ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" березня 2026 р. Справа № 910/10826/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Корсака В.А.

Шапрана В.В.

без виклику сторін,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління справами Міністерства оборони України

на рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2025

у справі № 910/10826/25 (суддя Бондаренко-Легких Г.П.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Універсальна"

до Головного управління справами Міністерства оборони України

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_1

про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Універсальна" звернулось (далі - позивач; ПрАТ "Страхова компанія "Універсальна") до Господарського суду міста Києва з позовом до Головного управління справами Міністерства оборони України (надалі - відповідач; апелянт; скаржник), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_1 , про стягнення 131 324,76 грн.

Позивач просив стягнути з відповідача страхове відшкодування на підставі частини 1 статті 1172 ЦК України в розмірі 131 324,76 грн, право на яке перейшло до позивача, у зв`язку з виплатою страхового відшкодування за пошкодження автомобіля "MG" д.н.з. НОМЕР_1 в результаті ДТП 01.12.2022.

16.09.2025 Господарський суд міста Києва постановив ухвалу про відкриття провадження в справі № 910/10826/25.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.10.2025 залучено до справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_1 (в подальшому - третя особа).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.12.2025 позов ПрАТ "Страхова компанія "Універсальна" до Головного управління справами Міністерства оборони України про стягнення 131 324,76 грн - задоволено. Стягнуто з Головного управління справами Міністерства оборони України на користь ПрАТ "Страхова компанія "Універсальна" страхове відшкодування у розмірі 131 324 (сто тридцять одна тисяча триста двадцять чотири) грн 76 коп. та судовий збір - 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн 40 коп.

За висновками місцевого господарського суду, шкода завдана при ДТП транспортному засобу "MG" д.н.з. НОМЕР_1 належним чином доведена. Тому, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню є вимоги позивача про стягнення з відповідача страхового відшкодування в розмірі 131 324,76 грн.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Головне управління справами Міністерства оборони України звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2025 у справі № 910/10826/25. Ухвалити рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення суперечить вимогам законодавства та прийнято з порушенням норм матеріального права при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи.

Апелянт зазначає, що судом першої інстанції під час розгляду справи не було належним чином враховано норми законодавства та обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення спору. Зокрема, місцевий господарський суд не надав оцінки факту запровадження на всій території України правового режиму воєнного стану, особливостей правового статусу відповідача як бюджетної установи, що повністю фінансується з Державного бюджету України, а також об`єктивної необхідності спрямування бюджетних коштів на першочергові потреби сектору безпеки і оборони держави.

Також скаржник вказує, що погодження суду 1-ої інстанції з достатністю платіжних інструкцій без дослідження первинних облікових документів та належних доказів розміру завданої шкоди свідчить про неповне з`ясування обставин справи та неправильне застосування норм процесуального права, що призвело до ухвалення необґрунтованого рішення.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.12.2025, апеляційна скарга в справі № 910/10826/25 передана на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Корсак В.А., Шапран В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.01.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління справами Міністерства оборони України на рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2025 у справі № 910/10826/25. Справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження, без повідомлення (виклику) учасників справи.

Про перегляд справи в апеляційному порядку учасники справи повідомлялись шляхом надіслання копії ухвали про відкриття апеляційного провадження у передбачений законом спосіб, що підтверджується: довідками від 19.01.2026 про доставку ухвали Північного апеляційного господарського суду від 15.01.2026 до електронних кабінетів сторін та їх представників; поштовим повідомленням № R24 про направлення ухвали Північного апеляційного господарського суду від 15.01.2026 третій особі.

Поряд із цим, з даних «Трекінг відправлення» з офіційного сайту АТ «Укрпошта» вбачається, що станом на 27.01.2026 поштове відправлення № R24 не було вручено під час доставки (причина: «адресат відсутній за вказаною адресою»).

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 120 ГПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Порядок вручення судових рішень визначено у статті 242 ГПК України, за змістом частини п`ятої якої учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі шляхом надсилання до електронного кабінету у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Згідно з положеннями частини шостої статті 242 ГПК України днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Порядок надання послуг поштового зв`язку, права та обов`язки операторів поштового зв`язку і користувачів послуг поштового зв`язку та відносини між ними визначають Правила надання послуг поштового зв`язку, затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 270 від 05.03.2009, зі змінами (далі - Правила надання послуг поштового зв`язку).

