ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2026 рокум. ОдесаСправа № 916/3844/25
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючої судді Принцевської Н.М.;

суддів: Діброви Г.І., Ярош А.І.;

(Південно-західний апеляційний господарський суд, м. Одеса, пр-т Шевченка,29)

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради

на рішення Господарського суду Одеської області від 25.12.2025

по справі № 916/3844/25

за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради

до Одеського міського благодійного фонду соціальної підтримки знедолених дітей, підлітків і юнацтва "Світлий дом"

про стягнення 193 446 грн,

(суддя першої інстанції: Бездоля Д.О., дата та місце ухвалення рішення: 25.12.2025, Господарський суд Одеської області, м. Одеса, пр-т Шевченка,29),

У вересні 2025 року Департамент комунальної власності Одеської міської ради (далі - Позивач) звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Одеського міського благодійного фонду соціальної підтримки знедолених дітей, підлітків і юнацтва Світлий дом (далі - Відповідач), в якій просив суд стягнути з Відповідача на користь Позивача неустойку в сумі 193446 грн, яка нарахована за період з 01.11.2023 по 20.05.2025.

В обґрунтування підстав позову Позивач посилався на обставину порушення Відповідачем строків повернення орендованого майна після закінчення строку дії укладеного між сторонами Договору оренди нежитлового приміщення від 01.03.2012 №11/7.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 25.12.2025 позов задоволено частково; стягнуто з Одеського міського благодійного фонду соціальної підтримки знедолених дітей, підлітків і юнацтва Світлий дом на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради неустойку в сумі 80602,51 грн та судовий збір в сумі 2018,67 грн; в іншій частині позову відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги, судом зроблено про необхідність виключення з наданого Позивачем розрахунку суми ПДВ та здійснено власний розрахунок неустойки за спірний у цій справі період з 01.11.2023 по 20.05.2025, який не охоплює періоду нарахування неустойки у справі № 916/5705/23. За результатом здійсненого судом розрахунку встановлено, що вірною сумою неустойки у спірних правовідносинах сторін є 161205,02 грн.

При цьому, керуючись загальними засадами, встановленими у статті 3 Цивільного кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність зменшення розміру штрафної санкції у виді неустойки, що підлягає стягненню з Відповідача, до 80602,51 грн.

Частково не погоджуючись з таким рішенням, Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 25.12.2025 по справі № 916/3844/25 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до Одеського міського благодійного фонду соціальної допомоги знедолених дітей, підлітків і юнацтва Світлий дом про стягнення неустойки за прострочення повернення об`єкта оренди в сумі 193 446 грн. задовольнити у повному обсязі; стягнути з Одеського міського благодійного фонду соціальної допомоги знедолених дітей, підлітків і юнацтва Світлий дом на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Департамент не погоджується із висновком суду першої інстанції та вважає, що рішення Господарського суду Одеської області від 25.12.2025, за яким зменшено суму неустойки та задоволено 80 602,51 грн від заявленої суми є таким, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає частковому скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення у відповідній частині.

Посилаючись на рішення Господарського суду Одеської області від 12.02.2024 у справі № 916/5705/23, Апелянт зазначає, що Додатковим договором № 11 від 23.12.2019 строк дії договору продовжено до 31.12.2020 та встановлено розмір місячної орендної плати у розмірі 1,0 грн. з 01.01.2020 по 31.12.2020 за все приміщення (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції), а з 01.01.2021 в розмірі 2663,38 грн. (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції), що є базовою ставкою орендної плати за місяць.

Оскільки, на останню дату продовження договору 31.12.2020, продовження договору оренди відбувається відповідно до норм Закону України «Про оренду державного та комунального майна» № 157-IX, яким в свою чергу встановлений відповідний порядок щодо продовження договірних відносин, а Відповідач не дотримався його, термін дії договору закінчився 31.12.2020, тобто договір припинився у зв`язку з закінченням строку, на який його було укладено. Зазначене встановлено судом у справі № 916/5705/23.

Як зазначає Апелянт, у справі №916/5705/23 Відповідачу, за прострочення виконання зобов`язань щодо повернення об`єкта оренди, нарахована неустойка у розмірі подвійної орендної плати за кожен місяць прострочення, що за період з 01.01.2021 по 31.10.2023 складає 280 855,66 грн.

Апелянт звертає увагу, що відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом

В обґрунтування своєї позиції Апелянт зазначає, що відповідно до п. 4.7 Договору, приміщення повертається відповідно до умов Договору за актом, передаються ключі після сумісного виїзду до об`єкта комунальної власності і переконання, що Відповідач звільнив об`єкт оренди від свого майна. Разом з тим, жодних дій щодо повернення приміщення Відповідачем не здійснено, а в матеріалах справи відсутні заяви з боку Відповідача, з проханням повернути об`єкт комунальної форми власності за актом, натомість має місце триваюче порушення договірних зобов`язань Договором оренди 01.03.2012 № 11/7.

Як зазначає Апелянт, Департаментом комунальної власності Одеської міської ради відповідно до вимог Договору та цивільного законодавства, у зв`язку з невчасним виконанням Орендарем зобов`язання щодо повернення орендованого майна нарахована неустойка за прострочення повернення об`єкта оренди у розмірі подвійної орендної плати за кожен місяць прострочення, у період з період з 01.11.2022 по 31.03.2025 становить 654 263,94 грн.

