ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" березня 2026 р. Справа № 910/19433/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Андрієнка В.В.

секретар Місюк О.П.

за участю

представників: позивача - Гуленко Ю.М.;

відповідача-1 - Антоненко А.В.;

відповідача-2 - не з`явилися;

відповідача-3 - не з`явилися;

відповідача-4 - не з`явилися;

відповідача-5 - Бровко О.М.;

відповідача-6 - не з`явилися;

відповідача-7 - не з`явилися;

відповідача-8 - не з`явилися;

відповідача-9 - не з`явилися;

відповідача-10 - не з`явилисярозглянувши апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

на рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2025 (повне рішення складене 19.12.2025)

у справі №910/19433/20 (суддя - Ващенко Т.М.)

за позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

до: 1. ОСОБА_1 ;

2. ОСОБА_2 ;

3. ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 );

4. ОСОБА_5 ;

5. ОСОБА_6 ;

6. ОСОБА_7 ;

7. ОСОБА_8 ;

8. ОСОБА_9 ;

9. ОСОБА_10 ;

10. ОСОБА_11

про стягнення грошових коштів.

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб звернувся з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 про стягнення майнової шкоди в солідарному порядку у розмірі 125454220,13 грн на підставі ч. 5 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та ч. 5 ст. 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Позов обґрунтовано, зокрема, тим, що внаслідок недобросовісних управлінських рішень відповідачів (щодо укладення двох кредитних договорів) банку спричинено шкоду в заявленому розмірі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.10.2021 відкрито провадження у справі №910/19433/20, вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.05.2024 зупинено провадження у справі до закінчення перегляду Верховним Судом у складі палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду справи №916/3724/21.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.08.2024 поновлено провадження у справі та призначено підготовче засідання.

30.08.2024 та 26.11.2024 від відповідача-1 та відповідача-5 надійшли заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

16.09.2024 позивачем подано заяву про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності та захист порушеного права.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.02.2025 зупинено провадження у справі №910/19433/20 до закінчення перегляду Верховним Судом у складі палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів‚ корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду справи №910/18526/21.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.05.2025 провадження у праві поновлено та призначено підготовче засідання.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.11.2025 (повне рішення складене 19.12.2025) у справі №910/19433/20 у задоволенні позову Фонду гарантування вкладів фізичних осіб відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення неповністю встановлено всі обставини справи, неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Доводи скаржника зводяться до наступного:

- суд першої інстанції не врахував висновків Верховного Суду у справах за подібних правовідносин, а також невірно застосував висновки, які викладені в постанові Корпоративної палати Верховного Суду від 04.06.2024 у справі №916/3724/21;

- судом першої інстанції було застосовано правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 25.05.2021 у справі №910/11027/18, яка була скасована постановою Великої Палати Верховного Суду від 03.08.2022 і тому обґрунтування судом першої інстанції свого рішення з посиланням на такі висновки є помилковим;

- судом не враховано висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 05.02.2024 у справі №910/4149/21;

- до спірних правовідносин підлягали застосуванню положення ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та ст. 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність»;

- судом першої інстанції не було належним чином враховано підстави для визнання поважними причин пропуску строку позовної давності, наведені у відповідній заяві.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 09.01.2026 апеляційну скаргу у справі №910/19433/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: Шапран В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Андрієнко В.В., Ходаківська І.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.01.2026 відкрито апеляційне провадження у справі №910/19433/20, призначено її до розгляду на 10.02.2026, а також встановлено іншим учасникам справи строк на подання відзивів.

До суду 29.01.2026 представником ОСОБА_1 подано відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач-1 просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

03.02.2026 від представника ОСОБА_6 надійшла заява про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, яку ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.02.2026 задоволено.

На підставі службової записки головуючого судді та розпорядження Північного апеляційного господарського суду №09.1-08/430/26 від 09.02.2026 у зв`язку з перебуванням судді Ходаківської І.П. у відпустці призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/19433/20.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 09.02.2026 апеляційну скаргу у справі №910/19433/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: Шапран В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.02.2026 справу №910/19433/20 прийнято до провадження у визначеному автоматизованою системою складі суду.

09.02.2026 від представника ОСОБА_6 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач-5 просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.02.2026 відкладено розгляд справи №910/19433/20 до 10.03.2026.

У призначене засідання суду 10.03.2026 з`явилися представники позивача та відповідачів-1,5, натомість представники інших учасників справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином.

Судом ухвалено розпочати розгляд апеляційної скарги, заслухано пояснення присутніх представників, досліджено докази та оголошено перерву до 17.03.2026 з метою підготовки до судових дебатів.

В судове засідання 17.03.2026 з`явилися представники позивача та відповідачів-1,5 і виступили в судових дебатах.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача-1 та відповідача-5, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Зі встановлених місцевим господарським судом обставин даної справи убачається, що відповідно до постанови правління Національного банку України №451 від 29.10.2012 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Ерде Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 29.10.2012 прийнято рішення №25 «Про виведення з ринку та здійснення тимчасової адміністрації», відповідно до якого з 30.10.2012 розпочато процедуру виведення ПАТ «Ерде Банк» з ринку та здійснення тимчасової адміністрації на три місяці з 30.10.2012 по 29.01.2013.

Згідно з постановою правління Національного банку України №4 від 09.01.2013 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПAT «Ерде Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №3 від 10.01.2013 «Про призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПAT «Ерде Банк».

Рішеннями виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №34 від 28.11.2013, №143 від 08.12.2014, №125 від 30.06.2015, №226 від 17.12.2015 та №3057 від 29.12.2016 строк здійснення процедури ліквідації AT «Ерде Банк» продовжувався і тривав до 08.01.2018 включно.

В ході здійснення ліквідаційної процедури банку виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №051/13 від 25.04.2013 «Про затвердження Реєстру акцептованих вимог кредиторів AT «Ерде Банк», відповідно до якого (з урахуванням змін, внесених на підставі рішення №4941 від 06.11.2017) загальна сума акцептованих вимог кредиторів становить 741005970,27 грн.

Крім того, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №073/13 від 18.07.2013 «Про затвердження Акту за результатами інвентаризації та формування ліквідаційної маси AT «Ерде Банк», згідно якого балансова вартість ліквідаційної маси банку становить ,04 грн, а ринкова вартість 246253336,59 грн.

Таким чином, як зазначає позивач, розмір зобов`язань AT «Ерде Банк» відповідно до реєстру акцептованих вимог кредиторів перевищує оціночну (ринкову) вартість ліквідаційної маси на 494752633,68 грн (741005970,27 - 246253336,59).

11.12.2017 виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №5334 «Про затвердження ліквідаційного балансу та звіту про завершення ліквідації AT «Ерде Банк».

За результатами проведення процедури ліквідації банку Фондом гарантування вкладів фізичних осіб встановлено, що обсяг незадоволених вимог кредиторів AT «Ерде Банк» за недостатністю його майна становить 587046174,11 грн, що підтверджується меморіальними ордерами №1 від 11.12.2017, №4 від 11.12.2017, №117 від 11.12.2017, №118 від 11.12.2017, №119 від 11.12.2017, №120 від 11.12.2017, №124 від 11.12.2017, №127 від 11.12.2017, №128 від 11.12.2017 та №129 від 11.12.2017.

Зокрема, відповідно до меморіального ордеру №124 від 11.12.2017 у зв`язку з затвердженням ліквідаційного балансу AT «Ерде Банк» незадоволені вимоги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб як кредитора третьої черги, становлять 308504755,04 грн.

Позивач зазначає, що внаслідок прийнятих за участі відповідачів рішень банком було здійснено збиткові операції стосовно позичальників ТОВ «Дитячий канал» за договором №12/12-КЛ від 13.02.2025 та ТОВ «ПВК «Будівельник» за договором №180/11-КЛ від 12.10.2011, без будь-якого забезпечення, які прямо протирічили інтересам банку та його кредиторам, чим банку завдано збитків на суму 125454220,13 грн.

Так, звітом Національного банку України за результатами проведення інспекційної перевірки AT «Ерде Банк» з окремих питань якості активів, ліквідності, менеджменту за період діяльності банку з 19.09.2011 по 28.08.2012 встановлено порушення Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Згідно з висновками Національного банку України, основні проблеми з ліквідністю AT «Ерде Банк» виникли у зв`язку з проведенням невиваженої політики з управління активів, їх низької (негативно класифікованої) якості, наявність концентрацій у кредитному портфелі, ризикові вкладення у активні операції (бланкове кредитування), що й поставило під загрозу невиконання зобов`язань перед вкладниками та іншими кредиторами банку.

Зважаючи на вищевикладені численні порушення в діяльності AT «Ерде Банк» та у зв`язку з погіршенням фінансового стану банку, державний регулятор на підставі статей 73, 75 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та глави 12 розділу II Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженого постановою правління Національного банку України №346 від 17.08.2012, прийняв постанову №432/БТ від 19.10.2012 «Про віднесення AT «Ерде Банк» до категорії проблемних», оскільки його діяльність не відповідала вимогам нормативно-правових актів Національного банку України.

Як убачається зі змісту вказаної постанови, AT «Ерде Банк» надавало до Національного банку України недостовірну звітність, що призвело до суттєвого викривлення показників фінансового стану банку.

29.10.2012 правління Національного банку України винесло постанову №451 «Про віднесення ПАТ «Ерде Банк» до категорії неплатоспроможних», в якій мова йде про незадовільну якість активів та необхідність у донарахуванні резервів під активні операції на суму 343,1 млн грн. Необхідність у донарахуванні резервів негативно впливає на фінансовий результат діяльності банку, розмір регулятивного капіталу та нормативи.

Зазначене свідчить про здійснення АТ «Ерде Банк» ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, та надання до Національного банку України недостовірної звітності, що призвело до суттєвого викривлення показників його фінансового стану.

