства. За таких обставин в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Не погоджуючись із додатковим рішенням апелянт наголошує, що заявлена до відшкодування витрат на правничу допомогу, не була підтверджена документально до прийняття додаткового рішення, оскільки жодних документів, які підтверджують факт оплати гонорару позивачем до суду не надано.

Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи у складі: головуюча суддя Мамченко Ю.А., суддя Мельник О.В., суддя Хабарова М.В.

Ухвалою від 19.02.2026 року відкрито апеляційне провадження у даній справі №918/1066/25 на рішення Господарського суду Рівненської області від 20.01.2026 року, а ухвалою від 24.02.2026 року відкрито апеляційне провадження на додаткове рішення від 02.02.2026 року. Крім того, ухвалено, апеляційну скаргу Березнівської міської ради на додаткове рішення Господарського суду Рівненської області від 02.02.2026 року у справі №918/1066/25 розглядати в межах одного апеляційного провадження зі скаргою на рішення від 20.01.2026 року.

25.02.2026 року від ОСОБА_1 надійшов відзив, у якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідач вважає, що суд першої інстанції правомірно оцінив належний спосіб захисту порушеного права. З огляду на те, що орендар має преважне право на поновлення договору оренди на новий строк, належним способом захисту є саме визнання укладеною додаткової угоди. Позивач наголошує, що вчинив всі необхідні дії для продовження орендних відносин, корім того станом на даний час продовжує користуватись земельною ділянкою та сплачувати орендну плату. Наголошує, що будь якого рішення щодо відмови йому в укладенні договору чи укладенні договору міська рада не прийняла.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 23.03.2026 року повернуто заяву ОСОБА_3 про зміну (доповнення) заходів забезпечення позову.

У судовому засіданні апеляційної інстанції 23.03.2026 року представник скаржника підтримав апеляційні скарги в повному обсязі та просив скасувати рішення суду першої інстанції. Представник позивача та позивач заперечили проти задоволення апеляційних скарг, просили суд відмовити у їх задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши матеріали справи, доводи в обґрунтування апеляційної скарги, в межах вимог, передбачених ст.269 ГПК України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як стверджено матеріалами справи, 10.03.2010 року за наслідком проведених земельних торгів (аукціону) ОСОБА_1. придбав у Березнівської міської ради право оренди земельної ділянки, площею 0,0042 га, кадастровий номер :01:005:0235, розташовану за адресою: м.Березне, вул.Андріївська (район автовокзалу), нотаріально завірено договір купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

02.07.2010 року ОСОБА_1. та Березнівська міська рада уклали договір оренди земельної ділянки, межі якої визначено в натурі (на місцевості), терміном на 10 років з переважним правом на поновлення договору на тих самих умовах та на новий строк. На земельній ділянці позивачем влаштовано благоустрій території, встановлено об`єкт торгівлі, з дозволу міської ради підведені комунікації: світло, водопостачання, каналізація. Згідно рішень Березнівської міської ради «Про поновлення договору оренди землі» №725 від 11.08.2020 року, №415 від 03.08.2021 року даний договір оренди поновлявся відповідно на 1 рік в 2020 і в 2021 роках.

Згідно рішень Березнівської міської ради «Про поновлення договору оренди землі» №9764 від 16.08.2022 року, №1080 від 15.08.2023 року, №1570 від 22.10.2024 року сторонами укладались нові договори оренди землі відповідно в 2022, 2023, 2024 роках.

За умовами пункту 1 договору оренди землі від 01.11.2024 року орендодавець, відповідно до рішення Березнівської міської ради від 22.10.2024 року №1570 «Про поновлення договору оренди землі ОСОБА_1» надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку з кадастровим номером :01:005:0235, яка знаходиться за адресою: вулиця Андріївська (біля автовокзалу), місто Березне, Рівненський район, Рівненська область.

Відповідно до пункту 7 договір укладено на 1 (один) рік. Після закінчення строку дії договору орендар має переважне право поновити його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Договір підписано міським головою Березнівської міської ради як орендодавцем та ОСОБА_1 як орендарем, скріплено відтиском печатки органу місцевого самоврядування.

З матеріалів справи вбачається, що 25.09.2025 року ОСОБА_1 звернувся до Березнівської міської ради з листом-повідомленням про поновлення договору оренди.

У вказаному листі позивач зазначає, що відповідно до пункту 7 договору оренди землі від 01.11.2024 року, укладеним між ОСОБА_1 та Березнівською міською радою, передбачено, що після закінчення строку договору оренди орендар має переважне право поновлення його на новий строк, попередивши письмово про намір продовжити його дію (т.1, а.с.23).