Апелянт вважає, що судом першої інстанції, при ухваленні рішення про часткове задоволення суми неустойки не враховано, як Закон № 157-ІХ, так і умови пункту 4.7. укладеного між сторонами Договору оренди, щодо обов`язку орендаря передати об`єкт оренди за актом у належному стані, а тому лише не направлення орендодавцем відповідного повідомлення не може бути єдиною та безумовною підставою для зменшення сплати неустойки, передбаченої частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України.

Окрім того, на думку Апелянта, судом першої інстанції не враховано, що особливий статус згаданої неустойки обумовлений саме тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди виникає після закінчення дії договору оренди, і наймодавець (орендодавець) в цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші засоби стимулювання до виконання, окрім використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном.

Крім того, Апелянт вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права. Судом зазначено, що Департаментом правомірно нараховано до стягнення з Відповідача неустойку за період за період з 01.11.2023 по 20.05.2025 в розмірі 193446 грн, але зменшено на підставі ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, суму неустойки до 80 602,51 грн, посилаючись на те, що Департаментом не надано доказів, які б свідчили про погіршення фінансового стану позивачів чи завдання останнім збитків в результаті дій саме Відповідача, про відсутність умислу про порушення строків повернення нежитлового приміщення з оренди.

Апелянт стверджує, що Департаментом на підтвердження позовних вимог надано до суду належні, допустимі та достовірні докази. Однак, всупереч положенням чинного законодавства, суд першої інстанції не надав їм належної правової оцінки та не врахував під час ухвалення рішення від 25.12.2025.

З огляду на наведене, Апелянт вважає, що рішення Господарського суду Одеської області від 25.12.2025 у справі № 916/3844/25 підлягає скасуванню в частині задоволення вимоги про зменшення суми неустойки до 80 602,51 грн, як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права з ухваленням апеляційним господарським судом нового рішення в цій частині про задоволення вимоги про стягнення з Відповідача на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради неустойку у сумі 193 446 грн.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.01.2026 зазначену апеляційну скаргу залишено без руху.

22.01.2026 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Департаменту комунальної власності Одеської міської ради надійшло клопотання про усунення недоліків апеляційної скарги, до якого Апелянтом додано докази сплати судового збору у розмірі 3633,60 грн.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.01.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 25.12.2025 по справі №916/3844/25; встановлено строк учасникам справи для подання відзиву на апеляційну скаргу та інших заяв та клопотань протягом 10 днів з дня вручення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі; вирішено розглянути апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 25.12.2025 по справі №916/3844/25 у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження; витребувано у Господарського суду Одеської області матеріали справи №916/3844/25.

29.01.2026 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №916/3844/25.

Одеський міський благодійний фонд соціальної підтримки знедолених дітей, підлітків і юнацтва "Світлий дом" не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що у відповідності до ч.3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскарженого рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши матеріали справи та апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.03.2012 між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради (далі - орендодавець) та Одеським міським благодійним фондом соціальної підтримки знедолених дітей, підлітків і юнацтва Світлий дом (далі - орендар) був укладений Договір оренди нежилого приміщення № 11/7 (далі - Договір), згідно з п. 1.1. якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 105,9 кв.м, яке розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Базарна, 2 (далі об`єкт оренди).

Пунктом 1.3. Договору передбачений строк дії договору до 31.12.2012.

Відповідно до п. 2.1., 2.2. Договору орендна плата визначається на підставі ст. 19 Закону України Про оренду державного та комунального майна, Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 зі змінами та доповненнями, рішень Одеської міської ради та виконкому Одеської міської ради; протоколу засідання комісії з проведення конкурсу на право укладання договору оренди будівель (споруд, приміщень), які є комунальною власністю територіальної громади міста Одеси від 25.06.2011. За орендоване приміщення орендар зобов`язується сплачувати плату 1 грн в рік за все приміщення. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за минулий місяць на щомісячний індекс інфляції, що друкується Мінстатом України. Податок на додану вартість розраховується відповідно до вимог чинного законодавства.

За умовами п. 2.5. Договору розмір орендної плати змінюється у випадках зміни методики її розрахунку, цін і тарифів та в інших випадках, передбачених законодавчими актами України та рішеннями міської ради, що набрали чинності, в порядку, передбаченому чинним законодавством.

Відповідно до умов п. 3.4. Договору орендодавець зобов`язується передати орендарю в оренду нежиле приміщення згідно з п. 1.1. цього Договору за актом приймання-передачі, який підписується обома сторонами.

Згідно з п. 4.7. Договору після закінчення строку дії Договору чи у випадку його дострокового розірвання, орендар зобов`язаний у 15-денний термін передати орендодавцю приміщення за актом у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі їх в оренду та відшкодувати орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) об`єкта оренди.

Пунктом 4.10. Договору передбачено, що у випадку припинення дії цього Договору, у зв`язку із закінченням строку чи дострокового розірвання Договору орендар сплачує неустойку в розмірі подвійної орендної плати з урахуванням щомісячного індексу інфляції по день підписання акту приймання-передачі приміщення.

