ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" березня 2026 р. Справа№ 910/12641/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Барсук М.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Руденко М.А.

при секретарі: Овчинніковій Я.Д.;

за участю представників сторін:

від позивача: Джига В.І.;

від відповідача: Руденко В.В.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Довіра Аутдор"

на рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2026

у справі №910/12641/25 (суддя Ярмак О.М.)

за позовом Комунальної установи "Одесреклама" Одеської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Довіра Аутдор"

про стягнення 1 451 009,02 грн, -

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

Комунальна установа "Одесреклама" Одеської міської ради звернулась до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Довіра Аутдор" з вимогою про стягнення пені за неналежне виконання умов договору у сумі 1 451 009,20 грн., з яких: пеня за договором №459-р на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів від 01.04.2017 року у сумі 63,98 грн.; пеня за договором №351-рд на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів від 01.05.2015 року у сумі 1 450 945,04 грн.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що відповідач не виконав належним чином зобов`язання за договорами, не здійснив своєчасне внесення плати за договорами.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.01.2026 у справі №910/12641/25 позовні вимоги задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Довіра Аутдор" на користь Комунальної установи "Одесреклама" Одеської міської ради 1 451 009 грн пені., 17 412 грн 11 коп. судового збору.

В обґрунтування рішення суд першої інстанції зазначив, що поданий позивачем розрахунок виконано вірно, тоді як заперечення відповідача з цього приводу необґрунтовані, оскільки доказами не підтверджені.

Також суд першої інстанції зазначив про недоведення відповідачем належними та допустимими доказами наявність форс-мажорних обставин та підстав для зменшення розміру пені

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Довіра Аутдор" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2026 у справі №910/12641/25 та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:

- задовольняючи вимоги про стягнення пені в повному обсязі, зокрема за період з 01.04.2017 по 31.12.2019, суд першої інстанції повністю проігнорував докази сплати пені Відповідачем за період квітень 2017 - червень 2018 роки;

- суд першої інстанції також не врахував те, що визначаючи початкове сальдо станом на 01.01.2024 в розмірі 5 626 221,83 грн. під час нарахування пені за період з 01.01.2024 по 31.08.2025, позивач не надає жодного належного доказу правильності визначення такої суми;

- відмовляючи в задоволенні клопотання про зменшення розміру пені, суд першої інстанції також не навів жодного мотиву своєї відмови;

- з 24.02.2022 відповідач знаходиться під дією непереборної сили (форс-мажорних обставин), що підтверджується листом Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1;

- оскільки розмір штрафних санкцій є необґрунтовано завищеним, тому є підстави для зменшення розміру пені до 50 000 грн.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу №910/12641/25 передано на розгляд колегії суддів у складі: Барсук М.А. - головуюча суддя; судді - Пономаренко Є.Ю., Руденко М.А.

Ухвалою суду від 16.02.2026 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду на 17.03.2026.

Ухвалою суду від 09.03.2026 розгляд справи призначено в режимі відеоконференції.

Позиції учасників справи

02.03.2026 через систему «Електронний суд» позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній заперечив проти доводів та вимог апеляційної скарги, рішення суду просив залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Між Комунальною установою "Одесреклама" Одеської міської ради (підприємство) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Довіра Аутдор" (користувач) укладені договори №351-рд на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів від 01.05.2015, № 459-р на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів від 01.04.2017.

За умовами вказаних договорів підприємство надає користувачу право за плату тимчасово використовувати для розташування рекламних засобів місця на територіях, будівлях, спорудах, що є комунальною власністю територіальної громади міста Одеси, або інших об`єктах, що перебувають на утриманні органів, підприємств, установ та/або організації Одеської місткої ради та не передані у власність іншим особам.

