ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2026 року

м. Київ

cправа № 916/5482/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Зуєва В.А. (головуючого), Берднік І.С., Міщенка І.С.

розглянувши у письмовому провадженні касаційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради

на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.01.2026 (у складі колегії суддів: Філінюк І.Г. (головуючий), Аленіна О.Ю., Принцевської Н.М.)

та ухвалу Господарського суду Одеської області від 20.10.2025 про закриття провадження у справі в частині позовних вимог (суддя Петров В.С.)

за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради

до Іллічівського районного спортивно-технічного клубу товариства сприяння обороні України

про стягнення заборгованості, розірвання договору та виселення

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст та підстави позовних вимог

1.1. 17.12.2024 Департамент комунальної власності Одеської міської ради (далі - Департамент, Позивач, Скаржник) звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Іллічівського районного спортивно-технічного клубу товариства сприяння обороні України (далі - Іллічівський РСТК ТСОУ, Відповідач) та просив суд:

- стягнути заборгованість з орендної плати в сумі 531911,67 грн та пеню в сумі 14103,08 грн;

- розірвати договір оренди нежитлового приміщення №22/73 від 12.06.2003, укладений між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради та Іллічівським РСТК ТСОУ (далі - Договір) ;

- виселити Іллічівський РСТК ТСОУ з нежитлового приміщення підвалу, загальною площею 140,1 кв. м, що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Комітетська, 1, на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

1.2. В обґрунтування заявлених позовних вимог Департамент послався на неналежне виконання Відповідачем умов Договору в частині повної та своєчасної сплати орендної плати.

2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

2.1. Господарський суд Одеської області 20.10.2025 ухвалив рішення у цій справі № 916/5482/24, яким позовні вимоги задоволено частково: стягнуто з Іллічівського РСТК ТСОУ заборгованість по орендній платі за період з січня по листопад 2024 року у розмірі 129 787,32 грн, пеню у сумі 13 937,24 грн (розмір самостійно перераховано судом), розірвано Договір та виселено Відповідача з орендованого приміщення.

2.2. Одночасно з цим ухвалою Господарського суду Одеської області від 20.10.2025, залишеною без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.01.2026, провадження у справі в частині позовних вимог Департаменту про стягнення з Іллічівського РСТК ТСОУ заборгованості з орендної плати за період з червня 2020 року по грудень 2023 року в розмірі 402 124,35 грн та пені у сумі 160,03 грн закрито на підставі пункту 3 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України.

2.3. В обґрунтування таких ухвали та постанови суди послалися на наявність чинного судового рішення у справі № 916/5727/23, у якій вже розглянуто спір між цими ж сторонами та з цих же підстав про стягнення заборгованості за період з червня 2020 року по грудень 2023 року включно.

Так судами встановлено, що 28.12.2023 Департамент вже звертався до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Іллічівського РСТК ТСОУ, у якій просив суд: 1) стягнути заборгованість з орендної плати у сумі 402 124,35 грн за період з червня 2020 року по грудень 2023 року та пеню у сумі 21510,07 грн; 2) розірвати Договір; 3) виселити Іллічівський РСТК ТСОУ з нежитлового приміщення підвалу, загальною площею 140,1 кв.м, що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Комітетська, 1, на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (справа № 916/5727/23).

Підставою для звернення з вказаним позовом було те, що орендар (Відповідач) не виконує істотні умови Договору щодо сплати орендної плати за користування об`єктом оренди вчасно та у повному обсязі, у зв`язку з чим за останнім наявна заборгованість з такої плати за період з червня 2020 року по грудень 2023 року включно у розмірі 402 124,35 грн. Також Позивачем було нараховано пеню за несвоєчасне внесення орендної плати, яка станом на 12.12.2023 становила 21 510,07 грн.