До Національного банку України надійшли скарги від клієнтів про невиконання АТ «Ерде Банк» своїх зобов`язань на суму 29,3 млн грн. Вищезазначене стало підставою для прийняття постанови Національного банку України №451 від 29.10.2012.

З матеріалів справи вбачається, що за результатами інвентаризації майна та активів АТ «Ерде Банк» виявлено ряд сумнівних операцій з кредитування, зокрема:

1) операція банку з кредитування ТОВ «Дитячий канал» за договором №13/12-КЛ від 13.02.2012 - без будь-якого забезпечення;

2) операція банку з кредитування ТОВ «ПВК «Будівельник» за договором №180/11-КЛ від 12.10.2011 - без будь-якого забезпечення.

Так, 13.02.2012 між АТ «Ерде Банк» та ТОВ «Дитячий канал» укладений кредитний договір №13/12-КЛ («Договір зростання»), відповідно до умов якого кредитодавець надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти на умовах, визначених цим договором та додатковими договорами/угодами до нього, що складають невід`ємну частину договору.

Протягом лютого-липня 2012 року сторонами внесено ряд змін та доповнень до кредитного договору №13/12-КЛ («Договір зростання») від 13.02.2012, зокрема: №1 від 28.02.2012, №2 від 21.03.2012, №3 від 27.06.2012 та №4 від 30.07.2012, які є його невід`ємними частинами, в тому числі шляхом збільшення ліміту кредитування.

Відповідно до п. 1.1.1 кредитного договору (з урахуванням змін) кредит надається у формі з максимальним лімітом кредитування у сумі 57274000,00 грн, ставка за користування кредитом становить 17% річних.

Даний кредит надавався без будь-якого забезпечення, що, за доводами позивача, свідчить про відсутність будь-якого економічного сенсу у видачі зазначеного кредиту позичальнику як недохідної операції, спрямованої виключно на виведення коштів з банку.

Загальна сума виданих коштів за кредитним договором №13/12-КЛ від 13.02.2012 становить 243981549,43 грн.

Рішення про видачу кредиту та внесення змін до кредитного договору прийняте кредитним комітетом 13.02.2012 та оформлене протоколом №860 (затверджено головою наглядової ради та членом наглядової ради банку), 28.02.2012, оформлене протоколом №893 (затверджено головою наглядової ради та членом наглядової ради банку), 20.03.2012, оформлене протоколом №909 (затверджено головою наглядової ради та членом наглядової ради банку), 27.06.2012, оформлене протоколом №1074 (затверджено головою наглядової ради та членом наглядової ради банку), а також 27.07.2012, оформлене протоколом №1113/1 (затверджено головою наглядової ради та членом наглядової ради банку).

Посадовими особами АТ «Ерде Банк», які приймали рішення про кредитування ТОВ «Дитячий канал», були: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_12 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .

Крім того, факт економічної недоцільності у проведенні банком активної операції з ТОВ «Дитячий канал» підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідно до якої:

- статутний капітал боржника становить 1000,00 грн;

- боржник є відносно новим суб`єктом господарювання, оскільки державна реєстрація проведена 18.01.2011, тобто менше ніж за рік до дати укладення кредитного договору;

- за адресою місцезнаходження боржника зареєстровано інших 62 суб`єкти господарювання.

Відповідно до виписок по рахунках ТОВ «Дитячий канал», 13.02.2012 банк перерахував позичальнику 2000000,00 грн, які в той же день були в повному обсязі перераховані на рахунок ТОВ «Мерідіан Фінанс» НОМЕР_8 з призначенням платежу: «оплата за вексель простий з іменним індосаментом згідно договору №10/12-12Б від 17.01.2012».

У свою чергу, ТОВ «Мерідіан Фінанс» в цей же день перерахувало 2000000,00 грн на рахунок ПрАТ «НФСК «Добробут» № НОМЕР_1 (інсайдер банку) з призначенням платежу: «сплата за вексель простий іменний з індосаментом згідно договору купівлі-продажу цінних паперів №18/2-12Б від 17.01.2012. Без ПДВ».

28.02.2012 відбулося повернення коштів від ПрАТ «НФСК «Добробут» на рахунок ТОВ «Мерідіан Фінанс» та надалі - на рахунок ТОВ «Дитячий канал», яке скерувало отримані кошти на свій позичковий рахунок № НОМЕР_2 з призначенням платежу: «погашення кредиту зг. кредитного договору №13/12-КЛ від 13.02.2012. Без ПДВ».

28.02.2012 банк перерахував 3000000,00 грн на рахунок позичальника. Отримані кошти ТОВ «Дитячий канал» знову перерахувало на рахунок ТОВ «Мерідіан Фінанс» НОМЕР_8 з призначенням платежу: «сплата за вексель простий іменний з індосаментом згідно з договором №10/12-12Б від 17.01.2012 року. Без ПДВ».

Після надходження вказаної суми коштів на рахунок ТОВ «Мерідіан Фінанс», разом з іншими акумульованими коштами було здійснено подальший переказ коштів на рахунки фізичної особи ОСОБА_14 з призначенням платежу: «оплата за акції прості іменні згідно з договором №40/4-12БВ від 28.02.2012 року. Без ПДВ». Після цього ОСОБА_14 отримав дані кошти готівкою.

21.03.2012 банк перерахував позичальнику додатково 12783800,00 грн кредитних коштів. У цей же день позичальник повернув кошти на рахунок банку з призначенням: «оплата згідно дод. угоди №1 від 21.03.2012 до договору №ДДЗЗ/12 від 20.03.2012р. Без ПДВ».

27.06.2012 банк видав позичальнику 57000000,00 грн кредитних коштів (черговий транш), які боржник конвертував в іноземну валюту (долар США) та направив двома траншами на погашення заборгованості за попередньо укладеним кредитним договором №60/12-КЛ від 01.06.2012, а саме: 1980000,00 доларів США направлено на погашення основної суми заборгованості та 23375,00 доларів США на погашення процентів.

Також, за рахунок отриманих коштів ТОВ «Дитячий канал» здійснювало оплату за векселі з ТОВ «Мерідіан Фінанс», яке, в свою чергу, перераховувало кількома траншами отримані кошти на рахунки фізичних осіб та на рахунки юридичних осіб, а саме ТОВ «Трівент» та ТОВ «Магнум-Інвест» з тотожним призначенням платежів: «оплата за акції прості іменні...».

ТОВ «Мерідіан Фінанс» було фігурантом ряду кримінальних проваджень як суб`єкт підприємницької діяльності з ознаками фіктивності, що використовувалося в незаконній схемі мінімізації податкових зобов`язань та конвертації безготівкових грошових коштів у готівку в якості податкових ям, що підтверджується відповідними судовими рішеннями у кримінальних провадженнях №№0000016 та 0000020.

У свою чергу, ПрАТ «НФСК «Добробут» є інсайдером АТ «Ерде Банк», оскільки станом на 3-4 квартал 2012 року одним з власників (акціонерів) є ТОВ «Фондова компанія «Ініціатива», що підтверджується офіційними даними з сайту НКЦПФР, яке в свою чергу, є також інсайдером банку.

Крім того, згідно даних ЄДР ПрАТ «НФСК «Добробут» () є засновником ПрАТ «Страхова компанія «Добробут-Життя» (). Іншими засновниками страхової компанії є ТОВ «Фондова компанія «Ініціатива» (інсайдер банку) та ПрАТ «Медичний центр «Добробут» (), засновником якого є ТОВ «Хелстур» (), де керівником виступає ОСОБА_15 (родич власника АТ «Ерде Банк» ОСОБА_1 ).

Таким чином, як стверджує позивач, наведені обставини свідчать виключно про «штучність» (фіктивність) діяльності позичальника, однак керівництво банку та члени комітетів правління на зазначені факти не звернули належним чином уваги, наслідком чого стало здійснення АТ «Ерде Банк» економічно необґрунтованої кредитної операції щодо ТОВ «Дитячий канал», без будь-якого забезпечення, виключною метою якого було здійснення перекредитування (погашення боргу за попередніми кредитними зобов`язаннями) та коригування балансу банку (відсутність прострочених зобов`язань за активними операціями).

Станом на момент початку процедури ліквідації банку (10.01.2013) заборгованість за кредитним договором становила 58876683,82 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.03.2013 у справі №910/1866/13 задоволено позовні вимоги банку та стягнуто з ТОВ «Дитячий канал» борг у розмірі 58138070,84 грн.

Ухвалою суду від 12.05.2014 у справі №908/733/14 про банкрутство позичальника затверджено реєстр вимог конкурсних кредиторів, зокрема вимоги АТ «Ерде Банк» становили 72438971,66 грн.

В ході ліквідаційної процедури АТ «Ерде Банк» реалізовано даний актив (право вимоги за кредитом) за ціною лише 50000,00 грн, що підтверджується договором про відступлення права вимоги №29 від 03.12.2014 та актом приймання-передачі від 12.12.2014, укладеними між банком та ТОВ «Фінансова компанія «ПАРІЄ».

Таким чином, всупереч статутним положенням, Закону України «Про банки і банківську діяльність», приписів Національного банку України посадові особи органів управління АТ «Ерде Банк» ( ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_12 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ) здійснили протиправну кредитну операцію шляхом видачі коштів ТОВ «Дитячий канал» без будь-якого забезпечення, що призвело до заподіяння відповідачами шкоди банку в розмірі 72388971,66 грн.

Також судом першої інстанції встановлено, що 12.10.2011 між АТ «Ерде Банк» та ТОВ «ПВК «Будівельник» укладений кредитний договір №180/11-КЛ, відповідно до умов якого кредитодавець надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти на умовах, визначених цим договором та додатковими договорами/угодами до нього, що складають невід`ємну частину договору.

Протягом грудня 2011 року-січня 2012 року сторонами внесено ряд змін та доповнень до кредитного договору №180/11-КЛ від 12.10.2011, зокрема, №1 від 29.12.2011 та №2 від 04.01.2012, які є його невід`ємними частинами, в тому числі шляхом збільшення ліміту кредитування.

