ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2026 року Справа №903/890/25

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючий суддя Мельник О.В.

суддя Гудак А.В.

суддя Олексюк Г.Є.

секретар судового засідання Левчук Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Негабарит" та Представництва "МТЕ ЯПИ ТІДЖАРЕТ АНОНІМ ШІРКЕТІ" на рішення Господарського суду Волинської області від 16.12.2025 (суддя Бідюк С.В., повне рішення складено 22.12.2025)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Негабарит"

до Фірма MTE YAPI TICARET ANONIM SIRKETI (МТЕ ЯПИ ТІДЖАРЕТ АНОНІМ ШІРКЕТІ) в особі Представництва "МТЕ ЯПИ ТІДЖАРЕТ АНОНІМ ШІРКЕТІ"

про розірвання договору та стягнення 512 158,11 грн

за участю представників:

позивача - Коляди Д.І.,

відповідача - Мельничука А.О.,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Волинської області від 16.12.2025 позов задоволено частково. Стягнуто з фірми "MTE YAPI TICARET ANONIM SIRKETI" ("МТЕ ЯПИ ТІДЖАРЕТ АНОНІМ ШІРКЕТІ") в особі Представництва "МТЕ ЯПИ ТІДЖАРЕТ АНОНІМ ШІРКЕТІ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Негабарит" 311 208,34 грн, з яких: 201600,00 грн основного боргу, 17 891,84 грн 3% річних, 82 205,42 грн інфляційних втрат, 3620,37 грн витрат по сплаті судового збору та 5890,71 грн витрат на професійну правничу допомогу. У задоволенні позовних вимог про розірвання договору зберігання б/н від 09.11.2018 та стягнення 210460,85 грн штрафу відмовлено.

Суд першої інстанції встановив, що договір від 09.11.2018 набирає чинності з моменту підписання та діє до 08.07.2019 (кінцевий термін зберігання визначений додатковою угодою №7 від 07.06.2019), а тому спірний договір припинив свою дію 09.07.2019.

Зважаючи на той факт, що строк дії спірного договору закінчився, а ТОВ "Негабарит" звернувся з позовом у вересні 2025 року, а також враховуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 12.09.2023 зі справи №910/8413/21, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у частині вимог про розірвання договору.

Із врахуванням ч.3 ст.946 ЦК України, а також приймаючи до уваги відсутність доказів, які б свідчили про отримання відповідачем майна за актом приймання-передачі, та відповідно продовження зберігання майна після закінчення строку, встановленого договором зберігання від 09.11.2018, за відсутності належної оплати за його фактичне зберігання, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості в сумі 201600,00 грн за період з жовтня 2019 року по вересень 2025 року є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Також суд, перевіривши розрахунок позивача, зазначив, що нараховані ним 17891,84 грн 3% річних та 82205,42 грн інфляційних втрат є підставними та підлягають до стягнення з відповідача на підставі ч.2 ст.625 ЦК України.

Щодо заявленого до стягнення штрафу, господарський суд зазначив, що забезпечення неустойкою (у вигляді штрафу) виконання відповідачем зобов`язання щодо отримання майна після закінчення строку зберігання припинилося, у зв`язку із припиненням дії договору, а тому відсутні підстави для застосування до відповідача господарської санкції у вигляді штрафу після припинення дії договору.

Іншої угоди, якою б було забезпечено неустойкою виконання відповідачем зобов`язання щодо отримання майна після припинення дії договору сторонами спору суду не надано, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення з відповідача 210460,85 грн штрафу, нарахованого у відповідності до п.6.4 договору, не підлягають задоволенню.

Крім того, дослідивши заяву ТОВ "Негабарит" про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, надані докази в їх сукупності, враховуючи предмет спору та складність справи, об`єм фактично наданих послуг, з метою дотримання співмірності, обґрунтованості та пропорційності при вирішенні питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, які є доведеними, документально обґрунтованими, суд дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу товариства в сумі 5890,71 грн, що є витратами, пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою до Північно-західного апеляційного господарського суду, в якій просить оскаржуване рішення в частині відмови у стягненні штрафу та розірванні договору зберігання скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким позов задоволити у повному обсязі.