Позивач обґрунтовував свої позовні вимоги посиланням на пункт 3.3 Договору та статті 549, 611 Цивільного кодексу України, статтю 291 Господарського кодексу України та просив суд розірвати Договір оренди від 12.06.2003 з огляду на несплату орендарем орендної плати 3 роки поспіль.

Також Департамент просив суд виселити Іллічівський РСТК ТСОУ з орендованого нежитлового приміщення на підставі статті 785 Цивільного кодексу України у зв`язку з розірвання Договору.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 08.07.2024 у задоволенні позову відмовлено повністю. Господарський суд дійшов висновку про те, що на момент пред`явлення позову Договір припинено внаслідок закінчення строку його дії 29.04.2020, що унеможливлює його розірвання та стягнення орендної плати і пені як похідних вимог. Водночас суд зазначив, що за встановленої обставини невиконання Позивачем умов Договору щодо передачі орендованого приміщення Відповідачу за актом приймання-передачі, вимога про повернення вказаного приміщення за актом приймання-передачі також є необґрунтованою.

Вказане судове рішення від 08.07.2024 оскаржувалося Департаментом в апеляційному порядку виключно в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про виселення Іллічівського РСТК ТСОУ з орендованого приміщення.

За наслідками апеляційного перегляду постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 31.10.2024 у справі № 916/5727/23 апеляційну скаргу Департаменту залишено без задоволення, а резолютивну частину вказаного рішення - без змін. Водночас змінено мотивувальну частину рішення Господарського суду Одеської області від 08.07.2024 з урахуванням мотивів, викладених у вказаній постанові, відповідно до яких дія Договору оренди № 22/73 від 12.06.2003 була продовжена до 29.03.2023, а також після 29.03.2023 на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану, а відтак, на момент звернення Департаменту з позовом у справі № 916/5727/23 (тобто станом на 28.12.2023), Договір був чинним. Відповідно, зважаючи на висновок про те, що Договір не припинив свою дію, суд апеляційної інстанції вказав про відсутність обов`язку Відповідача щодо повернення Департаменту спірного нежитлового приміщення.

Суди встановили, що рішення Господарського суду Одеської області від 08.07.2024 в частині відмови у стягнення заборгованості з орендної плати та пені до апеляційного суду не оскаржувалося та останнім не переглядалося, відтак набуло законної сили.

2.4. В такий спосіб суди виснували, що суб`єктний склад, предмет та підстави заявлених позовних вимог (як фактичні так і правові) у справах № 916/5482/24 та № 916/5727/23 є однаковими, а судове рішення в останній про відмову у задоволенні позову про стягнення боргу та розірвання Договору Позивачем не оскаржувалося.

Також суди врахували, що Позивач не був позбавлений можливості оскаржити рішення суду у справі № 916/5727/23 в повному обсязі, що забезпечило б можливість надання апеляційним судом оцінки спірним правовідносинам у повному обсязі, а не лише в межах заявлених вимог апеляційної скарги. Так само Департамент не реалізував своє право на касаційне оскарження судових рішень, тому негативні наслідки невчинення таких процесуальних дій покладаються саме на Позивача.

2.5. У подальшому 17.12.2024 Департамент звернувся до суду з позовом у справі № 916/5482/24, що розглядається, при цьому суб`єктний склад та позовні вимоги є тотожними до суб`єктного складу та вимог у справі № 916/5727/23 (період стягнення заборгованості був доповнений часовим проміжком з січня по листопад 2024 року).

2.6. Департамент не погодився з ухвалою про закриття провадження у справі та постановою за результатами її апеляційного перегляду і скористався правом на їх касаційне оскарження.

3. Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

3.1. Касаційне провадження у справі відкрито 19.02.2026 на підставі абзацу 2 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

3.2. У своїй касаційній скарзі Департамент просить Суд скасувати ухвалу Господарського суду Одеської області від 20.10.2025 про закриття провадження у справі та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.01.2026, а матеріали справи направити до Господарського суду Одеської області для продовження розгляду.