ОСОБА_1. у вказаному листі наголошує, що право оренди земельної ділянки було придбано ним на аукціоні 10.03.2010 року за 55000 грн (орієнтовно 7000 дол.США), нотаріально завірено договір купівлі-продажу права оренди земельної ділянки, укладено договір оренди землі від 22.07.2010 року терміном на 10 років з переважним правом на поновлення даного договору на тих самих умовах. Після закінченню терміну договору оренди вчасно подавалися листи- повідомлення про поновлення договору. Згідно рішень Березнівської міської ради «Про поновлення договору оренди землі» №725 від 11.08.2020 року, №415 від 03.08.2021 року, №764 від 16.08.2022 року, №1080 від 15.08.2023 року, №1570 від 22.10.2024 року даний договір оренди землі поновляється на 1 рік. Щорічний орендний платіж сплачується вчасно і в повному розмірі за найвищою ставкою податкового законодавства 12% від нормативно-грошової оцінки. На земельній ділянці влаштовано благоустрій території, встановлено об`єкт торгівлі, з дозволу міської ради підведені комунікації: світло, водопостачання, каналізація (2012 рік).

ОСОБА_1. у листі просив, відповідно до статті 33 Закону України «Про оренду землі», поновити договір оренди землі на новий строк, межі якої визначено в натурі (на місцевості), площею 0,0042 га, кадастровий номер :01:005:0235, розташовану за адресою: Рівненська область, Рівненський район, м.Березне, вул.Андріївська,59а (біля автовокзалу). Новий строк просить встановити максимально можливий (прийнятний) для Березнівської міської ради, оскільки малі терміни оренди не сприяють розвитку позитивного бізнес-клімату в тяжкий воєнний стан та створюють додаткові витрати та стрес.

До листа додано, зокрема, проєкт додаткової угоди, за умовами якого ОСОБА_1. виклав пункт 7 договору оренди в наступній редакції:

«Договір укладено на 10 (десять) років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновити його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію» (т.1, а.с.24).

Згідно з розпорядженням Березнівської міської ради від 10.10.2025 №213 «Про скликання пленарного засідання 71 сесії Березнівської міської ради Рівненського району Рівненської області VШ скликання» дане питання винесено на розгляд чергової сесії, яка відбулася 21.10.2025 року.

Відповідно до проєкту рішення передбачено: «Поновити договір оренди землі від 01.11.2024 року, укладений з громадянином ОСОБА_1, строком на 1 (один) рік для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (03.07) (для встановлення торгівельного кіоску №8), площею 0,0042 га, кадастровий номер :01:005:0235 за адресою: вул.Андріївська (біля автовокзалу), м.Березне, Рівненський район, Рівненська область».

Також, згідно з вищезазначеним проєктом рішення Березнівського міського голову уповноважено укласти та підписати договір оренди землі за умови виконання громадянином ОСОБА_1 вимоги Березнівської міської ради про усунення правопорушення у сфері благоустрою від 02.10.2025 № вих.1037/02-01-25 (т.1, а.с.29).

В ході розгляду питання на пленарному засіданні сімдесят першої сесії Березнівської міської ради «Про поновлення договору оренди землі ОСОБА_1» не набрало необхідної кількості голосів, депутатами Березнівської міської ради проєкт рішення не підтримано.

Листом від 23.10.2025 року Березнівська міська рада повідомила ОСОБА_3, що в ході розгляду питання не набрало необхідної кількості голосів, відповідно рішення «Про поновлення договору оренди землі ОСОБА_1» не прийнято (т.1, а.с.38).

Матеріалами справи стверджено, що 22.10.2025 року ОСОБА_1. звернувся до Березнівської міської ради із клопотанням про повторний розгляд заяви про поновлення договору оренди (т.1, а.с.37).

Березнівська міська рада у відповідь листом №вих.02-01-21/825 від 31.10.2025 року повідомила, що постійні комісії міської ради на своїх засіданнях рішень не приймають. Згідно з частиною 1 статті 52 Регламенту за результатами вивчення і розгляду питань постійні комісії міської ради готують висновки і рекомендації. На пленарному засіданні сімдесят першої сесії міської ради у питанні «Про поновлення договору оренди землі ОСОБА_1» доповідачем визначено Мельника С. В., в.о. начальника відділу з питань екології та природних ресурсів міської ради, котрий, в свою чергу, надав інформацію присутнім відповідно до поданої Вами заяви по даному питанні та супровідних документів. Проте питання рішення «Про поновлення договору оренди землі ОСОБА_1» не прийнято, оскільки не набрало відповідної кількості голосів депутатів. Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (т.1, а.с.39).