Апелянт, зокрема, вказує на помилковість висновку про неможливість розірвання в судовому порядку договору зберігання від 09.11.2018, оскільки обов`язок поклажодавця забрати річ та оплатити її зберігання є невиконаним зобов`язанням, яке не припиняється тільки через закінчення календарного строку дії договору, а навпаки зобов`язує зберігача зберігати річ до моменту повернення її поклажодавцеві та нести відповідальність за її схоронність.

Відтак, вважає, що оскільки річ не повернута, між сторонами продовжуються фактичні договірні відносини на умовах, що були визначені договором, а тому розірвання договору є належним способом захисту, що дозволить позивачу в подальшому реалізувати право на примусове вивільнення території від чужого майна та звільнить у майбутньому від обов`язку нести відповідальність від ризиків випадкового знищення чужого майна.

З урахуванням ст.599, 631 ЦК України, скаржник також зазначає про безпідставність висновку господарського суду про неможливість стягнення штрафу після закінчення строку дії договору, оскільки обов`язок забрати річ був встановлений договором, а його невиконання почалося в останній день дії договору і триває досі - відповідальність має нараховуватися.

Зауважує, що відмова суду у стягненні штрафу фактично легалізує безвідповідальну поведінку поклажодавця, який роками не забирає своє майно, знаючи, що жодні санкції до нього застосовані не будуть. Тому висновок суду про те, що закінчення строку дії договору - звільняє від сплати штрафних санкцій, фактично нівелює саму мету існування неустойки як інституту відповідальності, що призводить до порушення балансу інтересів сторін та суперечить принципами справедливості, добросовісності та розумності (ст. 3 ЦК України).

Крім того, не погоджуючись із ухваленим рішенням, відповідач також звернувся з апеляційною скаргою до Північно-західного апеляційного господарського суду, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у позові відмовити у повному обсязі.

Відповідач, зокрема, вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував ч.3 ст.946 ЦК України та безпідставно стягнув плату за зберігання після припинення дії договору, оскільки вказана норма не передбачає автоматичного застосування договірної ціни після припинення договору, а лише встановлює загальний обов`язок поклажодавця компенсувати фактичне зберігання речі за умови доведеності його обсягу та економічної обґрунтованості. При цьому, суд не встановив нового розміру плати, не дослідив її обґрунтованість та фактично ототожнив договірні і позадоговірні зобов`язання, чим порушив норми матеріального права.

Звертає увагу на недоведеність фактичного надання послуг зберігання після припинення договору, оскільки суд визнав належними доказами фактичного зберігання майна односторонні акти, складені та підписані виключно позивачем, чим допустив порушення ст.74, 76, 86 ГПК України. Підписання акта приймання-передачі в односторонньому порядку є незаконними, а самі акти недійсними, оскільки акт є первинним бухгалтерським документом, що вимагає згоди обох сторін.

Також відповідач вказує про безпідставне застосування судом ст.625 ЦК України без встановлення існування грошового зобов`язання з визначеним строком виконання, оскільки після припинення дії договору зберігання 09.07.2019 між сторонами не існувало грошового зобов`язання з визначеним строком виконання, ані законом, ані угодою сторін такий строк встановлений не був. За відсутності основного зобов`язання похідні вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат є неправомірними.

Щодо строку позовної давності зазначає, що позов подано 08.09.2025, тоді як вимоги заявлено за період з жовтня 2019 року, а тому станом на дату подання позову всі вимоги за період до 08.09.2022 року є такими, щодо яких сплив 3-річний строк позовної давності, встановлений ст.257 ЦК України.

Відповідач, посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену постанові від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц, вважає, що апеляційний суд має право застосувати позовну давність за заявою сторони, поданою в апеляційній інстанції.

У відповідності до ст.263 ГПК України позивач подав відзив на апеляційну скаргу відповідача, у якому, зокрема, вказує, що суд вірно встановив, що оскільки майно не було повернуто відповідачу за актом приймання-передачі та продовжує перебувати у позивача, відповідач зобов`язаний був вносити плату на рівні, встановленому договором (2800 грн/міс), що є логічним та справедливим, оскільки саме цей тариф сторони визнали економічно обґрунтованим при укладенні договору, а тому відповідні твердження апелянта є необґрунтованими та безпідставними.

Щодо доведеності надання послуг та односторонніх актів, зауважує, що обов`язок оплати виникає не з факту підписання акта, а з факту надання послуги. Матеріали справи не містять жодних доказів того, що відповідач забрав своє майно за актом приймання-передачі, а тому майно продовжує перебувати на території позивача, що є первинним доказом надання послуг.