Згідно з п. 1.1.1 кредитного договору кредит надається у формі з максимальним лімітом кредитування у сумі 47033000,00 грн, ставка за користування кредитом становить 17% річних.

Даний кредит надавався без будь-якого забезпечення, що свідчить про відсутність будь-якого економічного сенсу у видачі зазначеного кредиту позичальнику як недохідної операції, спрямованої виключно на виведення коштів з банку.

Загальна сума виданих коштів за кредитним договором складає 47423000,00 грн.

Рішення про видачу кредиту та внесення змін до кредитного договору прийняте кредитним комітетом 11.10.2011, оформлене протоколом №728 (затверджено головою наглядової ради та членом наглядової ради банку), 29.12.2011, оформлене протоколом №827 (затверджено головою наглядової ради та членом наглядової ради банку), та 04.01.2012, оформлене протоколом №04.01.2012/1/829 (затверджено головою наглядової ради та членом наглядової ради банку).

Посадовими особами АТ «Ерде Банк», які приймали рішення про кредитування ТОВ «ПВК «Будівельник», були: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_16 , ОСОБА_9 , ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_6 .

Відповідно до інформації з ЄДР щодо ТОВ «ПВК «Будівельник»:

- за адресою місцезнаходження боржника зареєстровано інших 254 суб`єкти господарювання;

- одним із засновників позичальника є інший великий боржник банку - ПАТ «Будмеханізація»;

- згідно даних НКЦПФР, розміщених за посиланням https://smida.gov.ua/db/emitent/report/year/show/122577, річної регулярної інформації емітента ПАТ «Будмеханізація» за 2011-2012 роки, голова та члени наглядової ради, голова та члени ревізійної комісії ( ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 ) основним місцем роботи зазначили ТОВ «ЮК Консалтинг Груп» (інший великий позичальник банку) та ТОВ «Українська Бізнес Група» (входить в корпорацію «Українська Бізнес Група», засновником якої є ОСОБА_27 - власник істотної участі АТ «Ерде Банк»);

- кінцевим бенефіціарним власником ТОВ «ПВК «Будівельник» є ОСОБА_28 , який одночасно є власником 99,9428 (мажоритарний) акцій ПАТ «Будмеханізація» (інший великий позичальник банку);

- згідно даних ЄДР за адресою ТОВ «Українська Бізнес Група» зареєстровано інших 2 суб`єкти господарювання: ТОВ «Укрбізнесгруп Гарантія» (бенефіціаром якого є ОСОБА_29 ) та Громадська організація «Всеукраїнська організація захисту прав споживачів фінансових послуг» (керівником якої є ОСОБА_1 );

- позичальник є засновником у ТОВ «Компанія з управління активами та адміністрування пенсійних фондів «Ініціатива».

Відповідно до фінансової звітності ТОВ «ПВК «Будівельник» за 2010 рік сума зобов`язань по кредитам перед отриманням нового кредиту складає 77,6 млн грн. Абсолютна ліквідність на дуже низькому рівні, що свідчить про неможливість здійснювати негайне погашена частини короткострокових зобов`язань. У підприємства поточна неплатоспроможність, на яку безпосередній вплив надає її ліквідність оборотних активів (можливість перетворити їх у грошову форму або використовувати для зменшення зобов`язань). У боржника надто великий обсяг залученого капіталу, фінансова стійкість підприємства вказує на здатність компанії проводити прогнозовану діяльність в довгостроковій перспективі на гранично низькому рівні.

Відповідно до виписок по рахунках ТОВ «ПВК «Будівельник» 12.10.2011 банк перерахував позичальнику 43000000,00 грн кредитних коштів з призначенням платежу: «перерахування коштів зг. кред. договору №180/11-КЛ від 12.10.2011».

В цей же день грошові кошти в сумі 43000000,00 грн було перераховано позичальником на рахунок ТОВ «Мерідіан Фінанс» НОМЕР_8 з призначенням платежу: «оплата за вексель простий з іменним індосаментом дог. № 57/10-11Б від 12.10.2011)». Цього ж дня ТОВ «Меридіан Фінанс» перерахувало отримані 23000000,00 грн на свій позичковий рахунок в банку НОМЕР_9 з призначенням платежу: «часткове погашення кредиту зг. кредитного договору № 175/11КЛ від 30.09.2011. Без ПДВ».

Іншу частину, а саме 20000000,00 грн, було перераховано на рахунок ТОВ «КУА АПФ «Ініціатива «ПЗНВІФ «Венчурний» з призначенням платежу: «оплата за акції прості іменні згідно договору № 57/1-1 ІД від 12.10.2011 року. Без ПДВ».

Далі, ТОВ «КУА АПФ «Ініціатива «ПЗНВІФ «Венчурний» перерахувало 20000000,00 грн на рахунок позичальника банку ТОВ «Євромарт» № НОМЕР_3 (інший великий позичальник банку) з призначенням платежу: «оплата за акції прості іменні згідно договору №57/12-1 ІД від 12.10.2011 року. Без ПДВ».

Отримані кошти ТОВ «Євромарт» перерахувало на свій рахунок № НОМЕР_4 з призначенням платежу: «часткове погашення кредиту зг. кредитного договору № 29-КЛ від 22.06.2011. Без ПДВ».

Крім того, 29.12.2011 банк перерахував позичальнику додатково 2400000,00 грн кредитних коштів з призначенням платежу: «перерахування коштів зг. кред. договору №180/11-КЛ від 12.10.2011». В цей же день грошові кошти в сумі 1799178,08 грн було перераховано позичальником на рахунок ТОВ «Мерідіан Фінанс» НОМЕР_8 з призначенням платежу: «оплата за вексель простий з іменним індосаментом дог. №57/10- 11Б від 12.10.2011». Решта коштів в сумі 600821,92 грн було спрямовано позичальником на свій позичковий рахунок в якості «сплати відсотків за кредитним договором №180/11- КЛ від 12.10.2011 за листопад».

Після надходження зазначеної вище суми коштів на рахунок ТОВ «Мерідіан Фінанс», разом з іншими акумульованими коштами було здійснено подальший переказ коштів на рахунки фізичних осіб: НОМЕР_6, який належав ОСОБА_30 , НОМЕР_7, який належав ОСОБА_31 з подібними призначеннями платежів: «оплата за акції прості іменні згідно з договорів Без ПДВ». Після цього ОСОБА_30 та ОСОБА_32 отримали дані кошти готівкою, що підтверджується виписками по рахунках клієнта.

04.01.2012 банк перерахував позичальнику 2023000,00 грн кредитних коштів з призначенням платежу: «перерахування коштів зг. кред. договору №180/11-КЛ від 12.10.2011». В цей же день грошові кошти в сумі 2023000,00 грн було перераховано позичальником на рахунок № НОМЕР_5 , який належав ОСОБА_33 , з призначенням платежу: «перерахування коштів зг. кред. договору №180/11-КЛ від 12Л 0.2011», що підтверджується випискою по рахунку клієнта.

Позивач наголошує, що ТОВ «Мерідіан Фінанс» було фігурантом ряду кримінальних проваджень як суб`єкт підприємницької діяльності з ознаками фіктивності, що використовувалося в незаконній схемі мінімізації податкових зобов`язань та конвертації безготівкових грошових коштів у готівку в якості податкових ям, що підтверджується відповідними судовими рішеннями у кримінальних провадженнях №№0000016 та 0000020.

За доводами позивача, викладені обставини свідчать виключно про надмірну концентрацію кредитного ризику (напрями використання кредитних коштів, засновники компанії), однак керівництво банку та члени комітетів правління на зазначені факти не звернули належним чином уваги, наслідком чого стало здійснення АТ «Ерде Банк» економічно необґрунтованої кредитної операції щодо ТОВ «ПВК «Будівельник», без будь-якого забезпечення, виключною метою якого було здійснення перекредитування (погашення боргу за попередніми кредитними зобов`язаннями) та коригування балансу банку (відсутність прострочених зобов`язань за активними операціями), а також виведення відповідних коштів з банку.

Станом на момент початку процедури в ліквідації (10.01.2013) заборгованість за кредитним договором становила 46868620,26 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.11.2013 у справі №5011-35/18309-2012, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 29.01.2014 та постановою Вищого господарського суду України від 17.09.2013, задоволено позовні вимоги банку та стягнуто з ТОВ «ПВК «Будівельник» борг у розмірі 53165248,47 грн.

У ході ліквідаційної процедури АТ «Ерде Банк» реалізовано право вимоги за кредитом за ціною лише 100000,00 грн, що підтверджується договором про відступлення права вимоги №33 від 03.12.2014, укладеним між банком та ТОВ «Фінансова компанія «ПАРІС».

Таким чином, позивач вказує, що всупереч статутним положенням, Закону України «Про банки і банківську діяльність», приписів Національного банку України посадові особи органів управління АТ «Ерде Банк» ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , у ОСОБА_12 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 здійснили протиправну кредитну операцію шляхом видачі коштів ТОВ «ПВК «Будівельник» без будь-якого забезпечення, що призвело до заподіяння відповідачами шкоди банку в розмірі 53065248,47 грн.

Вказані обставини в їх сукупності слугували підставою для звернення до суду з даним позовом про відшкодування заподіяної шкоди, в обґрунтування якого позивач зазначив, що протиправність дій та рішень керівництва та власника АТ «Ерде Банк», а також членів комітетів правління банку щодо укладення кредитних договорів №13/12-КЛ від 13.02.2012 та №180/11-КЛ від 12.10.2011 призвели до погіршення його фінансового становища і подальшої неплатоспроможності.