Матеріали справи містять лист Березнівської міської ради від 03.11.2025 року №вих.1163/02-01-29 про закінчення договору оренди земельної ділянки, у якому рада повідомляє про закінчення договору оренди земельної ділянки загальною площею 0,0042 га, яка розташована за адресою: вул. Андріївська (біля автовокзалу), м.Березне. Термін дії договору до 01.11.2025 року. Згідно з пунктом 30 договору оренди земельної ділянки від 01.11.2024 року дія договору припиняється у разі: закінчення строку, на який його було укладено. Після припинення договору орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду. На території повинні бути відсутні будь-які об`єкти нерухомого майна, споруди чи інші матеріальні елементи, що перешкоджають поверненню ділянки у первісному стані. У зв`язку із припиненням дії договору оренди, просимо здійснити підписання акта приймання-передачі та повернення земельної ділянки у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому вона була передана в оренду, протягом 10 календарних днів з моменту отримання цього повідомлення, за адресою: вул.Київська, 10 а, м.Березне (кабінет №9). У разі ігнорування вимог щодо повернення земельної ділянки, Березнівська міська рада буде звертатися до Національної поліції України для фіксації факту самовільного зайняття земельні ділянки відповідно до статті 197-1 Кримінального кодексу України (т.1,а.с.45).

Матеріалами справи стверджено, що 04.11.2025 року ОСОБА_1. подав ще одне клопотання про повторний розгляд на сесії Березнівської міської ради листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі або заключення нового договору оренди до якого долучив проект договору оренди землі.

10.11.2025 року ОСОБА_1 звернувся до Березнівської міської ради із клопотанням долучення до клопотання про повторний розгляд заяви про поновлення договору оренди землі завірений належним чином проект договору оренди землі (т.1, а.с.46).

Вважаючи своє право порушеним ОСОБА_1. звернувся до господарського суду Рівненської області із позовом, у якому просив суд визнати додаткову угоду до договору оренди землі, кадастровий номер :01:005:0235, розташовану за адресою: м.Березне, вул.Андріївська (район автовокзалу) в редакції з істотними умовами, визначеними сторонами під час процедури їх погодження, укладеною. У випадку, якщо суд дійде висновку про неможливість продовження договору шляхом укладення додаткової угоди, - визнати новий договір оренди землі, кадастровий номер :01:005:0235, розташовану за адресою: м.Березне, вул.Андріївська (район автовокзалу) укладеним (поновленим).

Як вже зазначалось, Господарський суд Рівненської області рішенням від 20.01.2025 року у справі №918/1066/25 задоволив позов та визнав укладеною додаткову у году в редакції:

«Додаткова угода

до договору оренди від 01 листопада 2025 року

м. Березне від « » 2025 року

Орендодавець (уповноважена ним особа) Березнівська міська рада Рівненського району Рівненської області, в особі міського голови Пилипчука Руслана Петровича, що діє на підставі Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», керуючись абзацом першим статті 30 Закону України «Про оренду землі», частиною першою статті 651 Цивільного кодексу України з одного боку

Та Орендар - ОСОБА_1, який діє на підставі паспорта НОМЕР_1 , виданого Березнівським РВ УМВС України в Рівненській області 29.03.2001 року, ідентифікаційний номер фізичної особи НОМЕР_2 з іншої сторони дійшли до взаємної згоди про внесення змін до договору оренди землі площею 0,0042 га (кадастровий номер :01:005:0235) на підставі статей 32-2, 33 Закону України «Про оренду землі» та згідно з рішенням Березнівської міської ради від______ №

«Про поновлення договору оренди землі» уклали угоду про наступне:

1. Пункт 7 викласти в такій редакції:

«Договір укладено на 10 (десять) років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновити його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію».

Реквізити та підписи сторін

Орендодавець

Березнівська міська рада

в особі Березнівського міського голови

Пилипчука Руслана Петровича

Підпис _______________

М.П. (за наявності печатки)

Орендар

ОСОБА_1

Підпис _______________

М.П. (за наявності печатки)» (т.2, а.с.15-24).

Враховуючи вищевикладені обставини справи, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, у статті 15 Цивільного кодексу України (надалі в тексті - ЦК України) закріплено право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способи захисту права встановлені статтею 16 ЦК України.

За положеннями ч.ч.1,2 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною 2 цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці (пункт 6); вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами (пункт 13); інші справи у спорах між суб`єктами господарювання (пункт 15).

За змістом статті 3 Господарського кодексу України (далі - ГК України) (в редакції чинній на момент укладення правочину) під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, яка здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватися і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність). Діяльність негосподарюючих суб`єктів, спрямована на створення і підтримання необхідних матеріально-технічних умов їх функціонування, що здійснюється за участю або без участі суб`єктів господарювання, є господарчим забезпеченням діяльності негосподарюючих суб`єктів.

