ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" березня 2026 р.м. Одеса Справа № 916/41/25
Господарський суд Одеської області у складі судді Литвинової В.В., за участю секретаря судового засідання Кочуровської К.О., розглянувши у відкритому засіданні справу

за позовом Головного управління ДПС в Одеській області

до:

відповідача-1- Товариства з обмеженою відповідальністю СТРАТЕКС БОРД ЕНД ПАЛП

відповідача-2 Компанії GME Stratex FZC (Об`єднані Арабські Емірати)

про визнання договору недійсним

за участю представників

позивача - Шумілова А.

від відповідача-1 - Білецький А.

07.01.2025 через підсистему Електронний суд Головне управління ДПС в Одеській області звернулось до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю СТРАТЕКС БОРД ЕНД ПАЛП та Компанії GME Stratex FZC, яким просить суд визнати недійсним укладений між відповідачами правочин від 11.10.2021 #ТІ5821SBUA.

Ухвалою від 08.01.2025 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та зупинено провадження у справі до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи №420/12471/22. Зобов`язано сторін повідомити суд про результати розгляду справи № 420/12471/22 для вирішення питання щодо поновлення провадження у справі.

Позивач подав 05.06.2025 клопотання про поновлення провадження у справі, посилаючись на те, що постановою Верховного Суду від 08.05.2025 у справі № 420/12471/22 касаційну скаргу Акціонерного товариства Державна продовольчо-зернова корпорація України залишено без задоволення. Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 травня 2022 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07 вересня 2023 року у справі № 420/12471/22 залишено без змін.

З огляду на викладене, суд ухвалою від 06.06.2025 поновив провадження у справі відповідно до ст. 230 ГПК України.

Крім того, цією ж ухвалою суд залишив позовну заяву без руху відповідно до ч. 11 ст. 176 ГПК України і встановив позивачу строк не більше п`яти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху усунути недоліки позовної заяви- надати до суду докази надіслання копії позову з додатками відповідачу-2; докази звернення до поліції та документальне підтвердження відкриття та на якій стадії перебуває кримінальне провадження.

11.06.2025, у встановлений строк, позивач через підсистему Електронний суд подав докази усунення недоліків позову: докази надіслання копії позову з додатками відповідачу-2; докази звернення до поліції та документальне підтвердження відкриття кримінального провадження 0000010 від 04.01.2025.

Щодо відомостей про те, на якій стадії перебуває зазначене кримінальне провадження, то позивач повідомив, що ним вживаються заходи щодо направлення запиту і такі докази будуть подані після отримання відповіді.

Враховуючи вищезазначене, суд ухвалою від 13.06.2025 продовжив розгляд справи № 916/41/25, призначив підготовче засідання на 17.12.2025. Крім того, суд зупинив провадження у справі до 17.12.2025, враховуючи, що місцезнаходження відповідача-2 Об`єднані Арабські Емірати, і необхідність повідомлення відповідача-2 про розгляд справи відповідно до Договору між Україною та ОАЕ від 26.11.2012 про взаємну правову допомогу у цивільних та комерційних справах.

З цією метою, суд зобов`язав Головне управління ДПС в Одеській області надати до суду належним чином (нотаріально) засвідчені переклади на англійську або арабську мову копії ухвали Господарського суду Одеської області від 13.06.2025 справі №916/41/25, позовної заяви та Доручення про вручення документів в двох примірниках - в термін до 02.07.2025. Також суд встановив відповідача строк для подання відзиву протягом 20 днів з дня отримання ухвали і за клопотанням позивача зобов`язав відповідачів до дня засідання надати суду для огляду оригінал договору від 11.10.2021 #ТІ5821SBUA з додатками, що ними не було виконано.

Відповідач-1 отримав ухвалу 13.06.2025 в електронному кабінеті, що підтверджується довідкою.

Крім того, 11.06.2025 позивач подав клопотання про залучення до матеріалів справи доказів: відповіді № 26873/5 від 20.05.2025 Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області, № 24506/5 від 07.05.2025 від Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, № 25180/5 від 12.05.2025 від Державної інспекції архітектури та містобудування України, № 30731/5 від 05.06.2025 від Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України. Крім того, позивач просить поновити строк на долучення доказів до позовної заяви, у зв`язку з тим, що під час подання такої, вказаних доказів ще не існувало, а отримання їх відбулось в рамках адміністративної справи № 420/36571/24.