Відповідачі-1,5, заперечуючи проти позову, вказували на наступне:

- доля володіння ОСОБА_1 самостійно та спільно з іншими особами в статутному капіталі АТ «Ерде Банк» складала 21,8106%, тож він не мав вирішального впливу на управління або діяльність банку. Позивачем не доведено, що ОСОБА_1 мав можливість значного впливу на управління чи діяльність АТ «Ерде Банк» в інший спосіб, ніж формальне володіння частки в статутному капіталі та виконання повноважень голови наглядової ради. Наглядова рада АТ «Ерде Банк» не здійснювала оперативне управління діяльністю банку, а тому ОСОБА_1 , як голова наглядової ради, не був наділений повноваженнями щодо оперативного управління банком та не здійснював таке управління;

- необґрунтованими є твердження позивача про те, що ОСОБА_1 , як бенефіціар АТ «Ерде Банк» та особа, що мала вирішальний вплив на діяльність банку та його керівництво, організовував ухвалення рішення про кредитування позичальників, які з ним пов`язані та які були підконтрольними йому підприємствами з метою виведення таких коштів напередодні визнання банку неплатоспроможним. Позивачем не надано жодного доказу, який би вказував на те, що ОСОБА_1 , як голова наглядової ради, був зобов`язаний затверджувати рішення кредитного комітету банку чи організовував ухвалення рішень про кредитування позичальників, а висновок про те, що роль ОСОБА_1 як голови наглядової ради та власника істотної участі в банку під час прийняття та погодження рішень щодо вчинення кредитних операцій, була вирішальною, суперечить нормам діючого законодавства та наявним обставинам справи;

- у позивача відсутнє право на звернення до суду з даним позовом, позивач не є правонаступником банку і жодні його права відповідачами не порушені;

- на час прийняття відповідних рішень щодо вказаних угод діяла редакція ст. 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність», за якою власники істотної участі, керівники банку (крім керівників відокремлених структурних підрозділів банку) за фіктивне банкрутство, доведення до банкрутства або приховування стійкої фінансової неспроможності банку несуть відповідальність згідно із законами України. У період з 04.01.2011 по 02.10.2012 Законом України «Про банки та банківську діяльність» не було передбачено майнову відповідальність власників істотної участі та керівників банку за зобов`язаннями банку в разі віднесення банку з їх вини до категорії неплатоспроможних. Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» набув чинності 22.09.2012, тобто вже після прийняття пов`язаними особами відповідних рішень. Таким чином, майнову відповідальність керівників банку у випадку, якщо дії чи бездіяльність останніх призвели до понесення банком збитків та/або завдання шкоди інтересам вкладників та інших кредиторів банку, було встановлено лише з 22.09.2012;

- відповідачі заявили про застосування наслідків спливу позовної давності до вимог позивача, що мотивовано тим, що перебіг позовної давності розпочинається з дня затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів та/або акту формування ліквідаційної маси банку шляхом відповідних розрахунків. Розмір недостатності майна банку для задоволення вимог всіх кредиторів має бути виявлений фондом на підставі затвердженого реєстру акцептованих вимог кредиторів та акта формування ліквідаційної маси банку шляхом відповідних розрахунків. Водночас, реєстр акцептованих вимог було затверджено рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №051/13 від 25.04.2013, тоді як акт формування ліквідаційної маси затверджено 18.07.2013. Саме з 18.07.2013 (з дати затвердження акту формування ліквідаційної маси банку, як останнього з двох зазначених документів) позивач був обізнаний про те, що задоволення всіх зобов`язань банку неможливе і шкоду вже завдано, водночас з позовом звернувся лише у грудні 2020 року.

Місцевий господарський суд, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, дійшов таких висновків:

- відповідачі займали керівні посади в банку на час вчинення дій, які позивач вважає протиправними, саме тому до них заявлено позовні вимоги у цій справі;

- затвердження відповідачами рішень кредитного комітету щодо здійснення збиткових операцій з кредитування беззаперечно свідчить про виконання ними функцій керівників банку. При цьому, члени кредитного комітету, правління, наглядової ради банку зобов`язані діяти добросовісно та в інтересах банку і несуть відповідальність за ефективність роботи банківської установи, зокрема, за прийняті ними рішення, що призвели до завдання майнової шкоди акціонерам банку;

- позивачем належним чином доведено, що операції з кредитування ТОВ «ПВК «Будівельник» та ТОВ «Дитячий канал» були надмірно ризикованими, здійсненими з неналежною оцінкою кредитного ризику, без будь-якого забезпечення за кредитними угодами, пов`язані з надмірним концентраційним ризиком щодо одного контрагента, укладені за рішеннями посадових осіб органів управління АТ «Ерде Банк» (члени правління, кредитного комітету та наглядової ради) всупереч статутним положенням, Закону України «Про банки і банківську діяльність» та приписів Національного банку України;

- наведені вище операції з кредитування призвели до непогашення існуючої заборгованості позичальників перед банком та заподіяння шкоди банку в розмірі 125454220,13 грн.

- наведені обставини свідчать про економічно необґрунтовані ризиковані (без будь-якого забезпечення) кредитні операції, що призвели до концентрації кредитного ризику (напрями використання кредитних коштів, пов`язані позичальники між собою), однак керівництво банку та члени комітетів правління на зазначені факти жодним чином не відреагували, наслідком чого стало здійснення АТ «Ерде Банк» операцій на користь позичальників без жодного забезпечення, в інтересах власника істотної участі банку - ОСОБА_1 , виключною метою якого було здійснення перекредитування (погашення боргу за попередніми кредитними зобов`язаннями) та виведення коштів з банку у власних інтересах, а також коригування балансу банку (відсутність прострочених зобов`язань за активними операціями);

- фактичними обставинами справи підтверджується прямий причинно-наслідковий зв`язок між рішенням керівництва банку та збитками, нанесеними як самому банку, так і його кредиторам. Розмір шкоди у цій справі оцінюється позивачем не розміром недостатності майна банку для задоволення вимог усіх кредиторів, а визначається в залежності від безпосередніх наслідків дій відповідачів;

- відповідачами не надано до матеріалів справи доказів вчинення ними жодних дій з метою перешкоджання видачі ризикованих кредитів, повідомлення відповідних контролюючих органів, зокрема, Національного Банку України, тож така бездіяльність також свідчить про схвалення видачі (а в подальшому - безповоротного виведення) коштів за спірними договорами;

- водночас, судом, з посиланням на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 04.06.2024 у справі №916/3724/21, встановлено, що реєстр акцептованих вимог кредиторів АТ «Ерде Банк» було затверджено рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №051/13 від 25.04.2013, тоді як акт формування ліквідаційної маси затверджено 18.07.2013. Тобто, саме з 18.07.2013 (з дати затвердження акту формування ліквідаційної маси банку, як останнього з двох зазначених документів, а не з дати внесення змін до реєстру акцептованих вимог кредиторів) позивач був обізнаний про те, що задоволення всіх зобов`язань банку неможливе і шкоду вже завдано. Отже, строк позовної давності для заявлення позовних вимог до відповідачів тривав до 19.07.2016. Натомість, з даним позовом Фонд гарантування вкладів фізичних осіб звернувся до суду лише 09.12.2020, тобто після спливу строку позовної давності більше, ніж на 4 роки;

- позивач не зазначив підстав, що зумовили неможливість подання позовної заяви в межах позовної давності, у зв`язку з причинами, які є поважними та такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Посилання на те, що позовна давність пропущена через невизначеність у судовій практиці, є необґрунтованим, оскільки пропуск строку на понад 4 роки є значним і безпідставним.

З наведеними вище висновками Господарського суду міста Києва в їх сукупності погоджується і колегія суддів та вважає за необхідне зазначити наступне.

Частинами 1 та 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим (ст. 1190 ЦК України).

Відповідно до ч. ч. 3 та 4 ст. 92 ЦК України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов`язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.

Відповідно до ст. 63 Закону України «Про акціонерні товариства», що діяв станом на момент виникнення спірних правовідносин, посадові особи органів акціонерного товариства повинні діяти в інтересах товариства, дотримуватися вимог законодавства, положень статуту та інших документів товариства. Посадові особи органів акціонерного товариства несуть відповідальність перед товариством за збитки, завдані товариству своїми діями (бездіяльністю), згідно із законом. У разі якщо відповідальність згідно із цією статтею несуть кілька осіб, їх відповідальність перед товариством є солідарною.

Таким чином, наведеними положеннями законодавства закріплено обов`язки органів юридичної особи (посадових осіб) (фідуціарні обов`язки) діяти в інтересах юридичної особи, діяти добросовісно, діяти розумно та не перевищувати своїх повноважень, а також відповідальність за їх порушення.

Право Фонду гарантування вкладів фізичних осіб звернутися до суду від власного імені в інтересах вкладників та інших колишніх кредиторів банку з позовом про стягнення шкоди з пов`язаних осіб банку прямо передбачено нормами чинного законодавства.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (у редакції, яка діяла як на момент припинення банку, так і на момент звернення з позовом) вимоги до банку, незадоволені за недостатністю його майна, вважаються погашеними, що не позбавляє Фонд або уповноважену особу Фонду права звертатися з вимогами до пов`язаної з банком особи у порядку, визначеному ч. 5 цієї статті.

Законом №1588-IX ст. 53 ГПК України доповнено частиною 6 згідно, з якою Фонд, звертаючись з позовом про відшкодування шкоди (збитків) у порядку ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», діє від імені та в інтересах неплатоспроможного банку або банку, щодо якого прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених ч. 2 ст. 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність», а у разі припинення неплатоспроможного банку або банку, щодо якого прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених ч. 2 ст. 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність», як юридичної особи - в інтересах кредиторів, вимоги яких залишилися незадоволеними після завершення ліквідації банку.

Отже, у процесуальному законодавстві, чинному на дату звернення з позовом, чітко розмежовано два види позовів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про відшкодування шкоди (збитків), які подаються у порядку ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»:

- позов, який подається від імені та в інтересах неплатоспроможного банку;

- позов від власного імені в інтересах кредиторів припиненого неплатоспроможного банку, вимоги яких залишилися незадоволеними після завершення ліквідації банку.