Також зазначає, що грошове зобов`язання з оплати фактичного зберігання виникає в силу закону (ч.3 ст. 946 ЦК), а тому прострочення виконання цього зобов`язання дає право на нарахування 3% річних та інфляційних втрат, що підтверджується позицією Верховного Суду, викладеною у справі №910/14138/19.

Крім того, заперечує щодо застосування позовної давності у спірних правовідносинах, оскільки з урахуванням ч.3 ст.267 ЦК України та належного повідомлення відповідача про розгляд справи в суді першої інстанції, подання такої заяви вперше в суді апеляційної інстанції є неприпустимим. Разом з тим, на підставі п.19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, у період дії воєнного стану, введеного Указом № 64/2022 від 24.02.2022 та затвердженого Законом № 2102-IX, перебіг позовної давності зупиняється на весь строк дії такого стану, тому строки звернення до суду позивачем не було порушено.

Відповідач просить апеляційну скаргу представництва МТЕ ЯПИ ТІДЖФРЕТ АНОНІМ ШІРКЕТІ залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Волинської області від 16.12.2025 в оскаржуваній відповідачем частині - залишити без змін.

Відповідно до ч.1, 4 ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши апеляційні скарги в межах вимог та доводів наведених в них, відзив на апеляційну скаргу відповідача, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 09.11.2018 між ТОВ "Негабарит" (зберігач) та АТ "МТЕ ЯПИ ТІДЖАРЕТ АНОНІМ ШІРКЕТІ" в особі представництва МТЕ ЯПИ ТІДЖАРЕТ АНОНІМ ШІРКЕТІ в Україні (поклажодавець) укладено договір зберігання (т.1, а.с.5-6), згідно з п.1.1. якого зберігач зобов`язується надати місце для зберігання та зберігати майно, яке передане поклажодавцем протягом строку визначеного у даному договорі.

Загальна площа місця для розміщення майна, а саме імпортований в Україну демонтований асфальтний завод Amman asphalt zavod (model: 1997) на зберігання 1000 кв.м (п.2.1, 2.2.3 договору).

Відповідно до п.3.1., 3.3. договору, поклажодавець передає майно, зазначене в п. 2 договору, в такому місці: м.Ковель, вул. Володимирська, 154А відповідно до акту приймання-передачі майна не пізніше від дати зазначеної в п.3.3.1 договору. Строк зберігання: початок 09.11.2018, закінчення зберігання 08.12.2018.

За умовами п.4.1., 4.2. договору, оплата за послуги по зберіганню майна становить 2800,00 грн з ПДВ за 1 календарний місяць зберігання. Оплата здійснюється у безготівковій формі, шляхом перерахування місячної плати на банківський рахунок зберігача протягом 3 банківських днів на підставі наданого зберігачем рахунку.

Згідно з п.5.2.1. договору, поклажодавець зобов`язаний забрати річ у зберігача після закінчення строку зберігання згідно п. 3.3 цього договору протягом 1 календарного дня.

Пунктом 6.4. договору сторони погодили, що у випадку прострочення строку, вказаного у п.5.2.1 даного договору, поклажодавець сплачує зберігачу штраф у розмірі 1440 доларів США за офіційним курсом НБУ на день виставлення рахунку за кожен календарний місяць прострочення отримання майна із зберігання.

Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до строку, зазначеного в п. 3.3.2 цього договору. Строк дії договору може бути продовжено за взаємною згодою сторін (п. 7.1 договору).

Актом приймання-передачі майна від 09.11.2018 року (т.1, а.с.6 зворот) сторони підтвердили передачу майна на зберігання, а саме імпортований в Україну демонтований асфальтний завод Amman asphalt zavod (model: 1997).

Сторонами укладено додаткові угоди №1 від 07.12.2018, №2 від 08.01.2019, №3 від 08.02.2019, №4 від 07.03.2019, №5 від 05.04.2019, №6 від 08.05.2019, №7 від 07.06.2019, згідно яких визначили, що кінцевим днем зберігання є 08.07.2019 (т.1, а.с.7-10).

Додатковою угодою № б/н від 17.02.2020 у зв`язку із зміною директора МТЕ ЯПИ ТІДЖАРЕТ АНОНІМ ШІРКЕТІ, викладено преамбулу договору у відповідній редакції.