Відповідно до п.п. 2.2., 2.3. договорів місця для розташування рекламних засобів та розрахунок плати за їх використання визначаються у відповідних додатках до цих договорів. Користувач використовує надані йому місця виключно за цільовим призначенням з дня укладення сторонами цього договору та відповідного додатку до нього, сплачує вартість користування цими місцями в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Згідно п.п. 5.1. та 5.2. договорів:

- плата за цим договором визначається на підставі тарифів та коригуючи коефіцієнтів до них, встановлених Виконавчим комітетом Одеської міської ради та чинних на момент укладання цього договору;

- користувач вносить плату за цим договором щомісячно не пізніше 27 числа місяця, за який вноситься плата, шляхом перерахунку відповідних коштів до бюджету міста Одеси на відповідний рахунок, відкритий в органах Державної казначейської служби України, зазначений договорі.

Пунктом 5.3. договорів передбачено, у випадках розповсюдження користувачем на місцях, визначених цим договором, протягом місяця, за який вноситься плата, соціальної реклами та/або інформації соціальної спрямованості, плата за користування таким місцем не нараховується.

В подальшому до договору сторони вносили зміни, які оформлені додатками та додатковими угодами.

Додатком № 20 від 10.12.2021 до договору, сторони узгодили "Перелік рекламних засобів, їх кількість та місця розташування" та "Бухгалтерський розрахунок плати за право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів".

Як вбачається з Додаткової угоди від 07.08.2025, у зв`язку з введенням воєнного стану в Україні, згідно Указу президента № 64/2022 від 24.02.2022, у відповідності до п. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України, сторони дійшли згоди продовжити термін дії договору № 351-рд від 01.05.2015 на період дії воєнного стану в Україні з 05.11.2025.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.08.2024, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 02.06.2025 у справі № 910/3670/24 за позовом Комунальної установи "Одесреклама" Одеської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Довіра Аутдор" про стягнення заборгованості у розмірі 8 749 927,43 грн з акрито провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Довіра Аутдор" на користь Комунальної установи "Одесреклама" Одеської міської ради основного боргу в розмірі 1 134 780, 48 грн.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Довіра Аутдор" на користь Комунальної установи "Одесреклама" Одеської міської ради основний борг в розмірі 4 481 441,35 грн, плату за розміщення незаповнених сюжетом рекламних засобів в розмірі 238 887, 48 грн, пеню в розмірі 2 805 186, 35 грн та витрати зі сплати судового збору в розмірі 103 923,54 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що відповідач не виконав належним чином зобов`язання за договорами, не здійснив своєчасне внесення плати за договорами, тому просив суд стягнути з відповідача на свою користь пеню за договором №459-р на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів від 01.04.2017 року у сумі 63,98 грн. за період з 01.04.2017 по 04.08.2017 та пеню за договором №351-рд на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів від 01.05.2015 року у сумі 1 450 945,04 грн. за періоди з 01.04.2017 по 31.12.2019 та з 01.01.2024 по 31.08.2025.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини 2 статті 11 ЦК України).

Спірні правові відносини за своєю правовою природою є відносинами з надання послуг з перевезення вантажів залізничним транспортом, що регулюються положеннями ЦК України про надання послуг та про перевезення.

За приписами статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Так, рішенням Господарського суду міста Києва від 08.08.2024 у справі № 910/3670/24, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 02.06.2025, позов задоволено, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Довіра Аутдор" на користь Комунальної установи "Одесреклама" Одеської міської ради суми основного боргу 5 616 221,83 грн та суми плати за розміщення незапланованих сюжетом рекламних засобів 238 887,48 грн й про наявність підстав для задоволення позову в цій частині.

У вказаному рішенні встановлені наступні обставини:

- сторони підписали Акт звіряння взаєморозрахунків за період з 01.02.2022 по 29.02.2024, з якого вбачається, що сальдо по боргу складає 5 855 109,31 грн, а сальдо по пені складає 2 974 879,98 грн на користь КУ «Одесреклама»;

- відповідач, в порушення взятих на себе зобов`язань за договором, вартість наданих послуг у визначений договором строк у повному обсязі не оплатив, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 5 855 109, 31 грн, з яких сума основного боргу 5 616 221,83 грн та сума плати за розміщення незапланованих сюжетом рекламних засобів 238 887,48 грн.