Умовами звернення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з другим видом позову є: (1) завершення ліквідаційної процедури неплатоспроможного банку або банку, щодо якого прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених ч. 2 ст. 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність»; (2) залишення кредиторських вимог без задоволення (їх погашення внаслідок недостатності майна); (3) припинення банку як юридичної особи.

Подібні висновки Верховного Суду викладено, зокрема, у постанові від 12.07.2022 у справі №910/18526/21.

При цьому Фонд гарантування вкладів фізичних осіб та інші колишні кредитори банку можуть вважатися такими, що зазнали шкоди (втратили вклади чи право вимоги до банку) тільки після припинення банку як юридичної особи. Тільки після завершення ліквідаційної процедури (продажу активів) та припинення банку можна визначити точний розмір шкоди, завданої Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та іншим колишнім кредиторам банку.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківська діяльність - залучення у вклади грошових коштів фізичних і юридичних осіб та розміщення зазначених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, відкриття і ведення банківських рахунків фізичних та юридичних осіб.

Банк є фінансовою установою, яка на підставі банківської ліцензії має право використовувати залучені кошти. Така діяльність підпадає під спеціальне регулювання, передбачене Законом України «Про фінансові послуги та ринок фінансових послуг» (який діяв у 2011-2014 роках), Законом України «Про банки і банківську діяльність», Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», яке встановлює цілу низку обмежень у діяльності банку для запобігання надмірним ризикам, забезпечення стабільної роботи банку, забезпечення захисту законних інтересів вкладників і клієнтів банку.

Тобто, особливістю банківської діяльності є те, що банк переважно працює на «чужих», тобто залучених фінансових активах, не набуваючи право власності на них. Відтак банк не може піддавати надмірному ризику залучені кошти, тобто кошти вкладників та інших кредиторів, на відміну від звичайної юридичної особи, суб`єкта підприємницької діяльності, яка має право без обмежень ризикувати власними коштами.

За змістом Закону України «Про банки і банківську діяльність» (тут і надалі в редакції, що діяла на момент вчинення протиправних дій), зокрема з урахуванням ст. ст. 36, 44 цього закону, банкам забороняється здійснювати ризикову діяльність, що загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» істотна участь - пряме та/або опосередковане володіння однією особою самостійно чи спільно з іншими особами 10 і більше відсотками статутного капіталу та/або права голосу акцій, паїв юридичної особи або незалежна від формального володіння можливість значного впливу на управління чи діяльність юридичної особи.

Контролером є фізична або юридична особа, щодо якої не існує контролерів - фізичних осіб та яка має можливість здійснювати вирішальний вплив на управління або діяльність юридичної особи шляхом прямого та/або опосередкованого володіння самостійно або спільно з іншими особами часткою в юридичній особі, що відповідає еквіваленту 50 чи більше відсотків статутного капіталу та/або голосів юридичної особи, або незалежно від формального володіння здійснювати такий вплив на основі угоди чи будь-яким іншим чином.

Відповідно до п. 1.3. Глави І Розділу VI Інструкції про порядок регулювання діяльності банків в Україні, затвердженої постановою правління Національного банку України №368 від 28.08.2001 (в редакції, чинній на момент вчинення збиткових операцій), до управлінського персоналу банку належать: голова, його заступники та члени правління (ради директорів) банку; голова, його заступники та члени спостережної (наглядової) ради банку; головний бухгалтер банку, його заступники; керівники відокремлених підрозділів банку; керівники та члени комітетів правління банку (які створені з метою управління ризиками, зокрема кредитний комітет, комітет з питань управління активами та пасивами, тарифний комітет); керівник служби внутрішнього аудиту банку.

Частиною 1 ст. 37 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що органами управління банку є загальні збори учасників, спостережна рада, правління (рада директорів) банку.

Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про банки і банківську діяльність» спостережна рада банку здійснює такі функції: контролює діяльність правління (ради директорів) банку.

Повноваження і порядок роботи спостережної ради банку визначаються статутом банку чи положенням про раду банку, що затверджуються загальними зборами учасників банку.

Відповідно до ст. 40 Закону України «Про банки і банківську діяльність» правління (рада директорів) банку є виконавчим органом банку, здійснює управління поточною діяльністю банку, формування фондів, необхідних для статутної діяльності банку, та несе відповідальність за ефективність його роботи згідно з принципами та порядком, встановленими статутом банку, рішеннями загальних зборів учасників і спостережної ради банку. У межах своєї компетенції правління (рада директорів) діє від імені банку, підзвітне загальним зборам учасників та спостережній раді банку. Правління (рада директорів) банку діє на підставі положення, що затверджується загальними зборами учасників чи спостережною радою банку. Голова правління (ради директорів) банку керує роботою виконавчого органу та має право представляти банк без доручення.

Згідно з ч. 1 ст. 42 Закону України «Про банки і банківську діяльність» керівниками банку є: голова, його заступники та члени ради банку, голова, його заступники та члени правління банку, головний бухгалтер, його заступники, керівники відокремлених підрозділів банку. Правління (рада директорів) банку діє на підставі положення, що затверджується загальними зборами учасників чи спостережною радою банку.

Згідно з ч. 18 ст. 42 Закону України «Про банки і банківську діяльність» керівники банку зобов`язані діяти в інтересах банку, дотримуватися вимог законодавства, положень статуту та інших документів банку.

Частиною 19 ст. 42 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлено, що керівники банку несуть відповідальність перед банком за збитки, завдані банку їхніми діями (бездіяльністю), згідно із законом. Якщо відповідальність згідно з цією статтею несуть кілька осіб, їх відповідальність перед банком є солідарною.

Згідно зі ст. 43 Закону України «Про банки і банківську діяльність» при виконанні своїх обов`язків відповідно до вимог цього закону керівники банку зобов`язані діяти на користь банку та клієнтів і зобов`язані ставити інтереси банку вище власних. Зокрема, керівники банку зобов`язані: 1) ставитися з відповідальністю до виконання своїх службових обов`язків; 2) приймати рішення в межах наданих повноважень; 3) не використовувати службове становище у власних інтересах; 4) забезпечити збереження та передачу майна та документів банку при звільненні керівників з посади.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 44 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк зобов`язаний з урахуванням специфіки його роботи створити адекватну систему управління ризиками, яка має забезпечувати на постійній основі виявлення, вимірювання, контроль і моніторинг усіх видів ризиків за всіма напрямами діяльності банку на всіх організаційних рівнях та бути адекватною ризикам, що приймаються банком. Для забезпечення додаткових заходів з метою управління ризиками банки створюють постійно діючі комітети, зокрема: кредитний комітет.

З п. 1.3 Глави І Розділу VI Інструкції про порядок регулювання діяльності банків в Україні випливає, що голова та члени кредитного комітету банку є членами комітету правління банку та відносяться до пов`язаних осіб в розумінні Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Отже, відповідальність пов`язаних з неплатоспроможним банком осіб за заподіяння збитків його кредиторам та самому банку має дуалістичний характер: з однієї сторони відповідальність пов`язаних осіб банку визначається як відповідальність перед самим банком, а з іншої сторони - як відповідальність перед вкладниками та іншими кредиторами банку. Відповідно до специфіки банківської діяльності банк оперує не тільки власними коштами, а і значним обсягом коштів, залучених від своїх клієнтів. Тому заподіяні пов`язаними особами банку збитки розглядаються не тільки як збитки банку, а і як шкода, завдана вкладникам цього банку (після припинення банку як юридичної особи).

Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (редакція цієї статті лишалася незмінною з 2011 року і до дати звернення до суду з позовом).

Відповідно до ч. 1 ст. 42 Закону України «Про банки і банківську діяльність» керівниками банку є голова, його заступники та члени ради банку, голова, його заступники та члени правління (ради директорів), головний бухгалтер, його заступник, керівники відокремлених підрозділів банку.

Частиною 1 ст. 37 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що органами управління банку є загальні збори учасників, спостережна рада, правління (рада директорів) банку.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, відповідачі на момент вчинення збиткових операцій були посадовими особами банку, а саме:

- ОСОБА_1 - голова наглядової ради, власник істотної участі банку;

- ОСОБА_2 - член наглядової ради;

- ОСОБА_3 - голова правління, голова кредитного комітету;

- ОСОБА_5 - головний бухгалтер, член кредитного комітету;

- ОСОБА_6 - заступник голови правління;

- ОСОБА_7 - заступник голови правління;

- ОСОБА_8 - начальник департаменту безпеки;

- ОСОБА_34 - начальник управління ризик-менеджменту;

- ОСОБА_9 - начальник управління кредитування;

- ОСОБА_10 - начальник управління кредитування;

- ОСОБА_11 - заступник голови правління.