Однак, в додатках до цього клопотання позивача відсутні зазначені докази, тому суд ухвалою від 13.06.2025 відмовив в задоволенні цього клопотання позивача.

01.07.2025 позивач подав до суду клопотання про продовження строку для виконання ухвали суду, але не менше ніж на 20 днів, оскільки необхідний час для внесення змін до кошторису для оплати послуг перекладача за договором про закупівлю послуг № 93-2025 від 30.06.2025.

Ухвалою від 02.07.2025 суд продовжив позивачу - Головному управлінню ДПС в Одеській області строк для виконання ухвали від 13.06.2025 у справі № 916/41/25 до 08.08.2025 включно.

Позивач у встановлений строк подав витребувані документи.

02.07.2025 відповідач-1, у встановлений строк, надіслав поштою до суду відзив, в якому просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що господарська операція за спірним договором є реальною; все ввезене на митну територію України за договором обладнання та будівельні матеріали, придбані Відповідачем -1 для запуску виробництва, тимчасово зберігаються за Договором відповідального зберігання від 12 січня 2022 року у ПрАТ "КАТРАН", на виробничих площах якого і планувався запуск виробництва.

Крім того, відповідач-1 вважає доводи позивача про те, що придбане за спірним договором обладнання насправді є металобрухтом та експлуатація його неможлива - встановлені шляхом візуального огляду, не підтверджуються жодними доказами, а тому такі твердження Позивача є необгрунтованими.

З огляду на вищезазначене, відповідач-1 вважає, що позивач не довів того, що спірний договір є удаваним.

16.07.2025 позивач подав клопотання про залучення до матеріалів справи доказів: відповіді № 26873/5 від 20.05.2025 Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області, № 24506/5 від 07.05.2025 від Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, № 25180/5 від 12.05.2025 від Державної інспекції архітектури та містобудування України, № 30731/5 від 05.06.2025 від Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України. Крім того, позивач просить поновити строк на долучення доказів до позовної заяви, у зв`язку з тим, що під час подання такої, вказаних доказів ще не існувало, а отримання їх відбулось в рамках адміністративної справи № 420/36571/24.

21.07.2026 позивач подав відповідь на відзив.

12.08.2025 позивач подав для залучення до матеріалів справи копію постанови слідчого Слідчого відділення ВП № 1 Одеського РУП № 2 ГУНП в Одеській області Кардашова М.В. від 28.02.2025, якою закрито кримінальне провадження, відомості про яке 07.01.2025 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000010 за ознаками кримінального правопорушення Товариством з обмеженою відповідальністю СТРАТЕКС БОРД ЕНД ПАЛП за ч. 3 ст. 358 КК України «Підроблення документів, печаток, штампів та бланків, збут чи використання підроблених документів, печаток, штампів».

Листом від 18.08.2025, після виходу судді з відпустки, суд надіслав до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), з метою повідомлення відповідача-2 про розгляд справи, судове доручення від 13.06.2025 для його подальшого скерування на адресу уповноваженого органу Об`єднаних Арабських Еміратів.

Підготовче засідання 17.12.2025 не відбулось через оголошення повітряної тривоги в м. Одесі в цей час, через що суд ухвалою від 17.12.2025 призначив підготовче засідання на 14.01.2026.

Ухвалою від 14.01.2026 розгляд справи відкладено на 25.02.2026. в засіданні 14.01.2026 суд прийняв до розгляду, відзив, відповідь на відзив та клопотання позивача про залучення доказів та поновив строк для їх подання.

22.01.2026 відповідач-1 подав заперечення.

Ухвалою від 25.02.2026 закрито підготовче провадження у справі, призначено розгляд справи по суті на 25.03.2026.

У постанові Верховного Суду від 08.07.2019 у справі №910/570/16 зазначено, що жодні норми процесуального законодавства та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, не містять вимоги щодо необхідності повідомлення іноземного суб`єкта господарювання про кожне наступне судове засідання зі справи шляхом направлення до компетентного органу іноземної держави судового доручення про вручення йому документів та у зв`язку з цим зупинення щоразу провадження у справі, оскільки це б приводило до порушення розумного строку розгляду справи (така ж позиція міститься у постановах Верховного Суду від 10.09.2018 у справі №910/6880/17, від 09.06.2020 у справі 910/3980/16).