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Отже, не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Враховуючи викладене обставини, які встановлені у рішенні Господарського суду міста Києва від 08.08.2024 у справі № 910/3670/24, яке набрало законної сили, мають преюдиційне значення щодо доведення факту прострочення відповідачем зобов`язання з оплати наданих послуг та повторного доведення не потребують.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

При цьому, відповідач не заперечує неналежне та несвоєчасне виконання ним обов`язку з оплати наданих послуг як за договором №351-рд від 01.05.2015, так і за договором № 459-р від 01.04.2017.

У той же час, відповідач посилається на наявність форс-мажорних обставин, а саме введення воєнного стану в Україні, які підстави для звільнення від відповідальності за порушення ним свого зобов`язання з оплати наданих послуг.

Відповідно до ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку.

Таких висновків дотримується Верховний Суд у постановах від 16.07.2019р. у справі №917/1053/18, від 09.11.2021р. у справі №913/20/21, від 30.05.2022р. у справі №922/2475/21, від 14.06.2022р. у справі №922/2394/21 та у постанові від 01.06.2021 у справі №910/9258/20.

Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Ознаками форс-мажорних обставин є наступні елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності.

Тобто, при виникненні форс-мажорних обставин сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом.

Відповідно до ст.14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно (ч.1).

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами. (ч.2).

На підтвердження існування обставин непереборної сили, що стали причиною неналежного виконання зобов`язань з боку відповідача, він посилається на лист Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, який виданий всім кого це стосується, засвідчено форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про ведення воєнного стану в Україні».

Обставинами, які спричинили неможливість виконання відповідачем умов договору, на його переконання, є вторгнення Російської Федерації на територію України та введення воєнного стану, який у подальшому неодноразово було продовжено.

Проте сам факт введення воєнного стану не може вважатись належною правовою підставою для невиконання зобов`язань, а обставини, які виникли у зв`язку з війною мають безпосередньо впливати на можливість контрагента виконати свій обов`язок. Отже сторона, яка посилається на вказану обставину повинна довести зв`язок між неможливістю виконання зобов`язання за договором та військовими діями, чого позивачем в ході розгляду справи не доведено.

Саме по собі посилання відповідача на наявність листа Торгово-промислової палати України від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1, як на наявність обставин непереборної сили без надання відповідних доказів в підтвердження своїх доводів не може вважатися безумовним доведенням відповідних обставин щодо неможливості виконання зобов`язання перед позивачем.

Більше того, 13.05.2022 ТПП України опублікувала на своєму сайті пояснення, що у разі необхідності сторона, яка порушила свої зобов`язання в період дії форс-мажорних обставин, має право звертатися до ТПП України та уповноважених нею регіональних ТПП за отриманням відповідного Сертифіката про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), дотримуючись порядку, встановленого Регламентом ТПП України від 18.12.2014, за кожним зобов`язанням окремо.

Колегія суддів також враховує, що юридична особа здійснює свою господарську діяльність на власний ризик.

Важливим елементом підприємницької діяльності є ризик збитків. Підприємницький ризик - це імовірність виникнення збитків або неодержання доходів порівняно з варіантом, що прогнозується; невизначеність очікуваних доходів.

Введення воєнного стану в Україні негативним чином відображається не лише на діяльності відповідача, а й позивача, тобто такі обставини стосуються обох сторін.

Колегія суддів також зазначає, що в силу положень ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Таким чином, відповідач, уклавши з позивачем договір на відповідних умовах, зобов`язаний нести всі ризики, пов`язані з порушенням власних зобов`язань.

Відповідачем не надано доказів неможливості виконання ним свого зобов`язання з оплати отриманих послуг внаслідок настання форс-мажорних обставин, як і не наведено обґрунтованих причинно-наслідкових зв`язків між введенням 24.02.2022 в Україні воєнного стану та неможливістю виконання відповідачем своїх зобов`язань за договорами.

Більше того, з аналогічних підстав судами у справі № 910/3670/24 вже були відхилені доводи відповідача про наявність форс-мажорних обставин при виконанні спірного договору у даній справі.