При цьому, колегія суддів відхиляє посилання апелянта на застосування норм ГК України, який втратив чинність, як на підставу скасування рішення суду першої інстанції, оскільки застосування у даному випадку ГК України в сукупності із іншими нормами стосується визначення юрисдикції даного спору, зокрема, в ретроспективі на час існування орендних відносин між сторонами.

Ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є: наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції. Аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 року у справі № 904/1083/18.

Водночас, за змістом частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Критеріями розмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі, як правило, є фізична особа). Разом із цим, критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

Визначаючи юрисдикцію спору, необхідно зважати як на суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлені вимоги, характер спірних правовідносин, так і на відповідний суб`єктний склад учасників у цій справі. Такі висновки викладені в постанові Верховного Суду від 10.05.2023 року у справі №920/343/22.

У даній справі позивач, звернувся до суду як фізична особа, до Березнівської міської ради щодо визнання укладеним договору оренди земельної ділянки для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (код КВЦПЗД - 03.07), кадастровий номер :01:005:0235, яка знаходиться в м. Березне по вул. Андріївська.

Відповідно до статті 55 ГК України суб`єктами господарювання визнаються, зокрема, громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які зареєстровані відповідно до закону як підприємці, та здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що чинне законодавство не виділяє такого суб`єкта права власності як фізична особа-підприємець та не містить норм щодо права власності фізичної особи- підприємця. Отже, суб`єктом права власності визнається саме фізична особа, яка може бути власником будь-якого майна, крім майна, що не може перебувати у власності фізичної особи. При цьому, правовий статус фізичної особи-підприємця не впливає на правовий режим майна, що перебуває у його власності.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 15.05.2018 року у справі №920/1275/16 та від 13.03.2024 року №925/989/22.

Враховуючи зазначене, судом першої інстанції правомірно встановлено, що даний спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Вирішуючи даний спір по суті, апеляційний суд приймає до уваги, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування базового рівня, статус та повноваження яких визначаються Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Згідно зі ст.80 Земельного кодексу (надалі в тексті - ЗК України) суб`єктами права власності на землю є громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності

Відповідно до ч.1 ст.116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно зі ст.84 ЗК України, у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

В силу приписів ч.1 ст.122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, є сільські, селищні, міські ради в межах повноважень, визначених законом (ч.2 ст.4 Закону України «Про оренду землі»).

Переглядаючи рішення у даній справі, колегія суддів зауважує, що набуття права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності та передача в оренду таких земельних ділянок здійснюються на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Колегією суддів встановлено, що передача земельної ділянки в оренду здійснена за результатами проведених земельних торгів (аукціону) у 2010 році.

За приписами ст.ст.125,126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст.627 ЦК України, визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписами ст.792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Відповідно до ст.13 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі - це договір за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Статтею 31 Закону України «Про оренду землі» визначено, зокрема, що дія договору припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.

16.01.2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» (а відповідні положення пункту 8 з урахуванням прикінцевих та перехідних положень - з 16.07.2020 року), яким стаття 33 Закону про оренду землі, що регулювала спірні правовідносини, викладена у новій редакції.

Розділ IX «Перехідні положення» Закону України «Про оренду землі» доповнений абзацами третім і четвертим такого змісту:

«Договори оренди земельних ділянок приватної власності, а також земельних ділянок державної або комунальної власності, на яких розташовані будівлі, споруди, що перебувають у власності орендаря, укладені до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», у разі їх продовження (укладення на новий строк) мають містити умови, передбачені статтею 33 цього Закону та статтею 126-1 Земельного кодексу України (далі - ЗК України).

Правила, визначені статтею 126-1 ЗК України щодо поновлення договорів оренди землі, поширюються на договори оренди землі, укладені або змінені після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», а поновлення договорів оренди землі, укладених до набрання чинності зазначеним Законом, здійснюється на умовах, визначених такими договорами, за правилами, чинними на момент їх укладення».

Стаття 58 Конституції України закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.

Відповідно за змістом статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31.08.2021 року у справі №903/1030/19 зазначила, що частини п`ята та шоста статті 33 Закону України «Про оренду землі» встановлюють загальне та спеціальне правила продовження орендних правовідносин.

За загальним правилом, викладеним у частині п`ятій статті 33 Закону України «Про оренду землі», орендодавець у місячний строк із дня отримання листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі з проєктом відповідної додаткової угоди їх розглядає, за потреби узгоджує з орендарем істотні умови договору, може повідомити орендаря про наявність обґрунтованих заперечень проти поновлення договору оренди землі, а за відсутності таких заперечень - вирішує поновити договір оренди землі (таке рішення потрібне лише щодо земель державної та комунальної власності) й укладає з орендарем відповідну додаткову угоду.