Відповідно до п. 8 Роз`яснення Президії Вищого господарського суду України від 31.05.2002 № 04-5/608 "Про деякі питання практики розгляду справу за участю іноземних підприємств і організацій" зазначено, що суд може прийняти рішення навіть якщо не надійшло жодного підтвердження про вручення, якщо з дати направлення документа сплинув термін, який суддя визначив як достатній для даної справи і який становить щонайменше шість місяців.

Отже, з моменту направлення відповідачу-2, місцезнаходженням якого є ОАЕ, документів з метою повідомлення про розгляд справи, пройшло шість місяців, але відповідач-2 в засідання не прибув, відзиву не подав, і до суду не надійшло жодного підтвердження про вручення, тому суд дійшов висновку про можливість ухвалити рішення у справі.

Розглянувши матеріали справи, суд

встановив:

Матеріалами справи підтверджується, що у зв`язку з тим, що Товариство з обмеженою відповідальністю СТРАТЕКС БОРД ЕНД ПАЛП (відповідач-1) зазначило в податковій декларації з ПДВ за червень 2024 року від`ємне значення, то Головне управління ДПС в Одеській області (позивач) провело перевірку відповідача-1 і витребував документи на підтвердження правомірності формування обсягів постачання, обсягів придбання, податкових зобов`язань та податкового кредиту з ПДВ.

За результатами перевірки відповідача-1 позивачем складено акт від 27.08.2024 № 36843/15-32-07-09-09 (т. 1 а.с. 230-240).

На підставі цього акту позивач склав податкові повідомлення-рішення від 07.10.2024 № 70909 та № 70909 (т. 2, а.с. 12-13), в яких зазначено, що відповідач-1 в порушення вимог ПК України не склав та не зареєстрував протягом граничного строку податкових накладних на суму ПДВ 13 136 054грн; а також відповідачем-1 зменшено від`ємне значення суми ПДВ в червні 2024 року на суму 13 13 054 грн.

Товариство з обмеженою відповідальністю СТРАТЕКС БОРД ЕНД ПАЛП звернувся до суду з позовом про оскарження зазначених повідомлень-рішень.

Так, відповідно до відомостей державного реєстру судових рішень ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 16.12.2024 відкрито провадження у справі № 420/36571/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СТРАТЕКС БОРД ЕНД ПАЛП» до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Наразі, провадження у справі № 420/36571/24 ухвалою від 12.06.2025 зупинено до розгляду справи № 916/41/25.

Позивач зазначає, що в ході аналізу поданих Товариством з обмеженою відповідальністю «СТРАТЕКС БОРД ЕНД ПАЛП» у справі 420/36571/24 доказів, позивач встановив, що 11.10.2024 між ТОВ «СТРАТЕКС БОРД ЕНД ПАЛП» (покупець) та «GME Stratex FZC» (продавець) укладено договір купівлі-продажу #ТІ5821SBUA (а.с. 99-101, т. 1).

За умовами цього договору, покупець погодився придбати у продавця все майно, яке має характер нерухомості, на відміну від землі чи будівель, у продавця ліквідованих у 2020 році, а саме: комплект технологічного автоматичного обладнання для виробництва HPL панелей бувший у використанні у розібраному стані для зручності транспортування (комплектний об`єкт). Це промислове обладнання неможливо перемістити у зібраному вигляді та вимагає складання і налагодження у місці подальшої експлуатації, тому буде вивозитись окремими товарними партіями в різні проміжки часу.

В п. 1 договору зазначено, що оплата здійснюється протягом 6 місяців після відправки обладнання від продавця, що надає підтвердження доставки вантажу. Оплата здійснюється в 4 рівних частинах.

Умови доставки порт CIF, Україна (п. 3 договору).

Сума контракту - 571786,08 доларів США (п. 4).

В п. 2 договору зазначено, що технічний стан є б/у та амортизується на 100% від компанії продавців.

Відповідач-1 у відзиві зазначає, що ним було укладено з ТОВ «ФОРМАГ ГРУП» договір № 1711/21-01 від 17.11.2021 транспортного експедирування. Також відповідач-1 зазначив, що ним сплачено послуги експедитора та митні платежі. За поясненнями Відповідача-1 придбане ним обладнання тимчасово зберігається за Договором відповідального зберігання від 12 січня 2022 року у ПрАТ "КАТРАН", на виробничих площах якого і планувався запуск виробництва.