Відповідно до п. 7.11. Договору його дія припиняється внаслідок: закінчення строку, на який його було укладено; продажу об`єкта оренди за участю орендаря; загибелі об`єкта оренди; достроково за згодою сторін або за рішенням господарського суду; банкрутства або ліквідації орендаря; в інших випадках, передбачених чинним законодавством.

Згідно з п. 7.15. Договору у випадку зміни юридичної адреси, номеру розрахункового рахунку, місцезнаходження, інших реквізитів, сторони зобов`язані у 10-денний термін повідомити один одного про зміни, що сталися. У разі невиконання цього пункту, всі повідомлення, направлені за юридичною адресою, вважаються отриманими.

За змістом п. 7.17. Договору він набуває чинності з моменту підписання його сторонами.

В подальшому до Договору вносились наступні зміни:

- Додатковим погодженням від 02.01.2013 № 1 сторонами було, зокрема, продовжено строк дії Договору оренди до 31.12.2013 та на підставі рішення Одеської міської ради від 21.12.2012 № 2572-VI встановлено орендну плату у розмірі 1 рік за все приміщення строком з 01.01.2023 до 31.12.2013;

- Додатковим договором від 03.02.2014 № 3 продовжено строк дії Договору до 31.12.2014, погоджено розрахунок орендної плати, згідно з яким орендар зобов`язався сплачувати орендну плату з 01.01.2014 по 31.12.2014 у розмірі 1,00 грн за рік без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції;

- Додатковим договором від 14.02.2014 № 4 продовжено строк дії Договору до 31.12.2015, погоджено розрахунок орендної плати, згідно з яким орендар зобов`язався сплачувати орендну плату з 01.01.2015 по 31.12.2015 у розмірі 1,00 грн за рік без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції;

- Додатковим договором від 21.01.2016 № 5 продовжено строк дії Договору до 01.07.2016, погоджено розрахунок орендної плати, згідно з яким орендар зобов`язався сплачувати орендну плату з 01.01.2016 по 01.07.2016 у розмірі 1,00 грн за рік без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції;

- Додатковим договором від 21.09.2016 № 6 продовжено строк дії Договору до 31.12.2016, погоджено розрахунок орендної плати, згідно з яким орендар зобов`язався сплачувати орендну плату з 01.07.2016 по 31.12.2016 у розмірі 1,00 грн за рік без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції, при цьому, з 01.01.2017 орендар зобов`язався сплачувати орендну плату у розмірі 2038,26 грн (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції), що розрахована на 01.09.2016 та є базовою ставкою орендної плати за місяць;

- Додатковим договором від 20.03.2017 № 7 продовжено строк дії Договору до 31.12.2017, погоджено розрахунок орендної плати, згідно з яким орендар зобов`язався сплачувати орендну плату з 01.01.2017 по 31.12.2017 у розмірі 1,00 грн за рік;

- Додатковим договором від 11.12.2017 № 8 продовжено строк дії Договору до 31.12.2018, погоджено розрахунок орендної плати, згідно з яким орендар зобов`язався сплачувати орендну плату з 01.01.2018 у розмірі 2302,79 грн (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції), що розрахована на 01.12.2017 та є базовою ставкою орендної плати за місяць;

- Додатковим договором від 02.03.2018 № 9 погоджено новий розрахунок орендної плати, згідно з яким орендар зобов`язався сплачувати орендну плату з 01.01.2018 по 31.12.2018 у розмірі 1,00 грн за рік без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції;

- Додатковим договором від 18.02.2019 № 10 продовжено строк дії Договору до 31.12.2019, погоджено розрахунок орендної плати, згідно з яким орендар зобов`язався сплачувати орендну плату з 01.01.2019 по 31.12.2019 у розмірі 1,00 грн за рік без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції, при цьому, з 01.01.2020 орендар зобов`язався сплачувати орендну плату у розмірі 2578,94 грн (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції), що розрахована на 01.02.2019 та є базовою ставкою орендної плати за місяць;

- Додатковим договором від 23.12.2019 № 11 продовжено строк дії Договору до 31.12.2020, погоджено розрахунок орендної плати, згідно з яким орендар зобов`язався сплачувати орендну плату з 01.01.2020 по 31.12.2020 у розмірі 1,00 грн за рік без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції, при цьому, з 01.01.2021 орендар зобов`язався сплачувати орендну плату у розмірі 2663,38 грн (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції), що розрахована на 01.12.2019 та є базовою ставкою орендної плати за місяць.

У зв`язку з неналежним виконанням Відповідачем зобов`язань за Договором Позивач звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Відповідача, в якій просив суд виселити Відповідача з нежитлового підвального приміщення, загальною площею 105,9 кв.м, що розташоване за адресою: м. Одеса вул. Базарна, 2 на користь Позивача, а також стягнути з Відповідача на користь Позивача 280855,66 грн неустойки за прострочення повернення об`єкта оренди.

За результатом вирішення спору у справі № 916/5705/23 Господарським судом Одеської області 12.02.2024 було прийнято рішення, яким позов Департаменту задоволено частково, виселено Відповідача з орендованого приміщення та стягнуто з Відповідача на користь Позивача неустойку за прострочення повернення об`єкта оренди у розмірі 234046,38 грн.