Спеціальне правило, викладене у частині шостій статті 33 Закону України «Про оренду землі», розраховане на випадки, коли орендодавець, який отримав від орендаря, наприклад, в останній день строку договору оренди землі лист-повідомлення про поновлення цього договору з проектом відповідної додаткової угоди, протягом одного місяця після закінчення строку договору оренди землі не надіслав орендареві заперечень щодо такого поновлення, а орендар продовжив добросовісно користуватися земельною ділянкою. У такому разі орендодавець позбавлений можливості узгоджувати з орендарем нові істотні умови договору оренди землі, що вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були, без прийняття орендодавцем земель державної та комунальної власності окремого рішення про таке поновлення.

Отже, статтею 33 Закону України «Про оренду землі» було визначено загальну процедуру дій орендаря та орендодавця за наявності наміру поновити договір оренди землі, за якої завершення процедури поновлення договору полягало в укладенні додаткової угоди (за згодою сторін чи за судовим рішенням).

Водночас Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» істотно змінено редакцію статті 33 Закону України «Про оренду землі», яка тепер стосується лише переважного права орендаря (частини перша-п`ята статті 33 Закону України «Про оренду землі»). Поновлення ж договору (частина шоста попередньої редакції статті 33) тепер регулюється статтею 126-1 ЗК України.

При цьому відповідно до абзацу 4 розділу IX «Перехідні положення» Закону України «Про оренду землі» правила, визначені статтею 126-1 ЗК України щодо поновлення договорів оренди землі, поширюються на договори оренди землі, укладені або змінені після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», а поновлення договорів оренди землі, укладених до набрання чинності зазначеним Законом, здійснюється на умовах, визначених такими договорами, за правилами, чинними на момент їх укладення.

Поняття «поновлення договору оренди», про яке йдеться в абзаці 4 розділу IX «Перехідні положення» Закону України «Про оренду землі» базується саме на положеннях статті 126-1 ЗК України, що пов`язує можливість поновлення існуючого договору з наявністю у цьому договорі обов`язкової умови про його поновлення. У разі наявності такої умови договір поновлюється на такий самий строк і на таких саме умовах.

Укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі), яке передбачене частиною першою статті 33 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», базується на встановленому законом переважному праві добросовісного орендаря та надає сторонам при застосуванні цієї процедури можливість змінювати істотні умови договору.

Тому поняття «поновлення договору оренди», про яке йдеться у абзаці 4 розділу IX «Перехідні положення» Закону України «Про оренду землі» та поняття «поновлення договору оренди», яке містилось у Законі України «Про оренду землі» у попередній редакції, є змістовно різними.

Відповідно до правовідносин щодо процедури укладення договору оренди землі на новий строк в порядку реалізації переважного права орендаря на укладення договору оренди на новий строк шляхом судового розгляду такої вимоги не є застосовними положення абзацу 4 Розділу Перехідні положення Закону України «Про оренду землі». Натомість за загальним правилом дії законів у часі застосуванню підлягає стаття 33 Закону про оренду в редакції, чинній на момент звернення з такою вимогою, адже вказівки про інше положення законодавства не містять.

Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 23.11.2023 року у справі №906/1314/21.

Як вбачається з матеріалів справи орендні відносини між сторонами тривали з 2010 року, а останній договір оренди землі укладений між позивачем та відповідачем 01.11.2024 року строком на 1 рік, підписаний уповноваженими особами.

Згідно положень статті 33 Закону України «Про оренду землі», що була чинною на момент укладення договору оренди, після закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки відповідно до умов договору, має за інших рівних умов переважне право на поновлення договору.

У разі поновлення договору оренди землі на новий строк його умови можуть бути змінені за згодою сторін.

Письмове заперечення здійснюється листом-повідомленням.

В силу положень статті 33 Закону України «Про оренду землі» після закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк.

Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до закінчення строку дії договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніш як за один місяць до закінчення строку дії договору оренди землі. У разі смерті орендодавця до закінчення строку дії договору оренди землі орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це спадкоємця земельної ділянки протягом одного місяця з дня, коли йому стало відомо про перехід права власності на земельну ділянку.

До листа-повідомлення про укладення договору оренди землі на новий строк орендар додає проект договору. При укладенні договору оренди землі на новий строк його умови можуть бути змінені за згодою сторін.

У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється.