Поштові відправлення залежно від технології приймання, обробки, перевезення, доставки/вручення поділяються на прості та реєстровані. Реєстровані поштові відправлення поділяються на відправлення без оголошеної цінності (рекомендовані) та відправлення з оголошеною цінністю. Рекомендовані (реєстровані) листи з позначкою «Судова повістка» приймаються для пересилання лише з повідомленням про їх вручення згідно із законодавством (пункти 8, 15 Правил надання послуг поштового зв`язку).

Адресат реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу інформується про надходження адресованого йому поштового відправлення, поштового переказу шляхом надсилання текстового повідомлення з використанням технічних засобів оператора поштового зв`язку, повідомленням, що підтримується засобами Інтернету, або повідомленням у паперовій формі за встановленою оператором поштового зв`язку формою (пункт 18 Правил надання послуг поштового зв`язку).

Для отримання поштових відправлень користувачі послуг поштового зв`язку повинні забезпечити створення умов доставки та вручення поштових відправлень відповідно до вимог Закону України «Про поштовий зв`язок», цих Правил (пункт 76 Правил надання послуг поштового зв`язку).

Рекомендовані поштові відправлення з позначкою «Судова повістка», адресовані юридичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються представнику юридичної особи, уповноваженому на одержання поштових відправлень, під розпис. У разі відсутності адресата (одержувача) за зазначеною на рекомендованому листі адресою працівник об`єкта поштового зв`язку робить позначку «адресат відсутній за зазначеною адресою», яка засвідчується його підписом з проставленням відбитка поштового пристрою, порядок використання якого встановлюється призначеним оператором поштового зв`язку, і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає такий лист до суду (пункт 83 Правил надання послуг поштового зв`язку).

Системний аналіз ст. 242 ГПК України, п.п. 15, 83, 91, 99, 101 Правил надання послуг поштового зв`язку, свідчить, що у разі, якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі (близька за змістом позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.01.2020 у справі № 910/22873/17 та від 14.08.2020 у справі № 904/2584/19).

Крім того, судова колегія звертає увагу на те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19).

За таких обставин, апеляційний господарський суд вжив належних та необхідних заходів для повідомлення третьої особи про розгляд справи № 910/10826/25 в суді апеляційної інстанції.

Також Північним апеляційним господарським судом враховано, що за змістом ст. 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

Ухвала Північного апеляційного господарського суду від 15.01.2026 про відкриття апеляційного провадження у справі № 910/10826/25 була оприлюднена 20.01.2026 у Єдиному державному реєстрі судових рішень (адреса посилання: https://reyestr.court.gov.ua/Review/133378317), тобто усі учасники справи, користуючись відкритим безоплатним цілодобовим доступом до реєстру, мали можливість ознайомитися зі змістом вказаної ухвали.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на її складність, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Разом з цим, застосовуючи згідно з ч. 1 ст. 4 ГПК України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989) (аналогічне застосування прецедентної практики Європейського суду з прав людини викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.09.2019 у справі № 908/98/18; від 13.09.2019 у справі № 904/4105/18).

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що третю особу було належним чином повідомлено про відкриття апеляційного провадження у справі № 910/10826/25.

Також судова колегія зазначає, що письмових відзивів/письмових апеляційну скаргу відповідача від позивача та третьої особи на адресу Північного апеляційного господарського суду не надходило.

За змістом частини 3 статті 270 ГПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною 10 цієї статті та частиною 2 статті 271 цього Кодексу.

Частиною 10 статті 270 ГПК України унормовано, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до частини 5 статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Оскільки необхідності призначення справи до розгляду у відкритому засіданні судом не встановлено, ця постанова апеляційного господарського суду прийнята за результатами дослідження наявних в матеріалах справи документів в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до статті 269 частини 1 статті 270 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, 01.12.2022 у місті Києві на вулиці Дегтярівська сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу "MG" д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 та транспортного засобу "Кіа" д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 .

