ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2026 рокум. ОдесаСправа № 915/58/26
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Таран С.В.,

Суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Астра Норд-Вест"

на ухвалу Господарського суду Миколаївської області №915/58/26 від 10.02.2026, прийняту суддею Ільєвою Л.М., м. Миколаїв, про передачу за підсудністю позовної заяви Головного управління Національної поліції в Одеській області

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Астра Норд-Вест"

про стягнення 1 756 383,52 грн

ВСТАНОВИВ:

У січні 2026 р. Головне управління Національної поліції в Одеській області звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Астра Норд-Вест", в якому просило стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у загальній сумі 1756383,52 грн, з яких: 1656383,52 грн неустойка (а саме: 71079,28 грн штраф за здійснення будівництва об`єкту із відхиленням від проектної документації, що призвело до порушення якості, 505206,46 грн штраф за неякісно виконані роботи, 19546,80 грн пеня за порушення строків виконання робіт, 24877,75 грн штраф 7% за прострочення виконання робіт понад тридцять днів, 1035673,23 грн пеня за порушення строків усунення недоліків неякісно виконаних робіт) та 100000 грн збитки.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем взятих на себе зобов`язань за укладеним між сторонами договором підряду №506 від 26.07.2024 в частині своєчасного виконання робіт з дотриманням технологічних процесів і контролю якості.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області №915/58/26 від 10.02.2026 (суддя Ільєва Л.М.) вказану позовну заяву з додатками передано для розгляду за підсудністю до Господарського суду Одеської області.

Зазначена ухвала мотивована тим, що спір у цій справі виник з приводу нерухомого майна, місцезнаходженням якого є місто Ізмаїл (Одеська область) та капітальний ремонт якого здійснювався за договором підряду №506 від 26.07.2024, у зв`язку з чим відповідна позовна заява підсудна Господарському суду Одеської області.

Не погодившись з постановленою ухвалою, Товариство з обмеженою відповідальністю "Астра Норд-Вест" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Миколаївської області №915/58/26 від 10.02.2026 та передати справу на розгляд до Господарського суду Миколаївської області.

Зокрема, апелянт зазначає про те, що позов у даній справі правомірно пред`явлений за правилами загальної підсудності за місцезнаходженням відповідача, при цьому правило виключної територіальної підсудності до спірних правовідносин не застосовується, оскільки предметом спору є стягнення штрафних санкцій та збитків за стверджуване Головним управлінням Національної поліції в Одеській області порушення відповідачем, як підрядником, своїх договірних зобов`язань з виконання певних робіт на об`єкті нерухомого майна, що жодним чином не впливає на речові або похідні права замовника робіт, як власника нерухомого майна, що є об`єктом виконання робіт за відповідним договором підряду №506 від 26.07.2024.

У відзиві на апеляційну скаргу №20/312 від 11.03.2026 (вх.№705/26/Д1 від 11.03.2026) Головне управління Національної поліції в Одеській області просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Астра Норд-Вест", а оскаржувану ухвалу залишити без змін, посилаючись на те, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном.

Відповідно до частини тринадцятої статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно із частиною третьою статті 270 Господарського процесуального кодексу України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Частиною другою статті 271 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 8, 9, 12, 18, 31, 32, 33, 34 частини першої статті 255 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи те, що у даній справі оскаржується ухвала суду, зазначена в пункті 8 частини першої статті 255 Господарського процесуального кодексу України, то її перегляд за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Астра Норд-Вест" ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.03.2026 у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В. вирішено здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Миколаївської області норм права, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Предметом спору у даній справі є вимоги про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Астра Норд-Вест" на користь Головного управління Національної поліції в Одеській області неустойки та збитків у загальній сумі 1756383,52 грн у зв`язку з порушенням відповідачем взятих на себе зобов`язань зі своєчасного виконання робіт з дотриманням технологічних процесів і контролю якості на підставі укладеного між сторонами договору підряду №506 від 26.07.2024, предметом якого є виконання відповідачем робіт "Капітальний ремонт адміністративної будівлі Ізмаїльського районного відділу поліції та ізолятору тимчасового тримання №9 ГУНП в Одеській області за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл".

Передаючи дану позовну заяву та додані до неї документи за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Господарського суду Одеської області, місцевий господарський суд послався на те, що спір у цій справі виник з приводу нерухомого майна, а тому відповідно до вимог частини третьої статті 30 Господарського процесуального кодексу України має розглядатись за його місцезнаходженням.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з вищенаведеним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, у тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

В силу частини першої статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Відповідно до частини другої статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Юридично обґрунтоване розмежування повноважень кожної ланки судової системи, а також однойменних судів однієї ланки щодо розгляду і вирішення господарських справ гарантує безпомилковість діяльності всієї судової системи, здійснення покладених на неї завдань та є однією з юридичних гарантій належного та справедливого здійснення судочинства.

Під територіальною підсудністю розуміється властивість певної справи належати до відання одного з однорідних судів в залежності від просторових меж його юрисдикції, або, простіше, - просторова компетенція однорідних судів.