Орендодавець у місячний строк розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом договору оренди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і в разі відсутності заперечень укладає договір оренди. За наявності заперечень орендодавця щодо укладення договору оренди землі на новий строк орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1. 25.09.2025 року, у визначений положеннями ст.33 Закону України «Про оренду землі» та пунктом 7 Договору оренди землі від 01.11.2024 року строк, звернувся до орендаря із листом-повідомленням про намір продовжити орендні відносини. При цьому, очікуючи, що його звернення буде розглянуто та новий договір укладено з 01.11.2025 року, до вказаного листа позивачем додано проект додаткової угоди, згідно якого ОСОБА_1. просив п.7 поновленого договору оренди від 01.11.2025 року викласти в новій редакції та змінити строк дії договору оренди землі.

У пункті 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2021 року у справі №903/1030/19 зазначено, що положення частин 5 та 6 статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачаються два різні механізми продовження орендних правовідносин - загальний та спеціальний.

За загальним правилом, визначеним частиною п`ятою цієї статті, орендодавець після отримання від орендаря листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі разом із проєктом додаткової угоди протягом одного місяця розглядає таку пропозицію, за потреби узгоджує з орендарем істотні умови договору та, за відсутності обґрунтованих заперечень, приймає рішення про поновлення договору і укладає відповідну додаткову угоду.

Натомість спеціальне правило, передбачене частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі», застосовується у випадку, коли орендодавець після отримання відповідного повідомлення орендаря протягом одного місяця після закінчення строку договору не висловив заперечень щодо його поновлення, а орендар продовжив добросовісно користуватися земельною ділянкою. У такому разі договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах без прийняття орендодавцем окремого рішення.

Як стверджено матеріалами справи та не заперечується сторонами будь-якого рішення щодо відмови у продовженні договору оренди міська рада не прийняла. Тобто своїми діями фактично усунулась від обов`язку щодо погодження запропонованих орендарем умов або обґрунтованої відмови.

Пункти 41 та 43 цієї ж постанови Великої Палати Верховного Суду містять висновок про те, що єдиним механізмом оформлення продовження орендних правовідносин є укладення додаткової угоди, передбаченої частинами третьою, п`ятою-восьмою та одинадцятою статті 33 Закону України «Про оренду землі», що підтверджує змістовну єдність усіх приписів цієї статті.

Отже, статтею 33 Закону України «Про оренду землі» визначено загальну процедуру дій орендаря та орендодавця у разі наміру поновити договір оренди землі, завершення якої полягає в укладенні додаткової угоди - за згодою сторін або на підставі судового рішення.

Таким чином, положення частин першої-п`ятої статті 33 Закону підлягають застосуванню у їх системному та хронологічному взаємозв`язку.

Відповідно до частини четвертої статті 33 Закону України «Про оренду землі» при укладенні договору оренди землі на новий строк його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати або інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється.

Отже, зміст наведеної норми свідчить, що поновлення договору оренди землі можливе лише за умови досягнення сторонами згоди щодо його істотних умов. За відсутності такої згоди, у тому числі з боку орендодавця, переважне право орендаря на укладення договору оренди на новий строк припиняється.

Норми щодо переважного права орендаря спрямовані виключно на забезпечення пріоритету його інтересів перед іншими особами та не надають йому права вимагати укладення договору на новий строк за відсутності згоди орендодавця зі зміненими умовами.

Аналогічний правовий висновок викладений у пунктах 8.25 - 8.27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.01.2022 року у справі №143/591/20, у якій зазначено, що юридичним фактом, з яким закон пов`язує поновлення договору оренди землі, є досягнення сторонами згоди щодо всіх істотних умов такого договору.

Отже, власник земельної ділянки має право висловлювати заперечення щодо поновлення договору оренди, зокрема у частині умов його використання та інших істотних умов договору.

При цьому, відмова, а також наявне зволікання в укладенні нового договору оренди землі можуть бути оскаржені в суді.

Так, згідно з п.34 ч.1 ст.26 вказаного Закону - виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин.

У постановах Верховного Суду від 20.05.2020 року у справі №905/650/19, від 15.05.2019 року у справі №912/1984/17, від 15.05.2019 року у справі №912/3810/16 суд касаційної інстанції акцентував увагу на необхідності врахування під час розгляду спорів у подібних правовідносинах презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних правовідносин.

Суд зауважував, що відповідно до ст.3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом ч.3 ст.509 цього Кодексу. Отже, законодавець, задекларувавши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Саме тому у конкретних правовідносинах, зокрема щодо поновлення (продовження) договору оренди землі на підставі ст. 33 Закону України «Про оренду землі», добросовісність орендодавця по суті становить гарантію дотримання прав менш захищеної сторони, якою у спірних правовідносинах є орендар.