На момент дорожньо-транспортної пригоди між власником транспортного засобу "MG" д.н.з. НОМЕР_1 ( ОСОБА_3 ) та Приватним акціонерним товариством "Страхова група "Універсальна" діяв договір добровільного страхування наземного транспорту (сертифікат) № 3014/261/004030 від 08.02.2022, згідно з яким позивач прийняв на себе зобов`язання по відшкодуванню матеріальної шкоди заподіяної страхувальнику зазначеного транспортного засобу.

Постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 20.02.2023 у справі № 761/28942/22 ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення (ДТП 01.12.2022), передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та притягнуто до адміністративної відповідальності.

Транспортний засіб "Кіа" д.н.з. НОМЕР_2 на момент ДТП належав Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України, а винна у вчиненні ДТП особа проходила військову службу в вказаному центрі.

Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу "Кіа" д.н.з. НОМЕР_2 на момент ДТП не була застрахована.

Власник пошкодженого транспортного засобу "MG" д.н.з. НОМЕР_1 звернувся до позивача із заявою про виплату страхового відшкодування.

Згідно рахунку від ТОВ "Віннер Автомотів" № 1089415 від 06.12.2022 на суму 117 781,56 грн та рахунку № 1091359 від 22.02.2023 на суму 13 543,20 грн, загальна вартість відновлювального ремонту "MG" д.н.з. НОМЕР_1 склала - 131 324,76 грн.

Позивачем складені страхові акти № 119382/1 від 12.12.2022 та № 119382-1 від 02.03.2023 (вид страхування: КАСКО; п. 2), якими позивач визнав суму збитків у загальному розмірі 131 324,76 грн.

Позивач здійснив виплату страхового відшкодуванню на рахунок СТО у загальному розмірі 131 324,76 грн, що підтверджується платіжними інструкціями № 29351 від 13.12.2022, № 37306 від 03.03.2023.

В березні 2023 року позивач надіслав Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України претензію вих. № 119382/ІН від 17.03.2023 про виплату страхового відшкодування.

Однак, Центр листом вих. № 292/1471 від 04.04.2023 відмовив позивачу у виплаті страхового відшкодування.

Таким чином, оскільки заходами досудового врегулювання спору позивач бажаного результату не досяг, останній змушений був звернутись до суду з позовом щодо стягнення з відповідача, як органу військового управління, в якому винна особо проходить військову службу суми страхового відшкодування за завдані матеріальні збитки власнику транспортного засобу автомобіля "MG" д.н.з. НОМЕР_1 у розмірі 131 324, 76 грн.

Позивач звернувся з позовом до Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України ().

Натомість, встановити правосуб`єктність Центру на момент подання позивачем позовної заяви до суду (серпень 2025) було неможливо, у зв`язку з обмеженням інформації щодо юридичних осіб, які є частиною або дотичними до Міністерства оборони України та (або) Збройних сил України в Єдиному державному реєстрі юридичних особі, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, про що судом неодноразово зазначалось в ухвалах по даній справі.

Однак, в процесі наповнення матеріалів справи заявами, клопотаннями та відповідними доказами судом встановлено, що станом на день звернення позивача до суду Центр забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України реорганізовано в Головне управління справами Міністерства оборони України (), а винна у вчинені ДТП особа проходить військову службу у Центрі забезпечення Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України, який є структурним підрозділом Головного управління справами Міністерства оборони України та має .

З огляду на вказані обставини, позивач у заяві від 11.11.2025 (а.с. 130 т. 1) уточнив відомості щодо відповідача, до якого спрямований позов.

Отже, предметом позову у справі є матеріально - правові вимоги позивача до відповідача про стягнення з останнього страхового відшкодування в розмірі 131 324,76 грн.

Відповідач стверджує, що позивачем не надано до матеріалів справи належних та допустимих доказів підтвердження нанесеного матеріального збитку транспортному засобу "MG" д.н.з. НОМЕР_1 .

Подібні за змістом твердження щодо обставин справи наведені апелянтом у апеляційній скарзі.