Верховний Суд у подібних правовідносинах, зокрема, у постановах від 21.07.2021 у справі №910/12930/18, 25.07.2022 у справі №922/2860/18, 07.09.2022 у справі №904/3867/21, 27.09.2022 у справі №904/3864/21 та 25.07.2023 у справі №910/13325/21, неодноразово звертав увагу на те, що предметом доказування у справах за позовами Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до пов`язаних з банком осіб про відшкодування шкоди є:

1) персональний склад органів управління банку на момент ухвалення рішень про вчинення сумнівних правочинів; дати обрання/призначення та звільнення з посади кожного з відповідачів; належність відповідачів до керівників банку; наявність у відповідачів статусу посадової особи акціонерного товариства, пов`язаної з банком особи;

2) факт ухвалення рішення органом управління банку про вчинення сумнівного правочину, персональний склад органу на момент ухвалення такого рішення, результати голосування кожного члена (за, проти, утримався); інші фактичні обставини ухвалення такого рішення на підставі яких документів (наданих контрагентом та внутрішніх документів банку) ухвалювалося рішення, чи була дотримана внутрішня процедура банку щодо погодження таких рішень, хід обговорення;

3) факт вчинення банком сумнівного правочину (укладення договору);

4) факт виконання банком сумнівного правочину (перерахування/отримання коштів, передання/отримання майна чи майнових прав);

5) факти протиправної поведінки відповідачів (недотримання законодавства про банківську діяльність, нормативів діяльності банку, індивідуальних приписів НБУ, обставини, що підтверджують невиваженість інвестиційної політики та ризикованість кредитної політики банку, відсутність в банку ефективної системи запобігання ризикам, порушення відповідачами фідуціарних обов`язків, дії відповідачів усупереч інтересам банку тощо);

6) збитки банку від конкретного правочину (балансова вартість активу на дату початку виведення банку з ринку, розмір грошових коштів, фактично стягнутих за рішенням суду та включених до ліквідаційної маси, оціночна вартість активу, визначена незалежним оцінювачем у процедурі ліквідації, вартість продажу такого активу в процесі ліквідації банку) та їх причини;

7) розмір недостатності майна банку для розрахунків з кредиторами (як мінімальний розмір збитків банку та шкоди, завданої кредиторам банку невиваженою інвестиційною політикою, ризикованою кредитною діяльністю, бездіяльністю відповідачів, що призвело до неплатоспроможності та ліквідації банку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25.05.2021 у справі №910/11027/18 при вирішенні питання про притягнення до відповідальності посадових осіб банку зазначила, що суд також має встановити, чи дотримались такі посадові особи своїх фідуціарних обов`язків, а саме: чи діяли вони добросовісно, розумно та чи не перевищували своїх повноважень.

Визначення терміну «фідуціарний обов`язок» міститься у Методичних рекомендаціях щодо вдосконалення корпоративного управління в банках України, схвалені постановою правління Національного банку України №98 від 28.03.2007, що були чинними у спірний період.

Відповідно до п. 1.12 Глави 1 Розділу І цих Методичних рекомендацій фідуціарний обов`язок - обов`язок діяти якнайкраще в інтересах іншої особи. Керівник банку (фідуціар) зобов`язаний діяти з урахуванням інтересів банку (тобто всіх його акціонерів та клієнтів), а не з особистих (приватних) інтересів. Від фідуціара завжди вимагається діяти добросовісно та безпристрасно. Фідуціар повинен бути чесним і не повинен вести справи в такий спосіб, що надає йому необумовлені вигоди або завдає шкоди інтересам клієнтів або акціонерів.

Верховний Суд у постанові від 21.07.2021 у справі №910/12930/18 вказав, що акти рекомендаційного характеру можуть бути застосовані судами при оцінці дій/бездіяльності відповідачів. Щодо регулювання діяльності банків такими документами є не тільки зазначені Методичні рекомендації, але й Принципи корпоративного управління Організації економічного співробітництва та розвитку (далі ОЕСР), ухвалені на засіданні Ради ОЕСР у 1999 році.

Зазначені Методичні рекомендації дійсно носять рекомендаційний характер, але разом з тим закріплюють певний стандарт належної поведінки керівників банку, який характеризується підвищеними вимогами до добросовісності та розумності, виваженості дій та прийняття рішень при веденні господарської діяльності, з урахуванням інтересів юридичної особи, яку він представляє.

За ст. 92 ЦК України особи, які виступають від імені юридичної особи, зобов`язані діяти не лише в межах своїх повноважень, але й добросовісно і розумно. З огляду на положення наведеної правової норми та довірчий характер відносин між господарським товариством та його посадовою особою (зокрема, директором чи генеральним директором) протиправна поведінка посадової особи може виражатись не лише в невиконанні нею обов`язків, прямо встановлених установчими документами товариства, чи перевищенні повноважень при вчиненні певних дій від імені товариства, а й у неналежному та недобросовісному виконанні таких дій без дотримання меж нормального господарського ризику, з особистою заінтересованістю чи при зловживанні своїм розсудом, прийнятті очевидно необачних чи марнотратних рішень.

Аналогічні правові висновки Верховного Суду щодо застосування ст. 92 ЦК України викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.10.2019 у справі №911/2129/17, 25.05.2021 у справі №910/11027/18, постановах Верховного Суду від 04.12.2018 у справі №910/21493/17 та 21.07.2021 у справі №910/12930/18.

Наведене відповідає міжнародним Принципам корпоративного управління Організації економічного співробітництва та розвитку, які закріплюють такі основні фідуціарні обов`язки директорів підприємства, як обов`язок дбайливого ставлення (діяти добросовісно на користь розвитку підприємства, приділяючи достатньо часу, зусиль і професійних навичок управлінню ним) та обов`язок лояльності (уникати конфлікту інтересів і діяти під час ухвалення рішень щодо діяльності підприємства лише в інтересах останнього).

Головною метою фідуціарних обов`язків є необхідність забезпечення економічного розвитку підприємства, а відповідно недотримання таких базових обов`язків може призвести до завдання шкоди підприємству і зобов`язання її відшкодувати.

Отже, при застосуванні ст. 92 ЦК України потрібно оцінювати не лише формальну сторону питання - дотримання посадовою особою всіх положень законодавства, статуту, рішень загальних зборів учасників / акціонерів тощо. Адже навіть коли посадова особа формально виконала всі вимоги законодавства та установчих документів товариства, її дії (бездіяльність) можуть не бути добросовісними, розумними та вчиненими в інтересах товариства.

Вирішуючи питання відповідальності посадової особи перед юридичною особою, суд виходить з презумпції, що така посадова особа діяла в найкращих інтересах товариства, її рішення були незалежними та обґрунтованими, її фідуціарні обов`язки були виконані належним чином.

Водночас спростування позивачем відповідної презумпції за одним з критеріїв свідчить про неналежне виконання своїх фідуціарних обов`язків відповідачами. У цьому разі вже відповідач зобов`язаний довести, що він діяв в інтересах товариства.

Так, за обставинами даної справи, рішення про видачу кредитів ТОВ «ПВК «Будівельник» приймали ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_16 , ОСОБА_9 , ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , а ТОВ «Дитячий канал» - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_12 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .

Спростовуючи заперечення відповідачів-1,5, судом встановлено, що ОСОБА_1 на час здійснення спірних операцій був головою наглядової ради та власником істотної участі банку, а ОСОБА_6 - заступником голови правління. При цьому, рішення кредитного комітету щодо кредитування ТОВ «ПВК «Будівельник» та ТОВ «Дитячий канал» оформлені відповідними протоколами, затверджувались головою та членами наглядової ради.

Тому, затвердження цими особами рішень кредитного комітету щодо здійснення збиткових операцій з кредитування вказаних осіб беззаперечно свідчить про виконання ними функцій керівників банку. При цьому, члени кредитного комітету, правління, наглядової ради банку зобов`язані діяти добросовісно та в інтересах банку і несуть відповідальність за ефективність роботи банківської установи, зокрема, за прийняті ними рішення, що призвели до завдання майнової шкоди акціонерам банку.

Позивачем належним чином доведено, що спірні операції з кредитування були надмірно ризикованими, здійсненими з неналежною оцінкою кредитного ризику, без будь-якого забезпечення за кредитними угодами, пов`язані з надмірним концентраційним ризиком щодо одного контрагента, укладені за рішеннями посадових осіб органів управління АТ «Ерде Банк» (члени правління, кредитного комітету та наглядової ради) всупереч статутним положенням, Закону України «Про банки і банківську діяльність» та приписів Національного банку України.

Так, наведені вище операції призвели до непогашення існуючої заборгованості позичальників перед банком та заподіяння шкоди банку в розмірі 125454220,13 грн.

Наведені обставини свідчать про економічно необґрунтовані ризиковані (без будь-якого забезпечення) кредитні операції, що призвели до концентрації кредитного ризику (напрями використання кредитних коштів, пов`язані позичальники між собою), однак керівництво банку та члени комітетів правління на зазначені факти жодним чином не відреагували, наслідком чого стало здійснення АТ «Ерде Банк» операцій на користь позичальників, без жодного забезпечення, в інтересах власника істотної участі банку - ОСОБА_1 , виключною метою якого було здійснення перекредитування (погашення боргу за попередніми кредитними зобов`язаннями) та виведення коштів з банку у власних інтересах, а також коригування балансу банку (відсутність прострочених зобов`язань за активними операціями).

Таким чином, позивачем доведено, що відповідачі здійснили протиправні кредитні операції шляхом видачі кредитних коштів ТОВ «ПВК «Будівельник» та ТОВ «Дитячий канал».

При цьому, положення ст. ст. 92, 1166 ЦК України, ч. 2 ст. 89 Господарського кодексу України, ст. 63 Закону України «Про акціонерні товариства», ст. ст. 37, 39, 40, 42, 43, 44 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ч. 5 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (у відповідних редакціях цих законів, чинних протягом спірного періоду) презюмують солідарну відповідальність органів юридичної особи за шкоду, заподіяну юридичній особі порушенням обов`язків щодо її представництва. Неправомірність їх поведінки може полягати як у вчиненні певних дій, так і в їх не вчиненні, тобто бездіяльності.

Судом встановлено, що неплатоспроможність банку, в даному випадку, частково - є наслідком як активних дій учасників органів управління банку (ухвалення рішень, підписання договорів, тощо), так і пасивної їх бездіяльності.

При цьому, відповідачами не надано до матеріалів справи доказів вчинення ними жодних дій з метою перешкоджання видачі ризикованих кредитів, повідомлення відповідних контролюючих органів, зокрема, Національного Банку України, тож така бездіяльність також свідчить про схвалення видачі (а в подальшому - безповоротного виведення) коштів за спірними договорами.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність у діях відповідачів усіх елементів складу цивільного правопорушення, що мало своїм наслідком завдання банку збитків на загальну суму 124106850,76 грн.

Водночас, як було зазначено вище, відповідачі-1,5 заявили про застосування наслідків спливу позовної давності до вимог позивача з тієї підстави, що перебіг позовної давності розпочинається з дня затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів та/або акту формування ліквідаційної маси банку шляхом відповідних розрахунків.