3.3. Підставами касаційного оскарження Позивач визначив позбавлення його можливості здійснити захист свого права в повному обсязі через невизначеність щодо строку дії Договору та пропуску можливості оскаржити вимоги про стягнення заборгованості і розірвання Договору.

3.4. Відповідач правом надати Суду відзив на касаційну скаргу не скористався.

4. Позиція Верховного Суду

4.1. Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

4.2. Верховний Суд неодноразово зазначав, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження. При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, статтею 287 Господарського процесуального кодексу України, що визначені самим скаржником, покладається на нього (постанови Верховного Суду від 17.01.2023 у справі № 910/20309/21, від 01.05.2024 у справі № 910/9635/22, від 14.01.2025 у справі № 910/21871/21).

4.3. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши дотримання господарськими судами норм процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга Департаменту не підлягає задоволенню з таких підстав.

4.4. Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після відкриття провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

4.5. За змістом пункту 3 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 2, 4, 5 частини першої статті 175 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

4.6. Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами (пункт 2 частини першої статті 175 Господарського процесуального кодексу України).

4.7. Таким чином, однією з цілей застосування зазначених норм процесуального права законодавець визначив уникнення можливості формування різних висновків та тлумачень щодо наявних між сторонами обставин та правовідносин, як і уникнення застосування можливості подачі нового позову з тим же предметом, з тих же підстав та між тими ж сторонами, як засобу, направленого на спробу переглянути висновки судів за результатами розгляду попереднього позову, що не відповідатиме принципу юридичної визначеності (res judicata). Подібні висновки наведено у постановах Верховного Суду від 17.11.2025 у справі № 922/1483/25, від 28.01.2025 у справі № 924/764/25, від 03.02.2026 у справах № 902/560/20 та № 916/1779/25.

4.8. Передумовою для застосування положень пункту 2 частини першої статті 175 Господарського процесуального кодексу України, та, як наслідок, застосування пункту 3 частини першої статті 231 цього Кодексу, є наявність двох справ з тотожними суб`єктним складом, предметом та підставами.

4.9. При цьому для закриття провадження у справі необхідна наявність одночасно трьох однакових складових: сторін, предмету, підстав звернення до суду з позовною заявою. Такі висновки викладено у постановах Верховного Суду від 02.12.2020 у справі № 904/2759/20, від 04.06.2025 у справі № 917/1215/24, від 17.11.2025 у справі № 922/1483/25, від 03.02.2026 у справі № 916/1779/25.

4.10. Згідно з частиною першою статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до пунктів 4, 5 частини третьої статті 162 цього Кодексу позовна заява повинна містити: зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

4.11. З наведеного вбачається, що позивач у позові повинен зазначити зміст позовних вимог, обставини, якими він обґрунтовує ці вимоги, а також правові підстави та предмет позову. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі висновки наведено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19.

4.12. Предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку.

4.13. Чинні процесуальні норми Господарського процесуального кодексу України не позбавляють заявника права на розгляд спору про той же предмет, у разі зазначення ним інших підстав позову та надання доказів, якими він обґрунтовує ці підстави. Аналогічні за змістом висновки наведено у постановах Верховного Суду від 01.11.2022 у справі № 925/1152/21, від 28.06.2023 у справі № 910/1182/23, від 18.03.2021 у справі № 909/783/20, від 16.11.2021 у справі № 910/694/21.

4.14. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога. Правильне встановлення підстави позову визначає межі доказування, є гарантією прав відповідача на захист проти позову. Підставою позову може бути як один, так і декілька юридичних фактів матеріально-правового характеру.

4.15. З урахуванням вищевикладеного, здійснення судом всебічного аналізу предмета і підстав заявленого позову сприяє з`ясуванню наявності та характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку. Така правова позиція є усталеною та послідовно висловлена у постановах Верховного Суду від 26.02.2022 у справі № 906/785/21, від 14.12.2022 у справі № 910/16463/21, від 02.03.2023 у справі № 925/1662/21, від 14.09.2023 у справ № 920/874/22.