Вирішуючи спір у справі № 916/5705/23 між цими ж сторонами, судом було встановлено, зокрема, що: термін дії Договору оренди закінчився 31.12.2020, у зв`язку з закінченням строку, на який його було укладено; Відповідач не виконав свій обов`язок щодо повернення орендованого майна та оформлення повернення наймачем орендованого майна шляхом підписання акту приймання-передачі після закінчення строку дії Договору. З урахуванням встановлених обставин суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість заявлених Департаментом вимог, у зв`язку з чим позов задовольнив частково, а саме: виселив Відповідача з орендованого приміщення та частково стягнув з Відповідача на користь Позивача неустойку за прострочення повернення об`єкту оренди в сумі 234046,38 грн, нараховану за період з 01.01.2021 по 31.10.2023. При цьому, вирішуючи питання щодо вимог позивача про стягнення з Відповідача неустойки, суд виходив з того, що згідно з умовами Додаткового договору від 23.12.2019 № 11 сторони узгодили, що з 01.01.2021 орендар має сплачувати орендну плату в розмірі 2663,38 грн, що розрахована станом на 01.12.2019 (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції) та є базовою ставкою орендної плати за місяць, в цей же час, суд дійшов висновку про безпідставність включення Позивачем до суми неустойки суми ПДВ. Вказане судове рішення набрало законної сили 05.03.2024, про що свідчать дані КП ДСС, а на підтвердження іншого матеріали справи доказів не містять.

Так, після набрання вищевказаним судовим рішенням законної сили 15.03.2024 Позивачем було подано до Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) заяву про відкриття виконавчого провадження з його примусового виконання.

20.05.2025 державним виконавцем був складений акт, з якого вбачається, що при здійснені виходу за адресою, вказаною у виконавчому документі виконавчого провадження №74495760, державним виконавцем встановлено, що боржником залишене приміщення, стягувачем замінено замки, рішення суду фактично виконано.

01.07.2025 державним виконавцем була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження №74495760 з примусового виконання рішення суду у справі №916/5705/23, у зв`язку з його фактичним виконанням.

У зв`язку з тим, що Відповідач прострочив повернення об`єкту оренди після закінчення строку дії Договору, Позивач звернувся до суду з позовом, що розглядається судом в межах даної справи. Так, у цій справі Позивач нарахував та заявив до стягнення з Відповідача 193446 грн неустойки за прострочення повернення об`єкта оренди. Розрахунок неустойки Позивачем здійснено за період, що не охоплює період нарахування у справі № 916/5705/23, а саме за період з 01.11.2023 по 20.05.2025 включно. Розрахунок неустойки Позивач здійснив у розмірі подвійної орендної плати, яка погоджена у Додатковому договорі № 11 з 01.01.2021 у розмірі 2663,38 грн (станом на 01.12.2019) з додаванням до базової орендної плати індексу інфляції та ПДВ.

Як зазначалось раніше, рішенням Господарського суду Одеської області від 25.12.2025 позов задоволено частково; стягнуто з Одеського міського благодійного фонду соціальної підтримки знедолених дітей, підлітків і юнацтва Світлий дом на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради неустойку в сумі 80602,51 грн та судовий збір в сумі 2018,67 грн; в іншій частині позову відмовлено.

Оцінюючи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права, перевіривши дотримання судом норм процесуального права, в контексті встановлених обставин, судова колегія дійшла наступних висновків.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 16 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох чи більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Приписами ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ч.ч.1, 3 ст.762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном.

Відповідно до ст. 17 Закону України Про оренду державного та комунального майна орендна плата встановлюється у грошовій формі і вноситься у строки, визначені договором. Орендна плата визначається за результатами аукціону. У разі передачі майна в оренду без проведення аукціону орендна плата визначається відповідно до Методики розрахунку орендної плати, яка затверджується Кабінетом Міністрів України щодо державного майна та представницькими органами місцевого самоврядування - щодо комунального майна. У разі якщо представницький орган місцевого самоврядування не затвердив Методику розрахунку орендної плати, застосовується Методика, затверджена Кабінетом Міністрів України. Орендна плата підлягає коригуванню на індекс інфляції згідно з Методикою розрахунку орендної плати. Якщо орендар отримав майно в оренду без проведення аукціону, відповідне коригування орендної плати на індекс інфляції здійснюється щомісячно. Орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків провадження господарської діяльності. Порядок розподілу орендної плати для об`єктів, що перебувають у державній власності, між державним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначається Порядком передачі майна в оренду. Порядок розподілу орендної плати для об`єктів, що належать Автономній Республіці Крим, між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначається органами, уповноваженими Верховною Радою Автономної Республіки Крим. Порядок розподілу орендної плати для об`єктів, що перебувають у комунальній власності, між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначається представницьким органом місцевого самоврядування. Стягнення заборгованості з оплати орендної плати може здійснюватися в безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Відповідно до ст. 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Частиною 1 статті 25 Закону України Про оренду державного та комунального майна (в редакції, чинній станом на 31.12.2020) встановлено, що у разі припинення договору оренди орендар зобов`язаний протягом трьох робочих днів з дати припинення договору повернути орендоване майно в порядку, визначеному договором оренди.