З викладеного вище колегія суддів вважає, що наведені відповідачем обставини, за конкретних обставин даної справи не свідчать про відсутність вини останнього за неналежне виконання зобов`язань з поставки товару.

Відтак, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що підстави для звільнення відповідача від відповідальності за неналежне виконання зобов`язань за договором відсутні.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (пункт 3 частини 1 статті 611 ЦК України).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Поширене застосування неустойки саме з метою забезпечення договірних зобов`язань обумовлено насамперед тим, що неустойка є зручним інструментом спрощеної компенсації втрат кредитора, викликаних невиконанням або неналежаним виконанням боржником своїх зобов`язань.

Нарахування неустойки (пеня, штраф) здійснюється замовником, починаючи з наступного дня від кінцевої дати постачання товару, визначеної договором, до моменту надходження (постачання) товару, визначеного актом приймання-передачі.

Неустойка як господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань започатковує визначеність у правовідносинах за зобов`язаннями, а саме - відповідальність має настати щонайменше в межах неустойки. Тобто неустойка підсилює дію засобів цивільно-правової відповідальності, робить їх достатньо визначеними, перетворюючи в необхідний, так би мовити, невідворотній наслідок правопорушення. Отже, неустойка стає оперативним засобом реагування у разі порушення або неналежного виконання зобов`язання, яким можна скористатись як тільки було порушено зобов`язання, не чекаючи викликаних ним негативних наслідків (в тому числі у вигляді збитків).

Отже, завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та як міри відповідальності є одночасно забезпечення дисципліни боржника стосовно виконання зобов`язання (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі, у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Неустойка має договірний (добровільний) характер, що встановлюється за ініціативою сторін зобов`язання; а також імперативний характер (встановлений законом), тобто договірно-обов`язковий, умови про яку включаються в договір через підпорядкування імперативним вимогам правової норми. При цьому, для деяких видів зобов`язань неустойка встановлюється законом іншим нормативно-правовим актом безпосередньо, а тому сторони відповідно зобов`язання підпорядковуються існуючим правилам про неустойку стосовно як її розміру, так і порядку та умов про її стягнення, хоча при цьому не укладають не тільки угоди про неустойку, але і безпосередньо договору.

Як вбачається з п. 6.2. договорів, у випадку прострочення платежів, передбачених пп. 5.1., 5.2. цих договорів, користувач сплачує на користь підприємства пеню від суми простроченого платежу за кожен день прострочення в розмірі подвійної облікової ставки національного банку України.

Колегія суддів, дослідивши період нарахування пені за період з 28.04.2017 по 04.08.2017 (за договором № 459-р від 01.04.2017) у загальній сумі 63,98 грн., за період з 01.04.2017 по 31.12.2019 (за договором № 351-рд від 01.05.2015) у сумі 32 554,16 грн та за період з 01.01.2024 по 31.08.2025 (за договором № 351-рд від 01.05.2015) у сумі 1 418 390,88 грн дійшла до висновку, що він здійснено арифметично вірно.

При цьому, посилання відповідача на те, що визначаючи початкове сальдо станом на 01.01.2024 в розмірі 5 626 221,83 грн. під час нарахування пені за період з 01.01.2024 по 31.08.2025, позивач не надає жодного належного доказу правильності визначення такої суми, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідні твердження спростовуються як матеріалами справи, зокрема укладеними відповідно до умов договору бухгалтерськими розрахунками плати за право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів, так і рішенням Господарського суду міста Києва від 08.08.2024 у справі № 910/3670/24, в якому було досліджено факт звірки взаєморозрахунків за період з 01.02.2022 по 29.02.2024, з якого вбачається, що сальдо по боргу складає 5 855 109,31 грн.

Доводи відповідача про неврахування доказів сплати пені у серпні 2018 на суму 15 767,69 грн, є необґрунтованими, оскільки як вбачається із здійснених розрахунків, наведених позивачем, останнім було враховано відповідну сплату, що відображені шляхом, зокрема, ненарахування пені за серпень 2018 та відповідне зменшення розміру нарахованої пені за попередні періоди.