4.16. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 04.09.2024 у справі № 170/499/23, позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

4.17. Предметом касаційного перегляду у цій справі № 916/5482/24 є судові рішення судів попередніх інстанцій про закриття провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення заборгованості з орендної плати за період з червня 2020 року по грудень 2023 року та стягнення пені з огляду на наявність такого, що набрало законної сили, рішення суду у справі № 916/5727/23 між тими ж самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

4.18. Ухвалюючи ці судові рішення, суди попередніх інстанцій з`ясували, що у грудні 2023 року Департамент звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Іллічівського РСТК ТСОУ, у якій просив суд: 1) стягнути заборгованість з орендної плати у сумі 402 124,35 грн за період з червня 2020 року по грудень 2023 року та пеню у сумі 21510,07 грн; 2) розірвати Договір; 3) виселити Іллічівський РСТК ТСОУ з орендованого нежитлового приміщення (справа № 916/5727/23).

Підставою для звернення з вказаним позовом було те, що орендар (Відповідач) не виконує істотні умови Договору щодо сплати орендної плати за користування об`єктом оренди вчасно та у повному обсязі, у зв`язку з чим за останнім наявна заборгованість з такої плати за період з червня 2020 року по грудень 2023 року включно у розмірі 402 124,35 грн. Також Позивачем було нараховано пеню у розмірі 215 10,07 грн (станом на 12.12.2023).

Вказані позовні вимоги, що були предметом розгляду у справі № 916/5727/23, обґрунтовувалися невиконанням Відповідачем умов Договору щодо своєчасної сплати орендної плати, що зумовило необхідність його виселення, розірвання Договору, стягнення заборгованості та нарахування пені за час прострочення сплати орендної плати.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 08.07.2024 у вказаній справі № 916/5727/23, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позовних вимог Департаменту.

4.19. У подальшому Департамент звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом у цій справі № 916/5482/24 і також просив виселити Іллічівський РСТК ТСОУ з орендованого нежитлового приміщення, розірвати Договір та стягнути заборгованість і пеню, при цьому до періоду заборгованості додав січень-листопад 2024 року. При цьому Позивач обґрунтував свої вимоги висновком суду апеляційної інстанції у справі № 916/5727/23, згідно якого Договір не припинив свою дію, а є чинним до закінчення воєнного стану та упродовж чотирьох місяців після такого закінчення.

4.20. З урахуванням наведеного суди попередніх інстанцій дослідили та обґрунтовано виснували, що сторонами у справах № 916/5727/23 та у цій справі № 916/5482/24 є Департамент комунальної власності Одеської міської ради (Позивач) та Іллічівський РСТК ТСОУ (Відповідач). Предметом позову в обох цих справах є, у тому числі, вимога Позивача про стягнення заборгованості з орендної плата у сумі 402 124,35 грн за період з червня 2020 року по грудень 2023 року та пені у сумі 160,03 грн.

4.21. За обставинами справи суди попередніх інстанцій встановили, що як у справі № 916/5727/23, так і у справі № 916/5482/24, правовою підставою заявлення позовної вимоги про стягнення такої заборгованості Позивач визначив невиконання Відповідачем обов`язку щодо своєчасної та у встановленому розмірі сплати орендної плати за користування орендованим майном, та обґрунтував такі вимоги тими ж самими умовами Договору та тими ж нормами законодавства.

4.22. В такий спосіб Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що у справах № 916/5727/23 і № 916/5482/24 спір між Департаментом та Іллічівським РСТК ТСОУ щодо стягнення заборгованості з орендної плата у сумі 402 124,35 грн за період з червня 2020 року по грудень 2023 року та пені у сумі 160,03 грн виник між тими ж самими сторонами, про той же самий предмет і з тих самих підстав.