За висновками суду першої інстанції, з якими погоджується і колегія суддів, саме з 18.07.2013 (з дати затвердження акту формування ліквідаційної маси банку) позивач був обізнаний про те, що задоволення всіх зобов`язань банку неможливе і шкоду вже завдано. Отже, строк позовної давності для заявлення позовних вимог до відповідачів тривав до 19.07.2016. Натомість, з даним позовом Фонд гарантування вкладів фізичних осіб звернувся до суду лише 09.12.2020, тобто після спливу строку позовної давності більше, ніж на 4 роки.

При цьому, суд першої інстанції в обґрунтування вказаної позиції посилався на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 04.06.2024 у справі №916/3724/21.

Скаржник в апеляційній скарзі не погоджується із таким висновком та вважає, що суд не врахував висновків Верховного Суду, а також не погоджується з висновками, які суд застосував і які викладені в постанові Верховного Суду від 04.06.2024 у справі №916/3724/21.

Проте, колегія суддів вважає наведені аргументи скаржника необґрунтованими.

Статтею 256 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Приписами ст. 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У постанові від 25.05.2021 у справі №910/11027/18 Велика Палата Верховного Суду зробила такі висновки щодо визначення позовної давності (аналогічні висновки містяться також у постановах Верховного Суду від 07.10.2021 у справі №910/12803/18 та 08.02.2022 у справі №910/15260/18:

« 8.3. Важливим у застосуванні норм інституту позовної давності є правильне визначення моменту початку перебігу позовної давності. За загальним правилом, встановленим у частині першій статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

8.4. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що якщо особі завдано шкоди, то вона може вважатися такою, що довідалася або могла довідатися про порушення свого права не з того дня, коли їй стало відомо про вчинення дій, якими може бути завдано шкоди, а з дня, коли вона має змогу оцінити розмір такої шкоди.

8.5. Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачає процедуру задоволення вимог кредиторів за рахунок майна банку.

8.6. Положеннями статті 49 наведеного Закону визначено заходи з підготовки задоволення вимог кредиторів.

8.7. Так, за положеннями статті 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у редакції, чинній станом на момент віднесення ПАТ «АБ «Укоопспілка» до категорії неплатоспроможних, уповноважена особа Фонду припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами.

8.8. Протягом 90 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону уповноважена особа Фонду здійснює такі заходи: визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення; відхиляє вимоги в разі їх непідтвердження фактичними даними, що містяться у розпорядженні уповноваженої особи Фонду, та у разі потреби заявляє в установленому законодавством порядку заперечення за заявленими до банку вимогами кредиторів; складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду. Реєстр акцептованих вимог кредиторів та зміни до нього підлягають затвердженню виконавчою дирекцією Фонду. Вимоги, не включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів, задоволенню в ліквідаційній процедурі не підлягають і вважаються погашеними.

8.9. Як зазначено вище, якщо банку заподіяно шкоди шляхом недотримання вимог законодавства, невжиття своєчасних заходів для запобігання настанню неплатоспроможності банку тощо, що призвело до зниження чистих активів банку, порушення нормативів, зокрема ліквідності та втрати банком стану платоспроможності, то розмір шкоди, завданої банку, оцінюється розміром недостатності майна банку для задоволення вимог усіх кредиторів, якщо не доведений більший розмір шкоди. Для такої оцінки необхідно встановити розмір акцептованих вимог кредиторів та оцінити ліквідаційну масу банку. Отже, лише після складення реєстру акцептованих вимог кредиторів, затвердження реальної ліквідаційної маси банку можна встановити розмір вимог кредиторів, що не покривається наявними активами банку, тобто конкретний розмір завданої банку шкоди.

8.10. Відповідно до статті 48 Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд, здійснюючи ліквідацію банку та реалізуючи надані йому повноваження, серед іншого, формує ліквідаційну масу, складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (вносить зміни до нього). Реєстр акцептованих вимог кредиторів та зміни до нього підлягають затвердженню виконавчою дирекцією Фонду, як це встановлено у частині третій статті 49 цього Закону.

8.11. Установлений статтею 50 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» порядок формування ліквідаційної маси банку передбачає, серед іншого, що: майно банку, яке включається до ліквідаційної маси, підлягає оцінці Фондом у порядку, встановленому Фондом (частина третя цієї статті); результати інвентаризації та формування ліквідаційної маси відображаються в акті, який підлягає затвердженню виконавчою дирекцією Фонду (частина четверта цієї статті).

8.12. Отже, розмір недостатності майна банку для задоволення вимог всіх кредиторів має бути виявлений Фондом на підставі затвердженого реєстру акцептованих вимог кредиторів та акта формування ліквідаційної маси банку шляхом відповідних розрахунків. Тому Велика Палата Верховного Суду відхиляє довід про те, що висновок щодо недостатності майна банку можна зробити тільки після завершення продажу всіх його активів (майна).

8.13. Відповідно, у таких випадках перебіг позовної давності розпочинається з дня затвердження останнього з двох зазначених вище документів.»

Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що якщо банку завдано шкоди окремими діями певної особи, наприклад, шляхом знищення чи пошкодження речі, відчуженням майна банку безоплатно або за заниженими цінами та в інших подібних випадках, то розмір шкоди визначається залежно від безпосередніх наслідків таких дій шляхом оцінки вартості втраченої речі чи зниження її вартості внаслідок пошкодження, вартості безоплатно відчуженого майна, різниці між ринковою ціною та ціною відчуження тощо.

Якщо ж банку заподіяно шкоди не шляхом вчинення окремо визначених дій (бездіяльності), які мали наслідком знищення або пошкодження конкретної речі, втрату конкретних доходів чи подібні наслідки, а шляхом недотримання вимог законодавства, невжиття своєчасних заходів для запобігання настанню неплатоспроможності банку тощо, що призвело до зниження чистих активів банку, порушення нормативів, зокрема ліквідності та втрати банком стану платоспроможності, то розмір шкоди, завданої банку, оцінюється розміром недостатності майна банку для задоволення вимог усіх кредиторів, якщо не доведений більший розмір шкоди. Тобто у цьому разі розмір недостатності майна банку для задоволення вимог усіх кредиторів є мінімальною оцінкою шкоди, завданої банку.

У постанові від 04.06.2024 у справі №916/3724/21 Корпоративна палата Верховного Суду навела правові висновки щодо питання визначення моменту, з якого починається перебіг позовної давності у спорах за позовами Фонду про стягнення шкоди в порядку ст. 52 Закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», поданими після припинення банку.

Корпоративна палата у вказаній постанові зазначила, що перебіг позовної давності розпочинається з дня затвердження останнього з двох документів, а саме реєстру акцептованих вимог кредиторів або акта формування ліквідаційної маси банку шляхом відповідних розрахунків.

Тобто Корпоративна палата визначила, з якого моменту в цьому випадку починає відраховуватися позовна давність, а саме - з моменту коли Фонду стало відомо, що розмір вимог кредиторів не покривається наявними активами банку, що передбачає затвердження одного з двох вищезазначених документів.

Враховуючи, що відповідно до ст. 29 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» фонд та вкладники банку набувають статусу кредитора банку на день початку процедури виведення фондом неплатоспроможного банку з ринку, Корпоративна палата вказала, що розмір шкоди (збитків), завданий кредиторам банку (зокрема і фонду) визначається на підставі затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів та акта формування ліквідаційної маси банку, а відтак, фонд та інші кредитори банку мають змогу оцінити розмір заподіяної їм шкоди (збитків) внаслідок неправомірних дій пов`язаних із банком осіб саме з моменту затвердження останнього з двох зазначених вище документів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала на те, що висновки, які містяться в рішеннях судової палати, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати - над висновками палати ми колегії суддів, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів.

Відтак, у разі наявності суперечностей між висновками колегії суддів та висновками Корпоративної палати, перевагу мають саме останні висновки Корпоративної палати.

Зазначене узгоджується з мотивами, викладеними в ухвалі від 11.04.2025, якою Корпоративна палата повернула справу №910/18526/21 колегії суддів для подальшого розгляду.

Таким чином, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов правильного висновку про сплив позовної давності 19.07.2016, відлік якої почався з моменту затвердження акту формування ліквідаційної маси банку, як останнього з двох документів (18.07.2013).

Водночас, позивач в апеляційній скарзі вважає, що судом першої інстанції було застосовано правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 25.05.2021 у справі №910/11027/18, яка була скасована постановою Великої Палати Верховного Суду від 03.08.2022, і тому обґрунтування судом першої інстанції свого рішення з посиланням на висновки постанови Великої Палати Верховного Суду є помилковим.

З цього приводу суд зазначає, що скасування постанови Великої Палати Верховного Суду відбулося не через зміну правової позиції суду, яка викладена у вказаній постанові, а у зв`язку з іншими обставинами, встановленими касаційним судом при розгляді заяви про перегляд постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі №910/11027/18 за нововиявленими обставинами. Водночас, висновки зі скасованої постанови були наведені Верховним Судом в інших постановах і після скасування постанови від 25.05.2021 і є чіткою та установленою судовою практикою, від якої Верховний Суд не відступав. Такий висновок зроблено Верховним Судом в постановах від 21.11.2022 у справі №904/315/19, 24.04.2023 у справі №916/1522/22, 08.11.2023 у справі №916/1489/22, 18.03.2024 у справі №910/12955/20, 04.06.2024 у справі №916/3724/21 та 25.06.2025 у справі №910/18526/21.

Отже, Господарським судом міста Києва було правомірно та обґрунтовано застосовано висновки Великої Палати Верховного Суду стосовно початку перебігу строку позовної давності, які викладені в постанові від 25.05.2021 у справі №910/11027/18.

Щодо аргументів скаржника з приводу неврахування судом першої інстанції висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 05.02.2024 у справі №910/4149/21, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Так, у справі №910/19433/20 питання застосування висновків, зроблених в постанові №916/3724/21, розглядаються у розрізі питання застосування строків позовної давності (початок перебігу строку позовної давності).