Позивач вказуючи, що у зв`язку із допущенням відповідачем істотного порушення умов договору в частині невнесення протягом тривалого часу оплати за надані послуги зберігання, звернувся з даним позовом до суду.

Аналізуючи встановлені обставини справи та надаючи їм оцінку в процесі апеляційного перегляду справи по суті заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно зі ст.509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобов`язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.

Відповідно до ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За змістом положень статей 626, 627 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписами ст. 525, 526, 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, правовідносини сторін виникли на підставі договору зберігання від 09.11.2018 року.

Відповідно до ст.936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Позивач, обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказує на помилковість висновку про неможливість розірвання в судовому порядку договору зберігання від 09.11.2018, у зв`язку із закінченням строку його дії, оскільки обов`язок поклажодавця забрати річ та оплатити її зберігання є невиконаним зобов`язанням, а тому просить розірвати вказаний договір на підставі ст. 651 ЦК України.

Оцінюючи вказані доводи позивача, апеляційний суд враховує, що згідно зі ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

За загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст.651 ЦК України, розірвання договору допускається лише за згодою сторін.

Відповідно до ч.2, 3 ст.651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Статтею 653 ЦК України визначені правові наслідки розірвання договору, за змістом якої у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються з моменту досягнення домовленості про розірвання договору, якщо інше не встановлено договором. Якщо договір розривається у судовому порядку, зобов`язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, одним із наслідків розірвання договору є припинення зобов`язань сторін, що виникли у сторін такого договору відповідно до п.1 ч.2 ст.11, ст.509 ЦК України.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що договір від 09.11.2018 набирає чинності з моменту підписання та діє до 08.07.2019 (кінцевий термін зберігання визначений додатковою угодою №7 від 07.06.2019). Таким чином, спірний договір припинив свою дію 09.07.2019, у зв`язку з чим на момент звернення ТОВ "Негабарит" із даним позовом у вересні 2025 року договірні правовідносини між сторонами вже були припинені.

Колегія суддів зауважує, що за змістом ст.631, 651, 653 ЦК України розірвано може бути лише чинний (такий, що діє на час звернення до суду з позовом та прийняття відповідного судового рішення) договір (правова позиція, викладена в п.67 постанови Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.09.2022 у справі №913/703/20, постановах Верховного Суду від 07.08.2018 у справі №910/7981/17, від 18.11.2019 №910/16750/18).

Договір, який припинив строк своєї дії, не може бути розірваний за його відсутністю. Припинення договору і його розірвання є різними взаємовиключними юридичними фактами (п.6.5.3. постанови Касаційного господарського суду від 03.04.2024 у справі №910/21315/21).

Щодо недоцільності розірвання договору, який є припиненим (нечинним) на час звернення до суду з відповідною вимогою, дійшла висновку також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.09.2023 зі справи №910/8413/21, відповідно до правової позиції якої задоволення вимоги про розірвання договору, який вже є припиненим, не тільки не поновить порушені права позивача, але є неможливим як таке.

З огляду на викладене та з урахуванням встановленого факту закінчення строку дії спірного договору, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог у частині розірвання договору.

Поряд із цим, враховуючи правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12, колегія суддів відхиляє доводи позивача щодо існування невиконаного зобов`язання поклажодавця забрати річ та оплатити її зберігання як підстави для розірвання договору.

Саме по собі існування невиконаного зобов`язання не свідчить про можливість розірвання договору, оскільки строк (термін) виконання зобов`язання може як збігатися зі строком дії договору, так і відрізнятися від нього, зокрема, у випадках, коли сторони погодили строк виконання зобов`язання та визначили, що договір діє до його повного виконання.

Отже, "строк дії договору" та "строк/термін виконання зобов`язання" за своїм юридичним змістом не є тотожними поняттями, та в залежності від умов договору, укладеного між сторонами, останні можуть як співпадати між собою, так і бути відмінними один від одного, що спростовує відповідні доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі.

Щодо стягнення заборгованості за надані послуги зі зберігання майна за період з жовтня 2019 року по вересень 2025 року, апеляційний суд враховує наступне.

Відповідно до ч.1 ст.938 ЦК України, зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

За положеннями ч.1, 3 ст.946 ЦК України, плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання. Якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов`язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання.