Згідно з п. 20.1.30 ПК України контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, мають право звертатися до суду, у тому числі подавати позови до підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, щодо визнання оспорюванних правочинів недійсними та застосування визначених законодавством заходів, пов`язаних із визнанням правочинів недійсними, а також щодо стягнення в дохід держави коштів, отриманих за нікчемними договорами.

Постановою слідчого Слідчого відділення ВП № 1 Одеського РУП № 2 ГУНП в Одеській області Кардашова М.В. від 28.02.2025, якою закрито кримінальне провадження, відомості про яке 07.01.2025 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000010 за ознаками кримінального правопорушення Товариством з обмеженою відповідальністю СТРАТЕКС БОРД ЕНД ПАЛП за ч. 3 ст. 358 КК України «Підроблення документів, печаток, штампів та бланків, збут чи використання підроблених документів, печаток, штампів».

Позивач посилається на те, що фактично проведеною перевіркою та обстеженням було встановлено, що предмети, визначені за вказаними документами (договором), є металобрухтом, використання якого взагалі неможливо, цілі вказаного правочину не відповідали визначеним у договорі. З огляду на викладене, позивач просить визнати договір недійсним з посиланням на ст. 203, 215, 228, 235 ЦК України.

Так, позивач обгрунтовує позовні вимоги тим, що «Проведеною податковою перевіркою встановлено наступні факти. З січня 2022 року по період проведення документальної перевірки імпортовані ТМЦ не задіяні в будь-якому виробничому процесі. Більше того, відсутні ознаки того, що підприємством були вжиті хоча б якісь заходи, пов`язані з початком монтажу виробничої лінії для виробництва паперових просочених плит. Під час податкової перевірки була проведена інвентаризація у присутності працівників контролюючого органу. В результаті обстеження території та приміщень ПРАТ «КАТРАН», в яких ТОВ «СТРАТЕКС БОРД ЕНД ПАЛП» зберігало відповідно до договору відповідального зберігання імпортовані товарно-матеріальні цінності, а також товари (будівельні матеріали, меблі, побутова техніка тощо), встановлено, що такі об`єкти розташовані на огородженій території ПРАТ «КАТРАН» серед неба, не ізольовані від зовнішнього впливу перепадів температур, опадів. Такі об`єкти здебільшого пошкоджені корозією, яка візуально чітко простежується. Інша частина ТМЦ розташована в декількох приміщеннях (бувші виробничі цехи). ТМЦ розташовані у випадковому (хаотичному) порядку, не систематизовані, частина яких пошкоджена корозією, запилені та мають неохайний вигляд, що підтверджується актом огляду та проведеною фотофіксацією.

Оглядом об`єктів інвентаризації вбачається, що це металобрухт та будь-яка експлуатація неможлива, що також підтверджує вищезазначене посилання про купівлю та ввіз в Україну відходів. Такі висновки також мають підтвердження у наступному.

У підприємства відсутні земельні ділянки (на правах власності або на правах оренди), на яких можна було б розпочати виробничий процес. До перевірки не надані будь-які дозвільні, проєктні документи, що стосуються монтажу та експлуатації виробничої лінії.

Робота технологічної лінії з виробництва паперових просочених плит передбачає, що в певних стадіях виробничого процесу виробничий матеріал обробляється під високим тиском в умовах високого температурного режиму, тобто такі роботи є небезпечними. Під час проведення інвентаризації та обстеження обладнання та устаткування було також встановлено, що монтаж такого обладнання та устаткування передбачає виконання робіт, на які виникає обов`язок у платника податків отримати відповідний дозвіл на виконання робіт підвищеної небезпеки та на експлуатацію (застосування) машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки, а також їх виконання має відбуватись на підставі декларації відповідності матеріально-технічної бази вимогам законодавства з питань охорони праці, як це передбачено п. 6,7,9,14 та 21 Постанови Кабінету міністрів України від 26.10.2011 № 1107 (зі змінами) «Про затвердження Порядку видачі дозволів на виконання робіт підвищеної небезпеки та на експлуатацію (застосування) машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки».

ТОВ «СТРАТЕКС БОРД ЕНД ПАЛП» до документальної перевірки не надало відповідний дозвіл на виконання робіт підвищеної небезпеки та на експлуатацію (застосування) машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки, а також не надало декларацію відповідності матеріально-технічної бази вимогам законодавства з питань охорони праці.