4.23. Відповідно до усталеної правової позиції Верховного Суду доповнення позову новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та/або зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права не вважається зміною підстав позову. Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15, від 24.02.2021 у справі № 910/15598/19, від 18.03.2021 у справі № 909/783/20, від 03.02.2026 у справі № 916/1779/25.

4.24. Натомість посилання Позивача у позові, поданому у цій справі № 916/5482/24, на викладені у постанові Південно-західного апеляційного господарського суду від 31.10.2024 у справі № 916/5727/23 висновки, мотиви, обґрунтування щодо спірних правовідносин, які склалися між сторонами (на чому він наголошує у касаційній скарзі), не свідчить про те, що правові (юридичні) чи фактичні підстави заявлених у цих справах позовів в частині вимог про стягнення заборгованості (крім доданого періоду січень-листопад 2024 року) є відмінними. Навпаки, це підтверджує їх тотожність, оскільки всі вказані обставини вже були предметом судового розгляду у справі № 916/5727/23 і про них зазначає Позивач в обґрунтування позов у цій справі № 916/5482/24.

4.25. Колегія суддів звертає увагу, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали від 20.10.2025 було досліджено та встановлено наявність всіх складових, необхідних для закриття провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України: судового рішення, що набрало законної сили, ухваленого щодо тих самих сторін, про той самий предмет та з тих самих підстав.

4.26. Крім того, суди обґрунтовано виснували, що Позивач не скористався правом апеляційного оскарження судового рішення у справі № 916/5727/23 в частині відмови у стягненні орендної плати, проте це не дає йому права на повторне звернення до суду з аналогічними позовними вимогами з метою повторного їх розгляду.

4.27. Доводи касаційної скарги Позивача не спростовують наведеного та не можуть бути прийняті Верховним Судом, оскільки не ґрунтуються ні на нормах процесуального права, ні на висновках суду касаційної інстанції.

4.28. Колегія суддів додатково звертає увагу, що будь-яких інших (нових) підстав позову, заявленого у цій справі № 916/5482/24, відносно підстав позову у справі № 916/5727/23, Позивач не навів. А збільшення періоду, за який Департамент просить стягнути заборгованість, є лише зміною предмета позову, як виснував Південно-західний апеляційний господарський суд у постанові від 04.06.2025 у цій справі № 916/5482/24.

Така зміна предмета позову і дала Департаменту процесуальну можливість звернутися до суду з позовом у цій справі, проте не є перешкодою для суду закрити провадження у справі відносно інших (а саме не змінених) та раніше розглянутих позовних вимог.

4.29. В такий спосіб викладені судами попередніх інстанцій у оскаржуваних судових рішеннях висновки не суперечать нормам процесуального права, а, навпаки, узгоджуються з ними.

4.30. З урахуванням викладеного Верховний Суд зазначає, що доводи касаційної скарги про порушення судами попередніх інстанцій норм права не знайшли свого належного підтвердження під час касаційного перегляду та не спростовують законних та обґрунтованих висновків судів попередніх інстанцій, що виключає скасування оскаржуваних судових рішень.

4.31. Як наслідок, касаційна скарга Департаменту підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Господарського суду Одеської області від 20.10.2025 та постанова Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.01.2026 - без змін.

5. Висновки Верховного Суду

5.1. Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

5.2. За змістом пункту 1 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

5.3. Згідно з частиною першою статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Частина друга статті 309 Господарського процесуального кодексу України застерігає від скасування правильного по суті і законного рішення з одних лише формальних міркувань.

5.4. За таких обставин та з огляду на не підтвердження доводів Скаржника колегія суддів вважає, що касаційна скарга Департаменту підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення у справі - залишенню в силі.

6. Розподіл судових витрат

6.1. Судовий збір за подання касаційної скарги відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на Скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 304, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради залишити без задоволення.

2. Постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.01.2026 та ухвалу Господарського суду Одеської області від 20.10.2025 у справі № 916/5482/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Зуєв

Судді І. Берднік

І. Міщенко