У межах розумної та добросовісної поведінки орган державної влади чи місцевого самоврядування як орендодавець, що представляє власника у спірних правовідносинах, може взагалі відмовити орендарю в укладенні договору, повідомивши його про наявність належних підстав для цього, зокрема про рішення орендодавця як власника більш розумно розпорядитись землею (в тому числі виставити право оренди на торги), чи вказавши на неналежне виконання орендарем умов договору.

Якщо ж власник такого рішення не прийняв, то за змістом ст.3 ЦК України та ст.33 Закону України «Про оренду землі» орган державної влади чи місцевого самоврядування (власник) зобов`язаний провести з орендарем добросовісні переговори, тобто добросовісно спробувати досягти домовленостей з орендарем: запропонувати, наприклад, конкретний розмір орендної плати, інший строк оренди тощо.

Адже орендар, який добросовісно виконував свої обов`язки за договором оренди землі, має законодавчо передбачене переважне право перед іншими особами на продовження цих орендних правовідносин, а також право укласти договір оренди на новий строк.

Якщо орган державної влади чи місцевого самоврядування знехтував обов`язком добросовісно провести переговори (наприклад, явно безпідставно відмовив в укладенні договору), то слід виходити з того, що такий орган зловживає своїм правом, порушуючи цим законні права орендаря.

Судовий захист в таких випадках передбачено лише для особи, яка належним чином виконувала свої обов`язки за договором та добросовісно використовувала належні їй права, тому орендодавець не може посилатися на свій захист на обставини, які свідчать про ухилення ним від проведення переговорів, та на власну недобросовісну поведінку, протиставляючи її легітимним прагненням та належній поведінці орендаря; водночас і орендар, що належно діяв, не може бути позбавлений можливості реалізації свого права на продовження орендних відносин, передбаченого законом, в тому числі через судовий захист. Інакше передбачене ч.9 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» право орендаря оскаржити відмову, а також наявне зволікання в укладенні нового договору оренди землі матиме лише декларативний характер та не призведе до відновлення порушеного права.

Вказані правові висновки викладено у постанові судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.11.2023 року у справі №906/1314/21.

Як встановлено судами, позивач дотримався вимог законодавства, які регламентують його поведінку, необхідну для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, тому останній може вважатись таким, що набув право «правомірного очікування».

Однак, незважаючи на відсутність порушень орендарем умов договору оренди земельної ділянки протягом існування орендних відносин між сторонами з 2010 року, вчасної сплати орендарем орендної плати та виконання усіх умов договору, Березнівська міська рад знехтувала своїм обов`язком добросовісно провести переговори, не пропонуючи жодних умов орендарю, не узгодила з орендарем істотні умови договору, якщо вважала, що вони були змінені (зокрема щодо строку дії договору), безпідставно не прийнявши жодного рішення щодо укладення договору на новий строк.

Апеляційний суд зазначає, що в розумінні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод до змісту поняття майно до об`єктів права власності можуть належати правомірні очікування/законні сподівання вчиняти певні дії відповідно до виданого державними органами дозволу. При цьому правомірні очікування/законні сподівання, у разі, коли вони дійсно мають місце, підлягають захисту навіть тоді, коли не порушено принцип юридичної визначеності.

У справі «Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії» Європейський суд з прав людини постановив, що статтю 1 Першого протоколу до Конвенції можна застосовувати для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. Правомірні очікування виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати таке рішення дійсним та розраховувати на певний стан речей.

Відтак, колегія суддів зазначає, що орендар вчасно реалізувавши своє переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк, подаючи заяву та проект додаткової угоди до договору оренди землі від 01.11.2024 року, не отримуючи жодних заперечень щодо умов додаткової угоди, правомірно очікував на її укладення та поновлення договору оренди ще на 10 років.

Оцінюючи редакцію заявленої додаткової угоди, яка подана позивачем, колегія суддів зазначає, що днем укладення спірної додаткової угоди є день набрання чинності рішенням суду (правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеним у постанові від 28.11.2023 року у справі №922/1307/22).

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що позивач звернувся до відповідача листом від 25.09.2025 року про поновлення договору оренди землі від 01.11.2024 року, вважаючи датою поновлення договору 01.11.2025 року, та одночасно до листа про поновлення договору додаючи проект внесення змін до договору, який він просив поновити з 01.11.2025 року.

Вказаним спростовуються посилання апелянта на невірну дату додаткової угоди, визначену судом першої інстанції.

З огляду на вказане, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди землі від 01.11.2025 року в редакції, зазначеній в резолютивній частині оскаржуваного рішення.

При цьому, відповідно до положень ст.122 ЗК України, п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» способом волевиявлення ради, яка здійснює право власності від імені відповідної територіальної громади щодо регулювання земельних відносин, є прийняття сесією відповідного рішення. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 05.06.2024 року у справі №910/5994/23, від 09.04.2024 року у справі №910/4930/23, від 06.08.2024 року у справі №912/300/23.