У свою чергу, до предмету доказування у справі №910/4149/21 належало встановлення наявності складу правопорушення у діях відповідачів у відносинах саме щодо прийняття рішення про придбання банком цінних паперів у 2015 році.

Питання початку перебігу строку позовної давності в цій справі взагалі не розглядалося, оскільки станом на час звернення фонду з відповідним позовом до суду процедура ліквідації банку не була завершена, запис про припинення банку як юридичної особи до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не вносився.

У справі №910/4149/21 Корпоративною палатою Верховного Суду вирішувалося питання наявності причинно-наслідкового зв`язку між правомірними/ неправомірними діями фонду (навіть при умові неправомірних дій відповідачів) та розмірами активів банку для розрахунку із усіма кредиторами банку - чи було би достатньо майна банку у разі належного виконання фондом своїх обов`язків як ліквідатора банку.

Це було пов`язано з тим, що судами першої та апеляційної інстанції в цій справі встановлено, що рішенням виконавчої дирекції фонду «Про затвердження переліку (реєстру) вимог кредиторів АТ «Артем-Банк» було затверджено перелік (реєстр) вимог кредиторів АТ «Артем-Банк», відповідно до якого з урахуванням подальших змін сума акцептованих вимог кредиторів становила 196829862,83 грн. 15.05.2017 рішенням виконавчої дирекції фонду «Про затвердження ліквідаційної маси АТ «Артем-Банк» було затверджено ліквідаційну масу АТ «Артем- Банк» станом на 01.04.2017, відповідно до якої з урахування подальших змін балансова вартість активів (без врахування резервів) становила 592172713,45 грн, а їх ринкова вартість - 131464864,61 грн. Тобто, на момент затвердження реєстру вимог кредиторів та ліквідаційної маси АТ «Артем-Банк» вартість активів була значно більшою розміру акцептованих вимог кредиторів.

Верховним Судом у постанові від 05.09.2024 у справі №910/4149/21 було зроблено висновки, які зовсім не пов`язані з питанням визначення початку перебігу строку позовної давності.

Отже, різницею між обставинами у справах №№910/19433/20 та 910/4149/21 є перш за все те, що при виведенні з ринку АТ «Артем-Банк» розмір ліквідаційної маси перевищував загальний розмір вимог кредиторів, а при виведенні з ринку АТ «Ерде Банк» навпаки, розмір ліквідаційної маси був меншим розміру вимог кредиторів. Саме ця різниця є ключовою для визначення початку перебігу позовної давності.

Таким чином, у наведеній справі мають місце відмінні фактичні обставини, що виключає подібність правовідносин у порівнянні зі справою, яка розглядається. Це ж саме було зазначено Корпоративною палатою в постанові від 04.06.2024 у справі №916/3724/21, а саме:

« 233. Також, колегія суддів Корпоративної палати відхиляє доводи Фонду щодо необхідності врахування в силу приписів статті 300 ГПК України правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 05.02.2024 у справі №910/4149/21 та від 18.03.2024 у справі №910/12955/20, позаяк правовідносини у наведених справах не є подібними по відношенню до справи, яка розглядається.

234. Так, у постанові від 05.02.2024 у справі №910/4149/21 Верховний Суд у складі палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів‚ корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду вирішував питання чи входить у предмет доказування у справах щодо стягнення Фондом гарантування вкладів фізичних осіб з пов`язаних з Банком осіб шкоди, завданої рішеннями, діями (в тому числі вчиненими правочинами, операціями, укладеними договорами) та/або бездіяльністю останніх з`ясування обставин недостатності майна банку та правомірності/неправомірності дій Фонду/уповноваженої особи Фонду щодо розпорядження активами Банку, як передумови для задоволення відповідного позову. Верховний Суд у наведеній постанові не надавав правових висновків щодо застосування положень Цивільного кодексу України щодо застосування загальної позовної давності та приписів Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», зокрема частини сьомої статті 52 цього Закону, щодо застосування спеціальної позовної давності. При цьому, на відміну від справи, яка розглядається, станом на час звернення Фонду з відповідним позовом до суду процедура ліквідації Банка не була завершена, запис про припинення Банка як юридичної особи до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не вносився. Тобто у наведеній справі мають місце відмінні фактичні обставини, що виключає подібність правовідносин у порівнянні зі справою, яка розглядається».

Отже, висновки Корпоративної палати Верховного Суду, зроблені в постанові від 05.02.2024 у справі №910/4149/21, не підлягають врахуванню при розгляді справи №910/19433/20.

Щодо доводів скаржника про необхідність застосування до спірних правовідносин положень ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність», суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Верховний Суд у постанові від 08.11.2023 у справі №916/1489/22 виснував, що у контексті спірних правовідносин фактично перед судом постало питання, яка норма (редакція) ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та ст. 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» підлягають застосуванню, а саме на час виникнення спірних правовідносин чи на час звернення з даним позовом до суду.

Так, вказані статті за своєю правовою природою містять як норми матеріального, так і норми процесуального права (постанови Верховного Суду від 21.07.2021 у справі №910/12930/18 та 28.10.2021 у справі № 910/9851/20).

Водночас, до правовідносин, у яких бере участь фонд (виявлення недостатності майна для розрахунків з кредиторами, виявлення нікчемних та сумнівних правочинів, протиправної діяльності пов`язаних з банком осіб, збитків, звернення з вимогами до пов`язаних з банком осіб, звернення з позовом до суду), мають застосовуватись редакції ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та ст. 58 Закону України «Про банки та банківську діяльність», що були чинними станом на момент вчинення фондом відповідних дій.

У свою чергу, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та Закону України «Про банки та банківську діяльність» у частинах, які визначають порядок здійснення процедурних питань, мають застосовуватись у редакціях, що були чинними станом на день звернення з відповідним позовом.

Так, норми ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та ст. 58 Закону України «Про банки та банківську діяльність» щодо підстав, розміру цивільно-правової відповідальності за завдану банку або його кредиторам шкоду є матеріально-правовими, а відтак щодо них застосовується принцип незворотної дії закону в часі.

Приписами ст. 58 Конституції України унормовано, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття цими законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта. Виняток з цього принципу допускається лише у випадках, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи (абз. 2, 4 п. 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України №1-зп/1997 від 13.05.1997).

В цій частині суд апеляційної інстанції зазначає, що враховує висновки Корпоративної палати Верховного Суду, викладені у постанові від 04.06.2024 у cправі №916/3724/21, що при визначенні підстав відповідальності та кола осіб, які можуть бути притягнуті до такої відповідальності, суд повинен керуватися тією нормою, яка була чинною станом на момент виникнення спірних правовідносин, а саме вчинення пов`язаними з банком особами дій, що спричинили банку збитки.

Тоді як у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі №910/11027/18 було вирішено виключну правову проблему щодо питання визначення моменту, з якого починається перебіг позовної давності у спорах за позовами фонду про стягнення шкоди в порядку ч. 5 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Велика Палата Верховного Суду вказала, що перебіг позовної давності розпочинається з дня затвердження останнього з двох документів, а саме затвердженого реєстру акцептованих вимог кредиторів або акта формування ліквідаційної маси банку шляхом відповідних розрахунків. Тобто, Верховний Суд чітко визначив, з якого моменту в даному випадку починає відраховуватися позовна давність, а саме з моменту коли фонду стало відомо, що розмір вимог кредиторів не покривається наявними активами банку, що передбачає затвердження одного з двох вищезазначених документів.

Водночас, Корпоративна палата у постанові у справі №916/3724/21 вказала, що зазначена правова позиція неодноразово була наведена Верховним Судом у своїх постановах, зокрема і після скасування Великою Палатою Верховного Суду своєї постанови від 25.05.2021 у справі №910/11027/18, а відтак наразі є чіткою і усталеною судовою практикою і від цих висновків Верховний Суд не відступав.

Як вже неодноразово зазначалося, з даним позовом Фонд гарантування вкладів фізичних осіб звернувся до суду лише 09.12.2020, тобто після спливу строку позовної давності більше, ніж на 4 роки. Тому, відхиляються у зв`язку з необґрунтованістю доводи скаржника про необхідність застосування положень ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», адже відповідні зміни до вказаного закону були прийняті 30.06.2021.

Водночас, щодо доводів скаржника з посиланням на те, що судом першої інстанції не було належним чином спростовано інші підстави для поважності причин пропуску строку, які позивач виклав у заяві про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності, суд апеляційної інстанції зазначає, що судом першої інстанції було розглянуто подану заяву та зазначено в мотивувальній частині рішення, що позивач не зазначив підстав, які зумовили неможливість подання позовної заяви в межах позовної давності у зв`язку з причинами, які є поважними та такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Посилання на те, що позовна давність пропущена через невизначеність у судовій практиці, є необґрунтованим, оскільки пропуск строку на понад 4 роки є значним і безпідставним.

Суд апеляційної інстанції, проаналізувавши вказані позивачем підстави для визнання поважними причини пропуску строку позовної давності, приходить до висновку, що судом першої інстанції правомірно було зазначено про відсутність поважності причин пропуску позовної давності. Тоді як вказані позивачем причини - правильно визнані неповажними. А тому доводи скаржника в цій частині відхиляються через необґрунтованість.

Як наслідок, з урахуванням усього вищезазначеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні заявленого позову з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76 та 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 276 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, апеляційний суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2025 у справі №910/19433/20 ухвалене з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Фонду гарантування вкладів фізичних осіб не підлягає задоволенню.

Поряд з цим, судом враховано, що оскільки Фонд гарантування вкладів фізичних осіб звільнений від сплати судового збору на підставі п. 24 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», розподіл витрат зі сплати судового збору апеляційним судом не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2025 у справі №910/19433/20 залишити без змін.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у строк двадцять днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 27.03.2026.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді С.І. Буравльов

В.В. Андрієнко