Крім цього, п. 20 Постанови Кабінету міністрів України від 26.10.2011 № 1107 (зі змінами) передбачено: «Держпраці та її територіальні органи ведуть реєстр дозволів в установленому порядку, узагальнюють інформацію про видані та анульовані дозволи і оприлюднюють її у медіа та на власному веб-сайті».

За даними офіційно оприлюдненої інформації на сайті Державної служби з питань праці (dsp.gov.ua) ТОВ «СТРАТЕКС БОРД ЕНД ПАЛП» дозвіл на виконання робіт підвищеної небезпеки та на експлуатацію (застосування) машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки не отримувало, що підтверджує відсутність наміру у ТОВ «СТРАТЕКС БОРД ЕНД ПАЛП» використовувати імпортовані складові частини обладнання для виробництва паперових просочених плит, інші товарно матеріальні цінності, що придбані за імпортним контрактом, а також на митній території України в межах господарської діяльності, направленої на отримання прибутку.

Штатний розпис до перевірки не наданий. За даними податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків фізичних осіб, поданих ТОВ «СТРАТЕКС БОРД ЕНД ПАЛП» до органу ДПС за місцем реєстрації, на підприємстві працює одна особа, яка є директором підприємства. Така кількість працюючих не передбачає можливості здійснити монтаж, налагодження, запуск виробництва паперових просочених плит.

Крім того, серед придбаних активів присутня товарна номенклатура, яка за своїм цільовим використанням, сама по собі призначена для виконання функцій невиробничого характеру (дивани, плити електричні побутові, пилососи побутові, побутові холодильники, казан, мантишниця, печі для випічки хліба), які оприбутковані підприємством по бух. рахункам №15.21 «Придбання (виготовлення) основних засобів», № 221 «Малоцінні та швидкозношувальні предмети». Виникає питання, яким чином ТОВ «СТРАТЕКС БОРД ЕНД ПАЛП» має намір використовувати вказані товари у своєму виробництві ламінату високого тиску.

Відповідно до попереднього договору №15/02/2024 щодо укладення договору оренди виробничо-складських приміщень між ПРАТ «КАТРАН» та ТОВ «СТРАТЕКС БОРД ЕНД ПАЛП» виник обов`язок не пізніше 31 грудня 2024 року укласти Договір оренди нерухомого майна за адресою Одеська область, Одеський район, Овідіопольська територіальна громада, смт. Овідіополь, вул. Колісниченка Євгена, будинок 1 загальною площею 2648,7 м.кв. для встановлення та функціонування виробничого комплексу (лінії) по виготовлення HPL панелей. Тобто, всупереч своїм поясненням щодо неможливості початку виробництва під час воєнного стану, підприємство тільки зараз нібито планує його розпочати, що також не відповідає дійсності з урахуванням встановлених обставин. Враховуючи відсутність дозволів необхідних для об`єктів підвищеної небезпеки, трудового ресурсу, неналежного вигляду основних засобів, які не підлягають експлуатації, наявності товарів невиробничого характеру ТОВ «СТРАТЕКС БОРД ЕНД ПАЛП» не має можливості використовувати предмети, що були ввезені в Україну у своїй господарській діяльності як зараз, так і в інші терміни.

Отже, сукупність вищезазначених факторів свідчить про те, що ТОВ «СТРАТЕКС БОРД ЕНД ПАЛП» з моменту придбання активів не мало на меті їх використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податків та не має можливості використовувати їх в подальшому, у зв`язку з чим наявна відсутність реальних цілей укладення договору купівлі зазначеного обладнання. А реальною метою укладення договору є формування податкового кредиту, від`ємного значення із податку на додану вартість, тобто дій вчинених ТОВ «СТРАТЕКС БОРД ЕНД ПАЛП», та у подальшому завдання шкоди Державі у сумі 13 млн. 913 тис. 893 грн. при отриманні бюджетного відшкодування податку.»

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Відповідно до ст. 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату.

Правочин - це основна підстава виникнення цивільних прав і обов`язків.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 виснувала, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 ЦК України. Так, відповідно до цієї норми матеріального права, 1. зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 215 ЦК України встановлено, що 1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

2. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин)

Згідно з ст. 228 ЦК України 1. Правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

2. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

3. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Відповідно до ст. 235 ЦК України 1. Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

2. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Щодо посилань позивача на те, що договір #ТІ5821SBUA від 11.10.2021 є удаваним, то суд зазначає наступне.