А тому, суд першої інстанції вірно вказав на обґрунтованість розміру неустойки у сумі 1 451 009,02 грн.

В той же час, відповідач наполягає на необхідності зменшення неустойки до 50 000,00 грн, у зв`язку із чим ним було подано відповідне клопотання.

Згідно із частиною 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Таким чином, на підставі частини третьої статті 551 ЦК України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі, і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (пені) до її розумного розміру.

Висновок щодо застосування норм права, а саме статті 551 ЦК України, неодноразово послідовно викладався Верховним Судом.

Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.

Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Водночас закріплений законодавцем у статті 3 ЦК України принцип можливості обмеження свободи договору (статті 6, 627 цього Кодексу) в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18).

Таким чином, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин (частина третя статті 551 ЦК України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (постанова Верховного Суду від 26.08.2021 у справі №911/378/17 (911/2223/20)).

Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, Закон відносить на розсуд суду.

Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 звертав увагу, що у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки підлягають врахуванню та оцінці на предмет підтвердженості та обґрунтованості як ті підстави для зменшення неустойки, що прямо передбачені законом (частина третя статті 551 ЦК України), так і ті, які хоча прямо і не передбачені законом, однак були заявлені як підстави для зменшення розміру неустойки та мають індивідуальний для конкретних спірних правовідносин характер.

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду суд, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру, у даному випадку неустойки, наслідкам порушення, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки), майновий стан сторін.

При цьому, ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності (подібний висновок міститься у пункті 67 постанови Верховного Суду від 16.03.2021 у справі №922/266/20).

Колегія суддів відзначає, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання зобов`язання не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановленої договором неустойки, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні клопотання відповідача про зменшення розміру пені, вказав, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами наявність підстав для зменшення розміру пені

Водночас, відмовляючи у зменшенні розміру неустойки суд першої інстанції не надав жодної оцінки доводам відповідача, які ним були наведені у відповідному клопотанні.

Так, колегією суддів враховуються доводи відповідача, що рішенням Господарського суду міста Києва від 08.08.2024 у справі №910/3670/24 було стягнуто з відповідача основний борг в розмірі 4 481 441,35 грн, плату за розміщення незаповнених сюжетом рекламних засобів в розмірі 238 887, 48 грн, пеню в розмірі 2 805 186, 35 грн.

При цьому, визначаючи заборгованість відповідача за договором станом на 31.08.2025 у розмірі 900 433,39 грн, позивачем було заявлено у даній справі вимоги про стягнення пені у сумі 1 450 945,04 грн., що разом із вже стягнутою пенею у розмірі 2 805 186,35 грн фактично дорівнює розміру основної заборгованості за договором, яка була предметом спору у справі № 910/3670/24.

При вирішенні питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки суду також належить брати до уваги ступінь виконання основного зобов`язання, поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання, поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним усіх можливих заходів до виконання зобов`язання (постанова Верховного Суду від 22.05.2019 у справі №910/11733/18, від 04.06.2019 у справі № 904/3551/18).

Також суду необхідно зважати на співвідношення розміру заборгованості боржника та розміру неустойки. Такий підхід є усталеним в судовій практиці (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, Верховного Суду від 23.09.2019 у справі № 920/1013/18, від 26.03.2020 у справі №904/2847/19).

Судом апеляційної інстанції взято до уваги вжиття відповідачем заходів з виконання умов Договору, що підтверджується долученими відповідачем платіжними інструкціями та банківськими виписками про сплату боргу.

Законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд із цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах (формальні ознаки прострочення боржника, порушення зобов`язання з вини кредитора - стаття 616 ЦК України тощо) можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.

Категорія "значно", які використовуються в статті 551 ЦК України, є оціночною і має конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведеної статті направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником (постанова Верховного Суду від 14.07.2021 у справі № 916/878/20).

У питаннях визначення підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положеннями частини 3 статті 551 ЦК України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 ГПК України. Такий підхід є усталеним в судовій практиці, зокрема, Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду постанови від 11.07.2023 у справі №914/3231/16, від 10.08.2023 у справі № 910/8725/22, від 26.09.2023 у справі №910/22026/21, від 02.11.2023 у справі № 910/13000/22, від 07.11.2023 у справі №924/215/23, від 09.11.2023 у справі № 902/919/22).