Отже, територіальна підсудність господарських справ фактично зумовлює відмежування компетенції із розгляду цих справ однорідними судами за просторовою характеристикою, тобто залежно від території, на яку поширюється їх юрисдикція.

Відповідно до статті 190 Цивільного кодексу України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Цивільний кодекс України при класифікації речей як об`єктів цивільних прав поділяє речі, зокрема, на рухомі і нерухомі.

Відповідно до частини першої статті 181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Отже, основним критерієм віднесення речей до нерухомих є фізична прив`язка об`єктів, розташованих на земельній ділянці, переміщення яких неможливо без їх знецінення. Вказані ознаки є основними і розглядати їх необхідно у сукупності.

У розумінні Цивільного кодексу України житлові будинки, будівлі, споруди тощо охоплюються поняттям "нерухоме майно". Однак, вказаний перелік об`єктів нерухомого майна не є вичерпним.

Зокрема, відповідно до статті 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" об`єктами нерухомого майна є житлові будинки; квартири; будівлі, споруди, житлові та нежитлові приміщення.

Згідно з частинами першою, другою статті 27 Господарського процесуального кодексу України позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Для цілей визначення підсудності відповідно до цього Кодексу місцезнаходження юридичної особи та фізичної особи-підприємця визначається згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Зазначений припис поширює свою дію абсолютно на всі випадки, коли процесуальне законодавство не обумовлює будь-якого відмінного варіанту стосовно конкретного виду справ, а тому іменується загальним, адже діє як загальне правило, на відміну від інших видів підсудності, що застосовуються як спеціальне правило підсудності.

Вищевказане обумовлене тим, що на противагу іншим правовим положенням про підсудність норма статті 27 Господарського процесуального кодексу України не обмежується директивою про певну категорію справ, які необхідно розглядати за цим правилом підсудності, у той час як всі інші правові норми кореспондуються із характеристиками справи за предметною або суб`єктною ознакою, а тому підлягають застосуванню виключно у випадку кореляції конкретної справи з цими ознаками.

Статтею 30 Господарського процесуального кодексу України встановлено правила виключної підсудності господарських справ.

Виключна підсудність означає, що відповідний спір не може бути розглянутий за загальними правилами підсудності або альтернативної підсудності.

Частиною третьою статті 30 Господарського процесуального кодексу Українипередбачено, що спори, що виникають з приводу нерухомого майна, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

З аналізу логічної послідовності змін до формулювання положень процесуального законодавства щодо правил розгляду позовів за виключною підсудністю убачається її спрямованість на визначення виключної підсудності в цілому для всіх спорів, які виникають у межах відповідних правовідносин у зв`язку з нерухомим майном, безвідносно до предмета конкретного спору.

Виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном.

Словосполучення "з приводу нерухомого майна" необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення.

Відтак до спорів, предметом яких є стягнення заборгованості, що виникла внаслідок порушення зобов`язань за договором, укладеним щодо нерухомого майна, поширюються норми частини третьої статті 30 Господарського процесуального кодексу України.

Аналогічні правові висновки щодо застосування правила виключної підсудності спорів з приводу нерухомого майна викладені у постанові Верховного Суду від 09.09.2020 у справі №910/6644/18, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі №910/10647/18 та від 16.02.2021 у справі №911/2390/18.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 31 Господарського процесуального кодексу України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Частиною третьою статті 31 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що передача справи на розгляд іншого суду за встановленою цим Кодексом підсудністю з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої цієї статті, здійснюється на підставі ухвали суду не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.

Спори між судами щодо підсудності не допускаються (частина шоста статті 31 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи викладене, передання справи за належною територіальною юрисдикцією не призводить до порушення прав учасників справи, а, навпаки, є гарантією того, що рішення у справі буде ухвалене належним судом і законне та обґрунтоване рішення не буде в подальшому скасоване судом вищої інстанції лише з підстав недотримання процесуальних норм щодо територіальної юрисдикції.

Крім того, апеляційний господарський суд зазначає, що згідно зі статтею 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у справі "Устименко проти України" (заява №32053/13) констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20.07.2006 (заяви №29458/04, №29465/04) зазначив, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі "Zand v. Austria" від 12.10.1978 року (заява №7360/76), висловлено думку, що термін "судом, встановленим законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з [...] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів [...]".

Таким чином, складова верховенства права, закріплена у пункті 1 статті 6 Конвенції, передбачає, зокрема, розгляд справи належним судом, а у даному випадку судом, до територіальної юрисдикції якого відноситься поданий позов.

З огляду на викладене, беручи до уваги те, що позов у даній справі містить вимоги про стягнення штрафних санкцій та збитків у загальній сумі 1756383,52 грн, заявлених на підставі договору підряду №506 від 26.07.2024, предметом якого є виконання відповідачем робіт "Капітальний ремонт адміністративної будівлі Ізмаїльського районного відділу поліції та ізолятору тимчасового тримання №9 ГУНП в Одеській області за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл", Південно-західний апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спір у цій справі виник з приводу нерухомого майна, місцезнаходженням якого є Одеська область.