Згідно з ст.948 ЦК України, поклажодавець зобов`язаний забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання.

Аналіз викладеного дає підстави для висновку, що у разі, якщо поклажодавець не забрав майно після закінчення строку зберігання, фактичні правовідносини зберігання продовжуються, а отже, у поклажодавця виникає обов`язок оплатити час такого зберігання, який зберігається до моменту фактичного повернення майна.

Судом апеляційної інстанції беззаперечно встановлено, що незважаючи на узгодження сторонами строку зберігання товару, а саме до 08.07.2019 року (з урахуванням додаткової угоди №7 від 07.06.2019), поклажодавець у визначений сторонами строк не забрав у зберігача майно, яке було передано за умовами договору.

На підтвердження наданих послуг позивач надав суду акти здачі-приймання робіт (наданих послуг) за період з жовтня 2019 року по вересень 2025 року за підписом лише самого виконавця ТОВ "Негабарит".

Разом з тим, як вірно зазначив суд першої інстанції, що не підписання відповідачем актів наданих послуг не впливає на настання строку оплати, оскільки обов`язок відповідача оплатити надані позивачем послуги зі зберігання виникає незалежно від факту підписання ним акту, а у зв`язку з фактом надання вказаних послуг позивачем.

Будь-яких належних і допустимих доказів у розумінні ст.76, 77 ГПК України щодо отримання відповідачем майна, у тому числі за актом приймання-передачі, а також доказів звернень останнього з приводу передання такого майна та неможливості його отримання, сторонами суду не надано.

Враховуючи факт продовження зберігання майна після закінчення строку дії договору, а також відсутність доказів оплати наданих послуг за фактичне зберігання за період з жовтня 2019 року по вересень 2025 року, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про стягнення заборгованості в сумі 201600,00 грн за вказаний період є обґрунтованими та підлягають задоволенню на підставі ч.3 ст.946 ЦК України.

Доводи відповідача про те, що розмір компенсації не може визначатися шляхом автоматичного застосування умов припиненого договору, не заслуговують на увагу, оскільки розмір стягнення визначено з урахуванням фактичного обсягу наданих послуг, а не як автоматичне продовження дії договірних умов. У даному випадку має місце не ототожнення договірних і позадоговірних зобов`язань, а застосування імперативної норми закону (ч.3, ст.946 ЦК України) до встановлених обставин справи. Будь-якого іншого розрахунку розміру компенсації за надані послуги відповідач суду не надав.

Щодо заявлених позивачем до стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат апеляційний суд враховує, що частиною 2 ст.625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У наведеній нормі визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт), тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (постанова Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №910/10156/17).

За змістом ст.509, 524, 533, 534, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 року у справі №910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (п.43 постанови).

З огляду на встановлення факту заборгованості в поклажодавця за надані послуги за фактичне зберігання майна, здійснивши перевірку розрахунку 3% річних та інфляційних втрат в межах заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає вірним висновок суду про задоволення позову у вказаних частинах у повному обсязі та відповідно стягнення з відповідача 17891,84 грн 3% річних та 82205,42 грн інфляційних втрат.

Із врахуванням викладеного, доводи відповідача щодо безпідставності застосування у спірних правовідносинах ст.625 ЦК України у зв`язку з відсутністю грошового (основного) зобов`язання з визначеним строком виконання не заслуговують на увагу та не приймаються апеляційним судом.

Оцінюючи наявність правових підстав для стягнення 210460,85 грн штрафу з відповідача, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати наступне.

Відповідно до ст.611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За приписами ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

У відповідності до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч.1, 2 ст.551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

У відповідності до п.6.4 договору, у випадку прострочення строку, вказаного у п. 5.2.1 даного договору, поклажодавець сплачує зберігачу штраф у розмірі 1440 доларів США за офіційним курсом НБУ на день виставлення рахунку за кожен календарний місяць прострочення отримання майна із зберігання.

Згідно з п.5.2.1. договору, обов`язком поклажодавця є забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання згідно п.3.3. цього договору протягом 1 (одного) календарного дня.