Судом апеляційної інстанції враховано, що з 28.04.2017 по 04.08.2017 (за договором № 459-р від 01.04.2017) з 01.04.2017 по 31.12.2019 (за договором № 351-рд від 01.05.2015) та з 01.01.2024 по 31.08.2025 (за договором № 351-рд від 01.05.2015) позивач нарахував неустойку у розмірі 1 451 009,02 грн, що є надмірним тягарем для відповідача до розміру виконаних зобов`язань з оплати наданих послуг, неспівмірним з можливими негативними наслідками для позивача.

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (рішення Конституційного Суду № 7-рп/2013 від 11.07.2013).

Судом апеляційної інстанції також взято до уваги, що внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договорів позивачем не були понесені збитки, доказів чого матеріали даної справи не містять.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла до висновку, що визначена позивачем сума пені у розмірі 1 451 009,02 грн не відповідає принципам добросовісності, розумності та справедливості в розумінні статей 3, 509 ЦК України.

Відповідач у своєму клопотанні просить зменшити неустойку до 50 000,00 грн.

У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.01.2024 у справі №911/2269/22 викладено висновок про те, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.

Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини третьої статті 551 ЦК України, тобто у межах судового розсуду.

У контексті викладених вище обставин колегія суддів вважає, що визначення розміру пені у сумі 50 000,00 грн є надмірним зменшенням, оскільки не відповідає ступеню порушених відповідачем зобов`язань у спірних правовідносинах та дотримання балансу інтересів обох сторін.

З урахуванням викладеного у сукупності, суд, враховуючи дискреційність наданих йому повноважень щодо зменшення розміру штрафних санкцій, виходячи з необхідності дотримання балансу інтересів обох сторін, вважає справедливим, обґрунтованим та таким, що відповідає принципу верховенства права зменшення розміру неустойки до 10%, тобто до 145 100,90 грн, яка і підлягає стягненню з відповідача.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ГПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

За таких обставин, з огляду на наведені вище висновки, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Довіра Аутдор" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2026 у справі № 910/12641/25 підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення - зміні в частині вирішення клопотання про зменшення неустойки.

Відповідно до ч. 14 ст. 129 ГПК України якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно з пунктом 2 частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес тощо.

У постанові Верховного Суду від 03.04.2018 у справі № 902/339/16 наведено правовий висновок, відповідно до якого судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.

Тобто, при розподілі судового збору в такому випадку враховується, що судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України покладається на відповідача повністю, оскільки таке зменшення не є наслідком необґрунтованості позовних вимог в цій частині, а є виключно застосування судом свого права на таке зменшення, передбаченого наведеними нормами.

Оскільки у даному випадку суд апеляційної інстанції дійшов до висновку про зменшення розміру неустойки до 10 %, таке зменшення не було наслідком необґрунтованості позовних вимог, а стало результатом застосування судом апеляційної інстанції своїх дискреційних повноважень, а тому на відповідача покладається судовий збір, сплачений позивачем за подачу позову.

Крім того, згідно вказаних вище висновків на відповідача також покладається судовий збір, сплачений ним за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

У Х В А Л И В :

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Довіра Аутдор" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2026 у справі № 910/12641/25 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2026 у справі № 910/12641/25 змінити, виклавши резолютивну частину у наступній редакції:

" Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Довіра Аутдор» (04080, м. Київ, вул. Кирилівська, 23, код 33501602) на користь Комунальної установи "Одесреклама" Одеської міської ради (65091, м. Одеса, вул. Косовська, 2-Д, код 25830211) 145 100,90 грн пені та 17 412 грн. 11 коп. судового збору.

В решті позовних вимог відмовити."

3. Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.

4. Матеріали справи № 910/12641/25 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повна постанова складена 25.03.2026

Головуючий суддя М.А. Барсук

Судді Є.Ю. Пономаренко

М.А. Руденко