За змістом ст. 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення, якщо інше не визначено законом або договором. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Згідно з ч. 1 ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Крім того, ст. 615 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Згідно з ст. 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до ч.1 ст.546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, серед іншого, неустойкою.

За приписами ч.1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Неустойка має подвійну правову природу, є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.

Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Як зазначалось раніше, Позивач звернувся до господарського суду з позовом до Відповідача про стягнення з останнього неустойки в розмірі 193 446 грн, нарахованої відповідно до ч.2 ст.785 Господарського процесуального кодексу України, яка передбачає санкцію за невиконання орендарем обов`язку з повернення об`єкту з оренди.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами укладено Договір оренди нежитлового приміщення від 01.03.2012 № 11/7, який припинив свою дію 31.12.2020, у зв`язку з закінченням строку, на який його було укладено, що встановлено рішенням Господарського суду Одеської області від 12.02.2024 у справі №916/5705/23, яке набрало законної сили 05.03.2024, та не заперечується сторонами. Крім цього, вказаним рішенням з Відповідача було стягнуто на користь Позивача неустойку за прострочення повернення об`єкта оренди у розмірі 234046,38 грн, нарахованої за період з 01.01.2021 по 31.10.2023.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Приймаючи до уваги встановлені судом обставини у справі № 916/5705/23 щодо припинення строку дії Договору 31.12.2020 та щодо погодження сторонами базової орендної плати з 01.01.2021 в розмірі 2663,38 грн без ПДВ, розрахованої станом на 01.12.2019 без індексу інфляції, ці обставини відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України не підлягають доведенню при розгляді цієї справи, у якій беруть участь ті самі особи, стосовно яких встановлені ці обставини. При цьому, суд апеляційної інстанції також враховує позицію Верховного Суду, яка викладена у постанові від 23.10.2024 у справі № 916/3409/22 та зводиться до того, що передбачену приписами частини другої статті 785 Цивільного кодексу України неустойку слід нараховувати в двократному розмірі орендної плати, яка підлягала б сплаті, якби договір оренди діяв, а тому правомірним є обчислення такої неустойки виходячи з розміру орендної плати, погодженого сторонами з урахуванням щомісячного індексу інфляції по день підписання акту приймання-передачі приміщення, як то передбачено умовами договору.

З огляду на те, що укладений між сторонами Договір оренди припинив свою дію 31.12.2020, відповідно, у Відповідача виник обов`язок повернути Позивачеві з орендного користування нежитлове приміщення. Натомість, як вбачається з матеріалів справи, Відповідач цього обов`язку у визначеному Договором порядку не виконав, а саме не повернув Позивачу орендоване майно за актом у п`ятнадцятиденний термін, як це передбачено п. 4.7 Договору, що не спростовано Відповідачем. Матеріалами справи підтверджується, що Позивачем був поданий до виконання наказ Господарського суду Одеської області у справі №916/5705/23 про примусове виселення Відповідача з орендованого приміщення. Відповідно до акту державного виконавця, останнім зафіксовано виселення Відповідача з орендованого приміщення 20.05.2025, на підтвердження іншого в матеріалах справи відсутні докази.

Частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», у разі припинення договору оренди орендар зобов`язаний протягом трьох робочих днів з дати припинення договору повернути орендоване майно в порядку, визначеному договором оренди.

Відповідно до ч. 2 ст. 795 Цивільного кодексу України, повернення наймачем предмета договору найму оформлюється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору.

Судова колегія звертає увагу, що ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України має спеціальний правовий режим, який обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди є майновим і виникає після закінчення дії договору. Наймодавець (орендодавець) у цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші ефективні засоби впливу задля виконання відповідного зобов`язання, окрім як використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном (постанова Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19); законодавство у сфері орендних правовідносин пов`язує припинення обов`язків орендаря з фактом поверненням об`єкта договору оренди, тобто з моментом підписання акту приймання-передачі (постанова Верховного Суду від 24.04.2018 у справі № 910/2597/14). У разі невиконання обов`язку, передбаченого ч. 1 ст. 785 Цивільного кодексу України, цивільним законодавством визначена можливість стягнення неустойки за весь час прострочення виконання зобов`язання щодо повернення об`єкта оренди.

Таким чином, право на стягнення неустойки, встановленої ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, пов`язується з простроченням орендарем виконання зобов`язання з повернення орендованого майна за актом приймання-передачі.

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Отже, неустойка, стягнення якої передбачено ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і для притягнення наймача, який порушив зобов`язання, до такої відповідальності необхідна наявність його вини (умислу або необережності) відповідно до вимог ст. 614 Цивільного кодексу України (постанова Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 924/599/19, постанова Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19).

Відповідно до ст. 614 Цивільного кодексу України для застосування наслідків, передбачених ч. 2 ст. 785 цього Кодексу, необхідна наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання. Тобто судам потрібно встановити обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але умисно цього обов`язку не виконав (постанова Верховного Суду від 20.03.2024 у справі №911/255/23, від 30.08.2019 у справі № 910/13695/18).