З урахуванням предмета позовних вимог, його юридичних та фактичних підстав, колегія суддів зазначає, що перелік обставин, які є предметом доказування у справі, становлять обставини, від яких залежить відповідь на такі ключові питання:

- чи підтверджується, факт здійснення позивачем страхового відшкодування?

- чи наявне у позивача право зворотної вимоги до відповідача?

- чи доведено, що ОСОБА_1 на момент вчинення ДТП проходив військову службу у відповідача та те, що транспортний засіб, яким керувала зазначена особо був закріплений за відповідачем?

- чи є рахунок від СТО належним та допустимим доказом для визначення вартості відновлювального ремонту, а відтак, чи є заперечення відповідача обґрунтованими?

Приймаючи до уваги фактичні обставини справи, судова колегія зазначає наступне.

У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (№ 1961-IV); чинний на момент виникнення спірних правовідносин; втратив чинність 01.01.2025).

Як вбачається з матеріалів справи, договором добровільного страхування наземного транспорту (сертифікат) № 3014/261/004030 від 08.02.2022 укладеного між позивачем та власником пошкодженого транспортного засобу в разі настання страхового випадку до виплати встановлена страхована сума у розмірі 642 932,00 грн та франшиза 0,00 грн.

У зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки (стаття 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (№ 1961-IV); чинний на момент виникнення спірних правовідносин; втратив чинність 01.01.2025).

Позивач здійснив виплату страхового відшкодування для відновлення забезпеченого транспортного засобу "MG" д.н.з. НОМЕР_1 у зв`язку з його пошкодженням на рахунок СТО (ТОВ "Віннер Автомотів") на підставі виставленого рахунку № 1089415 від 06.12.2022 на суму 117 781,56 грн та рахунку № 1091359 від 22.02.2023 на суму 13 543,20 грн, що підтверджується платіжними інструкціями № 29351 від 13.12.2022, № 37306 від 03.03.2023. Дана сума також підтверджується страховими актами № 119382/1 від 12.12.2022 та № 119382-1 від 02.03.2023.

До страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки (стаття 993 ЦК України).

До страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток (стаття 27 Закону України "Про страхування" (№ 85/96-ВР); чинний на момент виникнення спірних правовідносин; втратив чинність 01.01.2024). Аналогічний припис зазначений в статті 108 Закону України "Про страхування" (№ 1909-ІХ), який введений в дію 01.01.2024.

Таким чином, до позивача у межах фактичних витрат і суми страхового відшкодування потерпілій особі перейшло право вимоги до особи, відповідальної за завдання матеріального збитку власнику транспортного засобу "MG" д.н.з. НОМЕР_1 .

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина 1 статті 1166 ЦК України).

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина 2 стаття 1188 ЦК України).

Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків (частина 1 статті 1172 ЦК України).

З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття "особа, яка завдала шкоду" та "особа, яка відповідає за шкоду".

За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини 1 статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Така конструкція цивільно-правової відповідальності надає потерпілому можливість більш ефективно та оперативно захистити свої права та інтереси.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 426/16825/16-ц зроблено висновок про те, що особа, яка керує транспортним засобом, у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець (власник).

Виходячи із наведених норм права, шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця (власника), відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Тлумачення частини 1 статті 1172 ЦК України свідчить, що відповідальність юридичної або фізичної особи за шкоду, завдану їхнім працівником, настає лише у випадках, коли заподіювач шкоди не лише перебуває з такою юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, а й заподіяв відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків. Виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків є виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.02.2019 у справі № 355/1394/16-ц. Схожі за змістом висновки зроблені і у постановах Верховного Суду від 06.02.2019 у справі № 640/4185/15-ц, від 05.05.2018 у справі № 910/14685/17.