Чинне законодавство України не визначає форму заперечення орендодавця стосовно поновлення договору оренди за Законом України «Про оренду землі», як «не набрало відповідної кількості голосів». Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 27.09.2022 року у справі №912/1803/21, від 25.08.2020 року у справі №922/1188/19, від 06.12.2018 року у справі №910/18875/17.

Верховний Суд у постанові від 21.09.2022 року у справі №926/2720/21 узагальнив попередні висновки Верховного Суду та зазначив, що алгоритм вирішення спорів щодо застосування статті 33 Закону №161-XIV передбачає, серед іншого таке: якщо орендар (1) своєчасно, у строки встановлені законом або погоджені сторонами у договорі, звернувся до орендодавця щодо продовження дії договору після його закінчення, (2) надав проєкт договору (незалежно від того чи цей проект містив змінені умови, чи передбачав поновлення договору на тих самих умовах та на той самий строк), а (3) орендодавець у встановлений законом місячний термін не заперечив проти поновлення договору оренди землі, при цьому орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, а (4) орендодавець протягом одного місяця після закінчення строку договору не надіслав лист-повідомлення про заперечення у поновленні договору оренди землі, то суди повинні задовольнити позовні вимоги про визнання договору укладеним на той же самий строк та на тих же самих умовах.

Таким чином, вірним є висновок суду першої інстанції, що Березнівською міською радою було допущено порушення принципів добросовісності, справедливості та розумності, оскільки дії відповідача фактично були направлені на неможливість дотримання прав менш захищеної сторони, якою у спірних правовідносинах є фізична особа ОСОБА_1. Задоволення позову в цій справі має легітимну мету, яка полягає в забезпеченні права орендаря на правомірне користування орендованою земельною ділянкою.

Переглядаючи додаткове рішення, колегія судів зауважує, що судові витрати, відповідно до приписів статті 123 ГПК України, складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з приписами статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Представник позивача при розгляді справи в суді першої інстанції по суті до закінчення судових дебатів зазначав, про намір подання заяви про відшкодування адвокатських витрат та що попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат позивача складається із сплаченого судового збору та витрат в розмірі 50000 грн на професійну правничу допомогу.

В межах п`ятиденного строку, а саме 22.01.2026 року позивач подав до суду заяву про ухвалення додаткового рішення разом із доказами понесення відповідних витрат на професійну правничу допомогу.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 року №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При цьому, колегія суддів відхиляє посилання апелянта на відсутність доказів понесення витрат позивачем, оскільки факт понесення позивачем таких витрат підтверджуються копією договору про надання правничої допомоги від 13.12.2025 року, який укладено позивачем в якості клієнта із адвокатським бюро «Михайла Гаврильчика» та відповідно до якого гонорар становить 50000 грн (п.4.1.); актом виконаних робіт-послуг станом на 21.01.2026 року із описом наданих послуг на загальну суму 14000 грн; розрахунком №1 від 21.01.2026 року на загальну суму 50000 грн.

Апеляційний суд приймає до уваги, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, згідно з ч.8 ст.129 ГПК України, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

З огляду на вищевказане, суд першої інстанції правомірно встановив, що понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 50000 грн є обґрунтованими, підтвердженими доказами та такими, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Доводи апеляційних скарг розглянуто, порушених, невизнаних або оспорених прав чи інтересів скаржника не встановлено.

Матеріалами справи спростовуються доводи скаржника про неправомірність висновків суду першої інстанції щодо характеру правовідносин сторін, а одночасно і твердження про невмотивованість висновку про обґрунтованість заявленого позову, а тому рішення суду першої інстанції належить залишити без змін, а апеляційні скарги - без задоволення.

Статтею 74 ГПК України передбачено обов`язок кожної із сторін довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ст.86 ГПК України).

Отже, доводи скаржника, зазначені в апеляційних скаргах, апеляційним судом не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст.ст. 277, 278ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваних рішень, тому суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційних скарг, судові витрати понесені заявником, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст.34, 86, 232, 233, 240, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги Березнівської міської ради на рішення Господарського суду Рівненської області від 20.01.2026 року та додаткове рішення Господарського суду Рівненської області від 02.02.2026 року у справі №918/1066/25 залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.286-291 Господарського процесуального кодексу України.

3. Матеріали справи №918/1066/25 повернути до господарського суду Рівненської області.

Повна постанова складена "31" березня 2026 р.

Головуючий суддя Мамченко Ю.А.

Суддя Хабарова М.В.

Суддя Мельник О.В.