При цьому, умисел як форма вини включає елемент усвідомлення та наміру. Діяння особи вважаються такими, що вчинені з умислом, якщо вона усвідомлювала протиправність своєї поведінки та бажала або свідомо допускала настання шкоди (збитків). Вина у формі необережності має місце за відсутності у особи наміру завдати шкоди. При необережності особа не передбачала можливість настання шкідливих наслідків свого діяння, хоча могла та повинна була їх передбачити або легковажно (безпідставно) сподівалася на їх відвернення. В цей же час, відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України).

Судовою колегією встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що Відповідачем вживались належні заходи щодо повернення Позивачу об`єкта оренди за наслідком припинення орендних правовідносин та щодо вчинення Позивачем дій, спрямованих на ухилення від обов`язку прийняти орендоване майно від Відповідача та оформити повернення наймачем орендованого майна. За цих обставин, Відповідачем не доведена обставина відсутності його вини у порушенні строків повернення орендованого майна.

Отже, з огляду на не повернення Відповідачем майна, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги, щодо необхідності стягнення із Відповідача неустойки за прострочення виконання зобов`язань з повернення об`єкта оренди.

Водночас, здійснивши перевірку здійсненого Позивачем розрахунку неустойки за період з 01.11.2023 по 20.05.2025 розмір якої становить 193 446 грн, судовою колегією встановлено його помилковість.

З наданого Позивачем розрахунку вбачається, що неустойка за прострочення повернення об`єкта оренди нарахована з ПДВ, у зв`язку з чим суд зауважує наступне.

Справляння податку на додану вартість регулюється розділом V «Податок на додану вартість» Податкового кодексу України. Статтею 185 Податкового кодексу України, яка входить до цього розділу, об`єктом оподаткування ПДВ визначено: постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до ст.186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до ст.186 Податкового кодексу України; ввезення товарів на митну територію України; вивезення товарів за межі митної території України; постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Отже, застосування будь-яких заходів юридичної відповідальності за порушення господарських зобов`язань до юридичної особи не віднесено законодавцем до об`єктів оподаткування ПДВ.

Відповідно до п. 188.1 ст. 188 Податкового кодексу України, база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку на реалізацію суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).

До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу у зв`язку з компенсацією вартості товарів/послуг. До складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені), три проценти річних від простроченої суми та інфляційні витрати, відшкодування шкоди, у тому числі відшкодування упущеної вигоди за рішеннями міжнародних комерційних та інвестиційних арбітражів або іноземних судів, що отримані платником податку внаслідок невиконання або неналежного виконання договірних зобов`язань.

Отже, Податковим кодексом України, як спеціальним нормативним актом, що визначає будь-які питання щодо оподаткування, елементи податку, підстави для надання податкових пільг та порядок їх застосування, не передбачено включення до бази оподаткування податком на додану вартість будь-яких заходів юридичної відповідальності за порушення господарських зобов`язань юридичною особою, а навпаки, прямо зазначено про те, що до складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені). При цьому, для цілей оподаткування законодавцем не передбачено виключень щодо спеціальної неустойки, передбаченої ч. 2 ст. 785 ЦК України.

Виходячи з системного аналізу п. 9.1 ст. 9, підпункту 14.1.179 п. 14.1 ст. 14, ст. 180, ст. 188 Податкового кодексу України, податок на додану вартість (ПДВ) - це загальнодержавний непрямий податок, який входить в ціну товарів (робіт, послуг) та сплачується покупцем (споживачем робіт, послуг), але його облік та перерахування до державного бюджету здійснює продавець (виробник, надавач послуг), тобто особа, що здійснює господарську діяльність (платник податку).

Основою для розрахунку ПДВ виступає додана вартість - знов створена вартість підприємством за рахунок його власних факторів виробництва (землі, капіталу, робочої сили, підприємництва тощо).

Додана вартість (Value Added) - це різниця між вартістю продукції, яку випускає підприємство, та вартістю засобів виробництва, які ним використовуються; це вартість, яка додається в процесі виробництва товарів до вартості сировини, матеріалів, палива на кожній стадії руху товарів від виробника до споживача; це вартість послуги, яка надана юридичною особою до закупленої сировини та матеріалів своїми факторами виробництва; це чистий внесок фірми у створення товару.

Колегія суддів зазначає, що Податковим кодексом України, як спеціальним нормативним актом, що визначає будь-які питання щодо оподаткування, елементи податку, підстави для надання податкових пільг та порядок їх застосування, не передбачено включення до бази оподаткування податком на додану вартість будь-яких заходів юридичної відповідальності за порушення господарських зобов`язань юридичною особою, а навпаки, прямо зазначено про те, що до складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені). При цьому для цілей оподаткування законодавцем не передбачено виключень щодо спеціальної неустойки, передбаченої частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України.

Крім того, неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення її повернення, враховуючи природу її виникнення, не генерує додану вартість, оскільки не є товаром або послугою, її виникнення не пов`язане з впливом дій виробника/надавача послуг, розмір такої неустойки не залежить від вартості використаних продавцем/надавачем послуг сировини, інших товарів та додаткових послуг. Неустойка, нарахована на підставі частини другої статті 785 Цивільного кодексу України, є спеціальною санкцією за порушення законодавства, вона не може бути об`єктом оподаткування податком на додану вартість із-за своєї правової природи як міри відповідальності.