Таким чином, для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; шкоди та її розміру; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

В матеріалах справи міститься довідка від 24.10.2025 про проходження військової служби солдата за контрактом ОСОБА_1 , з якої вбачається, що останній:

- з 07.10.2021 до 14.09.2022 проходив строкову військову службу в Центрі забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України;

- з 15.09.2022 до 25.09.2023 проходив військову службу за контрактом на посаді водія автомобільного відділення автомобільного взводу автомобільної колони ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- з 26.09.2023 по теперішній час (дата видачі довідки 24.09.2025) проходить військову службу за контрактом на посаді водія автомобільного відділення автомобільного взводу автомобільної колони Центру забезпечення Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом), за направленням або за призовом. Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями. Одним із видів військової служби є військова служба за контрактом осіб рядового складу (частини 1, 2, 3, 6 ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу).

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_1 на час ДТП (01.12.2022) проходив військову службу за контрактом на посаді водія у Центрі забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України, який в подальшому реорганізовано на Головне управління справами Міністерства оборони України.

Більше того, станом на 24.09.2025 ОСОБА_1 продовжував проходження військової служби у Центрі забезпечення Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України, який є структурним підрозділом Головного управління справами Міністерства оборони України.

Крім цього, з наявного в матеріалах справи витягу з наказу начальника Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України № 345БД від 01.10.2022 вбачається, що легковий автомобіль "Кіа" д.н.з. НОМЕР_2 належить відповідачу, станом на дату ДТП перебував в строю автомобільної техніки вказаного Центру.

Згідно технічного талону транспортного засобу, вищезазначений автомобіль з листопада 2023 року перебуває у складі Центру забезпечення Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України, який є структурним підрозділом відповідача.

Судова колегія вказує, що володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права.

Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).

Органами, які здійснюють управління військовим майном згідно зі статтею 2 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" є Кабінет Міністрів України та Міністерство оборони України.

Військове майно - це державне майно (зокрема, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси), закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (стаття 1 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України").

Міністерство оборони України як центральний орган управління ЗСУ здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами ЗСУ, зокрема у разі їх розформування (частина 2 стаття 2 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України").

Військове майно закріплюється за військовими частинами ЗСУ на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до ЗСУ і закріплення його за військовою частиною ЗСУ воно набуває статусу військового майна (стаття 3 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України").

Правом оперативного управління визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом) (частина 1 стаття 137 ГК України - (норми якого були чинними на момент виникнення спірних правовідносин; втратив чинність на підставі Закону України «Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб» № 4196-IX від 09.01.2025, який 28.08.2025 введено в дію).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05.06.2018 у справі №243/10982/15-ц зазначила, що шкода, заподіяна об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і який був закріплений Міністерством оборони України на праві оперативного управління за військовою частиною, що має статус юридичної особи, відшкодовується цією військовою частиною.

Враховуючи те, що військові частини, заклади, установи, організації Збройних Сил України володіють на праві оперативного управління закріпленим за ними Міністерством оборони України військовим майном, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, вони несуть відповідальність згідно частини 2 статті 1187 ЦК України.

Відповідач є юридичною особою, що здійснює експлуатацію належного їй на речовому праві оперативного управління джерела підвищеної небезпеки - транспортного засобу "Кіа" д.н.з. НОМЕР_2 .

Так, водій автомобіля "Кіа" д.н.з. НОМЕР_2 , який станом на момент скоєння ним ДТП проходив контрактну військову службу на посаді водія у Центрі забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України (на сьогоднішній день Головне управління справами Міністерства оборони України), керував вищевказаним транспортним засобом у процесі виконання своїх службових обов`язків, що, на переконання суду першої інстанції, є підставою для покладення на відповідача відповідальності, як на власника транспортного засобу у вигляді відшкодування шкоди за вказаного вище водія.

На це, як вважає судова колегія, слушно звернув увагу й суд 1-ої інстанції, зазначивши, що відповідач є особою, яка відповідальна за шкоду, заподіяну власнику автомобіля "MG" д.н.з. НОМЕР_1 , у ДТП, що відбулась 01.12.2022, а до позивача, як особи, що здійснила регламентну виплату, перейшло право вимоги, яке потерпіла особа мала до відповідача як особи, відповідальної за завдані збитки.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (частина 1 стаття 1192 ЦК України).

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові № 911/482/17 від 20.03.2018 зазначив, що визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суд, у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, повинен виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.