Доводи апелянта про те, що даний спір не пов`язаний з нерухомим майном, оскільки розгляд позовних вимог не впливає на речові права позивача, колегією суддів оцінюються критично, оскільки вказані твердження ґрунтуються на помилковому та суб`єктивному тлумаченні скаржником правової категорії "предмет спору", а також на безпідставному звуженні змісту приписів частини третьої статті 30 Господарського процесуального кодексу України виключно до спорів, вирішення яких пов`язане з правом власності і похідними від нього правами. Вирішальним є характер правовідносин, з яких виник спір, а не лише спосіб судового захисту. У даному випадку обраний позивачем спосіб захисту (стягнення грошових сум) є похідним від порушення зобов`язань щодо виконання робіт, які здійснювались безпосередньо відносно конкретного об`єкта нерухомості, що і зумовлює застосування спеціального правила підсудності.

Правовідносини сторін за договором підряду у цій справі мають комплексний характер і не можуть бути штучно розділені на "майнову" (грошову) та "речову" складові для цілей визначення підсудності. Зобов`язання підрядника щодо належного виконання робіт та відповідальність за їх порушення становлять єдине правовідношення, яке виникло та реалізується у зв`язку з конкретним об`єктом нерухомого майна. Відтак і спір, що виник з цього правовідношення, має розглядатися з урахуванням його цілісної природи.

Правові висновки Верховного Суду свідчать про те, що правила виключної підсудності застосовуються не лише у спорах щодо виникнення, переходу чи припинення речових прав на нерухоме майно, але і у випадках, коли спірні зобов`язання безпосередньо пов`язані з таким майном та не можуть бути належним чином оцінені без урахування його характеристик. У цьому контексті вимоги про стягнення штрафних санкцій та збитків, заявлені у зв`язку з неналежним виконанням робіт щодо капітального ремонту конкретного об`єкта, є похідними від правовідносин, нерозривно пов`язаних із цією нерухомістю, що обумовлює застосування частини третьої статті 30 Господарського процесуального кодексу України.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що за своєю правовою природою результат робіт за договором підряду, предметом якого є капітальний ремонт будівлі, не є відокремленим від об`єкта нерухомого майна, а інтегрується у нього як складова частина. Відтак оцінка належності виконання зобов`язань підрядником, зокрема, щодо якості робіт, дотримання технологічних процесів та усунення недоліків, неминуче пов`язана з характеристиками відповідного об`єкта нерухомості, його технічним станом та місцезнаходженням. За таких обставин, спір не може розглядатися як такий, що має виключно грошовий характер, оскільки підстави заявлених вимог безпосередньо випливають з фізичних та функціональних властивостей нерухомого майна.

Визначальним для застосування правил виключної підсудності є не формальна кваліфікація позовних вимог як майнових чи грошових, а наявність найтіснішого зв`язку спірних правовідносин з певним об`єктом нерухомого майна. У даному випадку такий зв`язок є очевидним, оскільки спір виник саме у зв`язку з виконанням робіт щодо конкретної будівлі, а обсяг та обґрунтованість заявлених вимог прямо залежать від встановлення обставин, що характеризують стан цього об`єкта.

Зведення скаржником даного спору виключно до вимог про стягнення грошових коштів є спрощеним та не відображає його правової сутності, оскільки підстави таких вимог безпосередньо пов`язані з виконанням робіт щодо конкретного об`єкта нерухомого майна. Саме цей зв`язок є визначальним для застосування правил виключної підсудності.

Для цілей застосування частини третьої статті 30 Господарського процесуального кодексу України визначальним є функціональний зв`язок спірних правовідносин з нерухомим майном. У даному випадку нерухоме майно виступає не лише місцем виконання зобов`язання, але й критерієм оцінки його належного виконання, оскільки саме через стан, якість та придатність об`єкта визначається наявність чи відсутність порушення з боку підрядника. За таких умов спір набуває ознак такого, що виник з приводу нерухомого майна.

За таких обставин, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про те, що відповідно до правил виключної підсудності, визначених частиною третьою статті 30 Господарського процесуального кодексу України, позов Головного управління Національної поліції в Одеській області у даній справі підлягає розгляду Господарським судом Одеської області.

Враховуючи те, що доводи апелянта стосовно порушення Господарським судом Миколаївської області норм права при прийнятті оскаржуваної ухвали №915/58/26 від 10.02.2026 про передачу позовної заяви за підсудністю не знайшли свого підтвердження, підстав для скасування зазначеного судового акта суд апеляційної інстанції не вбачає.

Керуючись статтями 30, 232, 233, 236, 255, 269, 270, 271, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Астра Норд-Вест" залишити без задоволення, ухвалу Господарського суду Миколаївської області №915/58/26 від 10.02.2026 без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та у строки, визначені статтями 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 31.03.2026.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя К.В. Богатир

Суддя Л.В. Поліщук