Таким чином, враховуючи, що спірний договір припинив свою дію 09.07.2019 (кінцевий термін зберігання визначено додатковою угодою №7 від 07.06.2019), а також з огляду на відсутність доказів виконання поклажодавцем обов`язку забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання та відсутність звернень щодо її передання, що могло б свідчити про неможливість виконання обов`язку з незалежних від нього причин, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для застосування п.6.4 договору, стягнення з відповідача 210 460,85 грн штрафу та задоволення позовних вимог у зазначеній частині, що не було враховано судом першої інстанції.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги відповідача, останній вказує про пропуск строку позовної давності, передбаченого ст.257 ЦК України, оскільки позов подано 08.09.2025 року, тоді як вимоги заявлено за період з жовтня 2019 року. При цьому, зауважує, що апеляційний суд має право застосовувати позовну давність за заявою сторони, поданою в апеляційній інстанції (постанова Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц).

Колегія суддів, розглядаючи клопотання відповідача про застосування строку позовної давності у спірних правовідносинах, враховує, що відповідно до ч.3, 4 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Із аналізу вказаної норми вбачається, що заява про застосування позовної давності може бути подана лише під час розгляду справи в суді першої інстанції до ухвалення рішення.

Водночас, згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 11.10.2023 року у справі №756/8056/19, суд апеляційної інстанції вправі прийняти до розгляду заяву про застосування позовної давності лише за умови, що відповідач у справі не був належним чином повідомлений судом першої інстанції про день та час судового розгляду справи, чи у разі інших поважних причин, які об`єктивно позбавляли особу зробити в суді першої інстанції таку заяву, внаслідок чого було порушено принцип процесуальної рівності сторін.

Апеляційним судом встановлено, що вся поштова кореспонденція у даній справі в суді першої інстанції надсилалась відповідачу на адресу місцезнаходження Представницва МТЕ ЯПИ ТІДЖФРЕТ АНОНІМ ШІРКЕТІ (43005, Волинська обл., м.Луцьк, просп.Президента Грушевського, буд.30, кв. (офіс) 518, яка була повідомлена як належна державна реєстрація Представництва Міністерстом юстиції України згідно листа від 20.10.2025 року (т.1, а.с.77). Крім того, аналогічну адресу місцезнаходження Представницва як контактну вказує відповідач і в суді апеляційної інстанції в своїй апеляційній скарзі.

Однак, вся поштова кореспонденція, яка направлялась відповідачу в суді першої інстанції, поверталась до суду без вручення з підстав "адресат відсутній за вказаною адресою" (т.1, а.с.63, 71, 79, 103, 107, 119, 123, 134, 137, 152, 160).

Згідно правового висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеного у постанові від 11.06.2021 у справі №2-6236/11, якщо судове рішення про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернено поштою у зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач був належним чином повідомлений судом першої інстанції про розгляд даної справи і, відповідно, не був позбавлений можливості заявити про застосування позовної давності до ухвалення рішення. Водночас, відповідач в апеляційній скарзі не навів жодних інших поважних причин, які б об`єктивно перешкоджали поданню такої заяви у суді першої інстанції.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції не вбачає правових підстав для прийняття до розгляду заяви про застосування позовної давності на стадії апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно п.2 ч.1 ст.275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Відповідно до п.1, 2, 3 ч.1 ст.277 ГПК України підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення у відповідній частині є, зокрема, нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи.

Таким чином, з огляду на висновок апеляційного суду про необхідність застосування п.6.4 договору зберігання у спірних правовідносинах щодо стягнення штрафу з поклажодавця, що не було враховано судом першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги позивача, скасування рішення господарського суду в частині відмови у стягненні 210460,85 грн штрафу та ухвалення в цій частині нового рішення про задоволення позову.

У решті оскаржуване рішення, зокрема в частині відмови у задоволенні позову про розірвання договору, а також у частині задоволення позовних вимог про стягнення 201600,00 грн основного боргу, 17891,84 грн 3% річних та 82205,42 грн інфляційних втрат, з урахуванням висновків, викладених у цій постанові, підлягає залишенню без змін.

Окрім того, враховуючи положення ст.269 ГПК України щодо меж перегляду оскаржуваного судового рішення, зважаючи на те, що апеляційні скарги не містять жодних доводів щодо скасування рішення суду в частині стягнення витрат на правову допомогу, а також приймаючи до уваги висновок апеляційного суду про наявність правових підстав для задоволення позову в частині майнових вимог у повному обсязі, при цьому залишення оскаржуваного рішення без змін в частині немайнової позовної вимоги (розірвання договору), колегія суддів, з урахуванням заявленого позивачем розміру витрат на професійну правничу допомогу у сумі 10 000,00 грн і положень п.3 ч. 4 ст. 129 ГПК України щодо пропорційності задоволених позовних вимог, дійшла висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 5000,00 грн таких витрат та, відповідно, про зміну рішення суду першої інстанції у цій частині.