В постанові від 25.07.2018 у справі №922/4013/17 Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зроблено наступний висновок, що звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається можлива, але не кінцева сума, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику є саме платіжне доручення, яким оплачена виставлена станцією технічного обслуговування сума вартості відновлювального ремонту транспортного засобу.

Згідно матеріалів справи, вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу "MG" д.н.з. НОМЕР_1 склала 131 324,76 грн, що підтверджується рахунком від СТО №1089415 від 06.12.2022, №1091359 від 22.02.2023.

З наданих до матеріалів справи доказів вбачається, що на момент ДТП автомобіль "MG" д.н.з. НОМЕР_1 перебував в експлуатації 1 рік. В такому разі, у відповідності до пункту 7.38. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, коефіцієнт фізичного зносу не застосовується.

На це, як вважає судова колегія, правильно звернув увагу й суд 1-ої інстанції.

З огляду на наявні в матеріалах справи докази, що підтверджують розмір фактично завданої шкоди, судова колегія погоджується з висновками суду попередньої інстанції про те, що шкода, завдана при ДТП транспортному засобу "MG" д.н.з. НОМЕР_1 , - належним чином доведена.

Судова колегія також враховує, що відповідачем не надано протилежних доказів на спростування розміру заявленої до відшкодування шкоди. Крім того, відповідачем під час розгляду справи не порушувалось питання призначення у справі відповідної судової експертизи щодо визначення розміру матеріального збитку.

Таким чином, наявні в матеріалах справи докази щодо підтвердження розміру заявленої до відшкодування шкоди, спростовують доводи апелянта, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази щодо встановлення розміру реальної шкоди та понесення позивачем матеріальних витрат.

На підставі вищевикладеного, на переконання судової колегії правильними є висновки суду 1-ої інстанції про обґрунтованість та задоволення позовних вимог позивача про стягнення з відповідача страхового відшкодування в розмірі 131 324,76 грн.

Щодо тверджень скаржника про ненадання місцевим господарським судом оцінки факту запровадження на всій території України правового режиму воєнного стану, особливостей правового статусу відповідача як бюджетної установи, що повністю фінансується з Державного бюджету України, а також об`єктивної необхідності спрямування бюджетних коштів на першочергові потреби сектору безпеки і оборони держави, то колегією суддів такі оцінюються критично, оскільки відповідні аргументи не впливають на правильність висновків суду попередньої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову.

Отже, на переконання колегії суддів, аргументи апелянта не знайшли свого підтвердження в межах заявлених вимог, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції через необґрунтованість у розумінні ст.ст. 74, 76, 80, 86, 269 ГПК України. Інші доводи скаржника, прийняті до уваги, однак вони не спростовують вищенаведені висновки про наявність підстав для відмови у задоволенні апеляційної скарги. Водночас, підстав для виходу за межі вимог та доводів апеляційної скарги - суд апеляційної інстанції в розумінні ч. 4 ст. 269 ГПК України не встановив.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься й у частині 1 статті 74 ГПК України.

Отже, за загальним правилом, обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами обов`язку доказування визначається предметом спору.

Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 86 ГПК).

Частиною 5 статті 236 ГПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З огляду на викладене колегія суддів зазначає, що у цій постанові надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За висновками колегії суддів, доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуване рішення суперечить вимогам законодавства та прийнято з порушенням норм матеріального права при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, - не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Враховуючи все вищевикладене, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2025 у справі № 910/10826/25 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів статті 277 ГПК України не вбачається.

В свою чергу, апелянтом не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

При цьому, викладені у відзиві на апеляційну скаргу твердження позивача знайшли своє підтвердження в частині спростування викладених скаржником в апеляційні скарзі доводів у цілому.

Згідно ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору, що були понесені стороною в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта (Головне управління справами Міністерства оборони України).

Керуючись ст.ст. 129, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Головного управління справами Міністерства оборони України на рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2025 у справі № 910/10826/25 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2025 у справі № 910/10826/25 - залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору, понесені стороною у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на Головне управління справами Міністерства оборони України.

4. Справу повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, що передбачені ст.ст. 287-289 ГПК України.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді В.А. Корсак

В.В. Шапран