Увідповідності до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом у цій справі є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договорів дарування та з`ясування питання про те, чи не укладені ці угоди з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Саме позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести:

1) факт укладення правочину, який, на його думку, є удаваним;

2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин;

3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Тож доведення удаваності правочину відбувається не лише шляхом аналізу змісту укладеного правочину (удаваність якого доводиться позивачем), а за допомогою інших, непрямих доказів (зняття обдарованим готівки з банківського рахунку, укладення ним договору займу, публікація оголошень про продаж предмета, який потім був подарований, відсутність родинних чи інших зв`язків, відсутність зрозумілого мотиву укладення договору дарування майна тощо). (Правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 03.11.2022 у справі № 912/3747/20)

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Специфіка удаваного правочину полягає в тому, що він, існуючи в парі з іншим правочином, який ним прикривається, є завжди таким, що не відповідає положенням Цивільного кодексу України, тобто є удаваним. Другий же правочин (прихований) може бути як дійсним, так і недійсним, залежно від того, наскільки він відповідає вимогам чинності правочинів, що містяться у статті 203 ЦК України (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 12.11.2024 у справі № 927/784/23).

Суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання спірного договору від 11.10.2021 недійсним через його удаваність, з огляду на те, що Позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження будь-яких інших, зокрема, і непрямих доказів спрямованості волі сторін в укладеному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин (тобто, які були б іншими ніж відносини купівлі-продажу), ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, а відтак твердження позивача про удаваність спірного договору не обгрунтовані.

Дослідивши матеріали справи, суд враховує, що і позивач, і відповідач-1 не заперечують того, що поставка товару за спірним договором купівлі-продажу #ТІ5821SBUA від 11.10.2024 відбулась.

Так, матеріали справи містять митні декларації, міжнародні товарно-транспортні накладні (CMR), пакувальні акти, інвойси, а також акт прийому-здачі наданих послуг експедитором (а.с. 102-181, т.1).

З огляду на викладене, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

У статті 4 ГПК України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому, для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Положення ч. 2 ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України передбачають такий спосіб захисту порушеного права, як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

ЦК України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частин першої та третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття "заінтересована особа" такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.

Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. Для такого визнання з огляду на приписи статті 5 ЦК України суд має застосувати акт цивільного законодавства, чинний на момент укладення договору (такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №905/1227/17 і від 13.07.2022 у справі №363/1834/17).

Частинами першою та другою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину (такий висновок викладено в пунктах 64 і 65 постанови судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 у справі №904/1907/15).

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину, як і про визнання його недійсним, може бути заявлена однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Така вимога може бути об`єднана з вимогою про визнання правочину недійсним, що в цілому сприяє швидкому та ефективному відновленню правового становища сторін, яке існувало до вчинення правочину, або заявлена як самостійна вимога у вигляді окремого позову.

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц (пункт 82), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 24)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №910/3009/18 (пункт 63)).

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині 2 статті 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини 2 вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15.09.2020 у справі №469/1044/17).

Визнання правочину недійсним не з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу) у спосіб реституції, що застосовується між сторонами такого правочину, а з метою створити підстави для подальшого звернення з іншим позовом або преюдиційну обставину чи доказ для іншого судового провадження суперечать завданням господарського (цивільного) судочинства, наведеним у частині 1 статті 2 ГПК України (частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Аналогічні висновки сформульовано в пунктах 5.5- 5.8, 5.12, 5.29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі №908/976/19.

Велика Палата Верховного Суду в пункті 154 постанови від 01.03.2023 у справі №522/22473/15-ц звернула увагу на те, що у разі, якщо на виконання оспорюваного правочину товариством сплачено кошти або передано інше майно, то задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не призводить до ефективного захисту права, бо таке задоволення саме по собі не є підставою для повернення коштів або іншого майна. У таких випадках позовна вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту, лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь товариства або про витребування майна з володіння відповідача (зокрема, на підставі частини 1 статті 216, статті 387, частин 1, 3 статті 1212 ЦК України).

Водночас об`єднана палата Верховного Суду у своїй постанові від 26.05.2023 у справі №905/77/21 сформувала висновок про те, що:

"Позовна вимога про визнання недійсним договору є належним способом захисту, який передбачено законом.