При розрахунку розміру неустойки згідно з частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України за неповернення майна з оренди після припинення дії договору найму до її складу не включається податок на додану вартість, який мав би сплачуватися орендарем орендодавцю у випадку правомірного користування майном (постанова Об`єднаної Палати Касаційного Господарського суду у складі Верховного Суду від 20.11.2020 у справі №916/1319/19).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з вірним висновком місцевого господарського суду, що при розрахунку розміру неустойки згідно з ч.2 ст.785 Цивільного кодексу України за неповернення майна з оренди після припинення дії договору найму Позивачем було безпідставно включено до її складу податок на додану вартість, який мав би сплачуватися орендарем орендодавцю у випадку правомірного користування майном.

Таким чином, розрахунок неустойки в даному випадку повинен здійснюватися без урахування ПДВ, в період з 01.11.2023 по 20.05.2025, який не охоплює періоду нарахування неустойки у справі № 916/5705/23, та становити за розрахунками суду 161205,02 грн.

Судова колегія також зауважує, що апеляційна скарга не містить будь-яких доводів стосовно виключення судом із розрахунку Позивача ПДВ, натомість Апелянт вважає, що стягненню з Відповідача підлягає саме 193446 грн, проте судова колегія відхиляє таке твердження, з огляду на вищевикладене.

Як зазначалось раніше, місцевий господарський суд зменшив розмір неустойки (яка без врахування ПДВ становить 161205,02 грн) на 50% до 80602,51 грн.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком місцевого господарського суду з огляду на таке.

Відповідно до частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України передбачено право наймодавця вимагати від наймача, у разі невиконання ним обов`язку щодо повернення речі, сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі.

Ураховуючи положення чинного законодавства, можна дійти висновку, що санкція, передбачена частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, є неустойкою відповідно до визначення, наведеного у частині 1 статті 549 Цивільного кодексу України в сукупності з частиною 2 статті 551 цього Кодексу.

Санкція, передбачена частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, є різновидом неустойки (штрафної санкції), яка є законною неустойкою і застосовується у разі, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі. Отже, така неустойка, передбачена частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, може бути зменшена судом за правилами частини 3 статті 551 цього Кодексу.

Схожі за змістом висновки викладено в постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19 та від 16.08.2024 у справі № 910/14706/22, постанові Верховного Суду від 13.05.2025 у справі №922/3639/24.

Згідно з частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

У пунктах 8.20- 8.25, 8.32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 сформульовано такі висновки щодо застосування положень статті 3, 551 Цивільного кодексу України:

«8.20. Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 Цивільного кодексу України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

8.21. Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

8.22. Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

8.23. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

8.24. Наприклад, такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549- 552 Цивільного кодексу України. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 Цивільного кодексу України України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.

8.25. Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

8.32. Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань».

При цьому слід звернути увагу, що законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд з цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах (формальні ознаки прострочення боржника, порушення зобов`язання з вини кредитора - стаття 616 Цивільного кодексу України, тощо) можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.

Так, судова практика щодо застосування вказаних норм Цивільного кодексу України наразі є усталеною (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18, Верховного Суду від 14.04.2021 у справі №923/587/20, від 01.10.2020 у справі №904/5610/19, від 02.12.2020 у справі №913/698/19, від 26.01.2021 у справі №922/4294/19, від 24.02.2021 у справі №924/633/20, від 03.03.2021 у справі №925/74/19, від 16.03.2021 у справі №910/3356/20, від 30.03.2021 у справі №902/538/18, від 19.01.2021 у справі №920/705/19, від 27.01.2021 у справі №910/16181/18, від 31.03.2020 у справі №910/8698/19, від 11.03.2020 у справі №910/16386/18, від 09.07.2020 у справі №916/39/19, від 08.10.2020 у справі №904/5645/19, від 14.04.2021 у справі №922/1716/20, від 13.04.2021 у справі №914/833/19, від 22.06.2021 у справі №920/456/17).

При зменшенні розміру неустойки, суд бере до уваги інтереси сторін, що заслуговують на увагу, і оцінює співвідношення розміру заявленої до стягнення неустойки, зокрема, із розміром збитків позивача. Якщо порушення зобов`язання відповідачем не потягло за собою значні збитки для інших господарюючих суб`єктів, то суд може з урахуванням інтересів сторін зменшити розмір належної до сплати неустойки. При цьому як необхідність використання права на зменшення розміру штрафних санкцій, так і розмір, до якого вони підлягають зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Водночас, за своєю правовою природою штрафні санкції виконують стимулюючу функцію, спонукаючи боржника до належного виконання своїх зобов`язань під загрозою застосування до нього цього виду відповідальності та стягується в разі порушення такого зобов`язання. Отже, питання про зменшення розміру неустойки вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.