Враховуючи приписи ст.129 ГПК України, апеляційним судом, з підстав часткового скасування судового рішення та часткового задоволення апеляційної скарги позивача, здійснено перерозподіл судових витрат зі сплати судового збору пропорційно задоволених вимог.

Окрім того, апеляційний суд враховує, що позовну заяву та апеляційну скаргу позивачем подано засобами електронного зв`язку в електронній формі через підсистему ЄСІКС "Електронний суд", що є підставою для застосування коефіцієнта 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору у відповідності до ч. 3 ст. 4 Закону України "Про судовий збір".

Натомість, із матеріалів справи вбачається, що позивач сплатив судовий збір у більшому розмірі за подання позовної заяви та апеляційної скарги, що може бути підставою для звернення до суду з заявою про відшкодування з Державного бюджету надміру сплаченого судового збору. Вказана сума надмірно сплаченого судового збору не підлягає відшкодуванню за рахунок іншої сторони.

Керуючись ст.269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Представництва "МТЕ ЯПИ ТІДЖАРЕТ АНОНІМ ШІРКЕТІ" на рішення Господарського суду Волинської області від 16.12.2025 у справі №903/890/25 залишити без задоволення.

2. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Негабарит" на рішення Господарського суду Волинської області від 16.12.2025 у справі №903/890/25 задоволити частково.

3. Рішення Господарського суду Волинської області від 16.12.2025 у справі №903/890/25 в частині відмови у задоволенні позову про стягнення 210460,85 грн штрафу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

4. Позов в частині стягнення 210460,85 грн штрафу задоволити.

5. Стягнути з фірми "MTE YAPI TICARET ANONIM SIRKETI" ("МТЕ ЯПИ ТІДЖАРЕТ АНОНІМ ШІРКЕТІ") в особі Представництва "МТЕ ЯПИ ТІДЖАРЕТ АНОНІМ ШІРКЕТІ" (43005, Волинська обл., м. Луцьк, просп. Президента Грушевського, буд 30, кв. (офіс) 518, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Негабарит" (45034, Волинська обл., Ковельський р-н., смт. Люблинець, вул. Заводська, 7а, ) 210460,85 грн штрафу.

6. Рішення Господарського суду Волинської області від 16.12.2025 у справі №903/890/25 в частині стягнення судового збору та витрат на професійну правничу допомогу змінити та викласти його в наступній редакції:

"Стягнути з фірми "MTE YAPI TICARET ANONIM SIRKETI" ("МТЕ ЯПИ ТІДЖАРЕТ АНОНІМ ШІРКЕТІ") в особі Представництва "МТЕ ЯПИ ТІДЖАРЕТ АНОНІМ ШІРКЕТІ" (43005, Волинська обл., м. Луцьк, просп. Президента Грушевського, буд 30, кв. (офіс) 518, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Негабарит" (45034, Волинська обл., Ковельський р-н., смт. Люблинець, вул. Заводська, 7а, ) 6145,90 витрат по сплаті судового збору, 5000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.".

7. У решті рішення Господарського суду Волинської області від 16.12.2025 у справі №903/890/25 залишити без змін.

8. Стягнути з фірми "MTE YAPI TICARET ANONIM SIRKETI" ("МТЕ ЯПИ ТІДЖАРЕТ АНОНІМ ШІРКЕТІ") в особі Представництва "МТЕ ЯПИ ТІДЖАРЕТ АНОНІМ ШІРКЕТІ" (43005, Волинська обл., м. Луцьк, просп. Президента Грушевського, буд 30, кв. (офіс) 518, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Негабарит" (45034, Волинська обл., Ковельський р-н., смт. Люблинець, вул. Заводська, 7а, ) 3788,30 грн судового збору за розгляд апеляційної скарги.

12. Господарському суду Волинської області видати судовий наказ.

13. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена "23" березня 2026 р.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Гудак А.В.

Суддя Олексюк Г.Є.