Разом із тим позовна вимога про визнання виконаного/частково виконаного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише в разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема, про стягнення коштів на користь позивача, витребування майна з володіння відповідача.

Окреме заявлення позовної вимоги про визнання виконаного/частково виконаного договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності не є ефективним способом захисту, бо не призводить до поновлення майнових прав позивача."

Аналогічна правова позиція викладена в постанові від 25.02.2026 у справі № 912/1769/24.

Суд враховує, що в даному випадку наслідки за спірним договором настали (товар поставлений), тому позов про визнання договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності, не є ефективним способом захисту, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Також суд враховує наступне.

Відповідно до ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з ч. 1 ст. 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу.

Суд враховує, що Головне управління ДПС в Одеській області (код 44069166) не є юридичною особою, а є відокремленим підрозділом юридичної особи - Державної податкової служби України (код 43005393).

Відповідно до ч. 2 ст. 21-1 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" територіальні органи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну митну політику, та центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, визначені частиною першою цієї статті, утворюються без статусу юридичної особи та є органами державної влади, можуть мати окремий баланс, рахунки в органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, печатку та бланк зі своїм найменуванням та із зображенням Державного Герба України.

Відповідно до положення по Державну податкову службу України, Державна податкова служба України (ДПС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну податкову політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок).

Також, Верховний Суд в постанові від 31.08.2022 у справі № 921/574/20 зазначив, що згідно положень ч. 2 ст. 21-1 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" ч. 1 ст. 45 та ч. 2 ст. 4 ГПК України, ст. 1 КУзПБ, а також враховуючи вказані вище Положення про Державну податкову службу України та Положення про Головне управління ДПС у Тернопільській області, останнє є відокремленим підрозділом ДПС України, яке хоч і утворене без статусу юридичної особи, однак є органом державної влади (податковим органом, органом стягнення) та може бути стороною в судовому процесі.

З огляду на викладене, Головне управління ДПС в Одеській області, незважаючи на те, що не є юридичною особою, але є державним органом, і тому може бути стороною у справі.

При цьому, Головне управління ДПС в Одеській області не є стороною спірного договору.

Підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Особа, яка звертається до суду з позовом вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (такий правовий висновок Верховного Суду викладений у постановах від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 22.09.2022 у справі № 924/1146/21, від 06.10.2022 у справі № 922/2013/21, від 17.11.2022 у справі № 904/7841/21).

Водночас ЦК України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересу є визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є:

пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину;

встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Близький за змістом правовий висновок сформований, зокрема, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20, у постанові Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки, від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (такий висновок міститься у пункті 53 постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20, у постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 у справі № 6-605цс16).

Свобода договору, яка передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, і свобода підприємницької діяльності, яка полягає у самостійному здійсненні без обмежень будь-якої підприємницької діяльність, не забороненої законом, є ключовими засадами цивільного права та господарського права, закріпленими у статтях 3, 627 ЦК України, статтях 6, 43 Господарського кодексу України. Визнання договору недійсним за позовом третьої особи, не сторони договору, є суттєвим втручанням держави у зазначені принципи і порушений інтерес особи має бути таким, що вимагає такого втручання і таке втручання має бути єдиним можливим способом виправлення правової ситуації

Такий висновок міститься у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20.

Отже, крім учасників правочину (сторін договору), позивачем у справі про визнання недійсним правочину може бути будь-яка заінтересована особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 387/515/18.

Водночас у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 у справі № 761/26815/17 міститься висновок про те, що недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу, як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Таким чином, у господарському провадженні особами здійснюється реалізація права на захист їх цивільних прав за допомогою способів захисту.

Виходячи з наведених норм, при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, але й чи було порушене цивільне право або інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення.

Крім того, суд враховує, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

При цьому відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19).

В даному випадку, позивач не довів суду те, що спірним договором було порушене цивільне право або інтерес особи (в даному випадку держави), за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення, що є також самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29.08.2023 у справі № 910/5958/20.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку відмовити в задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1, 9 ст. 129 ГПК України судові витрати в розмірі сплаченого судового збору покладаються на позивача, у зв`язку з відмовою в задоволенні позову.

На підставі вищевикладених норм права, керуючись ст.ст. 129, 232-240, 243, Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Південно-західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 25 березня 2026 р.

Суддя В.В. Литвинова