При цьому, наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

При вирішенні питання про зменшення розміру штрафних санкцій (пені) суди також беруть до уваги як обставини, прямо визначені у ст. 551 Цивільного кодексу України, так і інші обставини, на які посилаються сторони і які мають бути доведені ними. Найчастіше судами враховуються такі обставини (постанови Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №916/3211/16, від 26.01.2021 у справі №922/4294/19, від 24.02.2021 у справі №924/633/20, від 16.03.2021 у справі №922/266/20): ступінь виконання зобов`язання боржником (співвідношення між сумою простроченого зобов`язання та загальною сумою зобов`язання); причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання; тривалість прострочення виконання; наслідки порушення зобов`язання для кредитора; поведінку боржника (системність порушення, чи навпаки - порушення з боку боржника мало винятковий характер; намагання/зусилля боржника погасити борг або погашення основної заборгованості на момент звернення до суду, намагання врегулювати спір в досудовому порядку, звернення з пропозиціями про реструктуризацію боргу до кредитора); поведінку кредитора; майновий стан кредитора та боржника (наявність збитків, заборгованості по виплаті заробітної плати); негативні наслідки стягнення неустойки з боржника, які можуть настати для нього та третіх осіб (трудового колективу, населення); ризики настання неплатоспроможності боржника; статус боржника, предмет діяльності боржника (забезпечення оборонних потреб, безпеки та здоров`я населення); майнові, а також інші інтереси сторін, які заслуговують на увагу.

Втім, закон не містить вичерпного переліку обставин, які можуть бути враховані судом при зменшенні розміру неустойки, тому боржник і кредитор мають право посилатися й на інші обставини, які мають довести, а суд оцінити при ухваленні рішення.

При цьому, суд не зобов`язаний встановлювати всі можливі обставини, які можуть вплинути на зменшення штрафних санкцій; це не входить в предмет доказування у справах про стягнення неустойки. Відповідно до принципу змагальності суд оцінює лише надані сторонами докази і наведені ними аргументи. Суд повинен належним чином мотивувати своє рішення про зменшення неустойки, із зазначенням того, які обставини ним враховані, якими доказами вони підтверджені, які аргументи сторін враховано, а які відхилено (статті 86, 236 - 238 Господарського процесуального кодексу України).

Так, стаття 86 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (частина п`ята статті 236 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

У постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду виснувала, що чинники, якими обґрунтовані конкретні умови про неустойку: обставини (їх сукупність), що є підставою для застосування неустойки за порушення зобов`язань, її розмір; і обставини (їх сукупність), що є підставою для зменшення судом неустойки, у кожних конкретних правовідносинах (справах) мають індивідуальний характер. Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90%, 70% чи 50% тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України, тобто у межах судового розсуду.

Наведені висновки узгоджуються з нормами закону, які регулюють можливість зменшення розміру штрафних санкцій та є засобом недопущення їх використання ані як засобу для отримання необґрунтованих доходів, ані як способу уникнути відповідальності. У питанні про зменшення розміру неустойки, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, суд щоразу виходить з конкретних обставин. Такий підхід є усталеним в судовій практиці, зокрема практиці Верховного Суду (постанови від 11.07.2023 у справі №914/3231/16, від 10.08.2023 у справі №910/8725/22, від 26.09.2023 у справі №910/22026/21, від 02.11.2023 у справі №910/13000/22, від 07.11.2023 у справі №924/215/23, від 09.11.2023 у справі №902/919/22).

Беручи до уваги предмет спору у даній справі, правовідносини, що склались між сторонами, організаційно-правову форму Відповідача, який є благодійною організацією, що здійснює діяльність з надання послуг догляду із забезпеченням проживання та надання іншої соціальної допомоги без забезпечення проживання; прострочення виконання зобов`язання у спірних правовідносинах мало місце під час дії в Україні воєнного стану; матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що Позивач або інші особи зазнали значних збитків, у зв`язку із простроченням виконання Відповідачем зобов`язання у спірних відносинах. З іншого боку суд враховує, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження наявності для Відповідача у спірних правовідносинах форс-мажорних обставин, а також те, що Відповідач на власний розсуд уклав Договір оренди з Позивачем на відповідних умовах.

Стягнення неустойки у розмірі 80602,51 грн в даному випадку є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання Відповідачем свого обов`язку з повернення орендованого майна, проявом балансу між інтересами кредитора і боржника, узгоджується з нормами закону, які регулюють можливість такого зменшення, та є засобом недопущення використання неустойки ані як інструменту позивача для отримання безпідставних доходів, ані як способу Відповідача уникнути відповідальності.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції не може взяти до уваги посилання Позивача в апеляційній скарзі на неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального чи процесуального права, оскільки суд вірно з`ясував обставини справи, з урахуванням наявних у справі доказів.

Колегія суддів відзначає що для Позивача не матиме негативних наслідків позбавлення його можливості стягнення неустойки на 50%, наявність збитків та погіршення фінансового становища Позивача, ним не доведено, а тому заперечення Скаржника проти зменшення розміру неустойки колегією суддів відхиляється.

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Статтею 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі Проніна проти України (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. У справі Трофимчук проти України Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, у зв`язку з відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм права, а тому судова колегія дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги з підстав, викладених раніше.

Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені Апелянтом, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 25.12.2025 по справі №916/3844/25 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Одеської області від 25.12.2025 по справі №916/3844/25 залишити без змін.

Матеріали справи №916/3844/25 повернути до Господарського суду Одеської області.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 286 ГПК України.

Головуюча суддя: Н.М. Принцевська

Судді: Г.І. Діброва

А.І. Ярош