ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2026 року

м. Київ

cправа № 910/5074/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Бенедисюка І. М. (головуючий), Власова Ю. Л., Малашенкової Т. М.,

за участю секретаря судового засідання Росущан К. О.,

представників учасників справи:

позивача - Булат Віталій (адвокат),

відповідача - Остапенко С. Л. (адвокат),

розглянув у відкритому судовому засіданні

касаційні скарги Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго"

на рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2025,

постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.09.2025 та

додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 11.12.2025

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Електротрейдінг Груп"

до Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго"

про стягнення 31 358 270,36 грн.

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст і підстави вимог

1.1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Електротрейдінг Груп" (далі - ТОВ "Електротрейдінг Груп", Товариство, позивач) звернулося до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" (далі - ПрАТ "НАЕК "Укренерго", Компанія, відповідач, скаржник) про стягнення 31 358 270,36 грн (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог).

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором про врегулювання небалансів електричної енергії від 22.05.2019 № 052-01024 (далі - Договір) в частині здійснення своєчасної оплати наданих послуг за період із серпня 2019 року до грудня 2022 року, у зв`язку з чим у позивача виникли підстави для нарахування інфляційних втрат у розмірі 27 743 498,05 грн та 3 % річних у розмірі 3 583 884,45 грн.

2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

2.1. Господарський суд міста Києва рішенням від 18.02.2025 (суддя Котков О. В.) позов задоволено повністю. Стягнуто з Компанії на користь Товариства 3 % річних у розмірі 583 884,45 грн, інфляційні втрати у розмір 27 774 385,91 грн, судовий збір у розмірі 376 299,24 грн та 65 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

2.2. Північний апеляційний господарський суд постановою від 29.09.2025 (колегія суддів: Корсак В. А., Євсіков О. О., Адладнова С. О.) змінив рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2025 у частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 27 774 385,91 грн та судових витрат; у цій частині виклав рішення суду першої інстанції у такій редакції:

"Позов задовольнити частково. Стягнути з ПрАТ "НАЕК "Укренерго" на користь ТОВ "Електротрейдінг Груп" інфляційні втрати у розмірі 27 682 743,78 грн, витрати на правничу допомогу у розмірі 64 811,50 грн та судовий збір у розмірі 375 199,20 грн. В решті позову про стягнення 91 642,13 грн інфляційних втрат та 188,50 грн витрат на правничу допомогу, - відмовити".

В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2025 у справі № 910/5074/24 про стягнення 3% річних у розмірі 3 583 884,45 грн залишив без змін та стягнув із Товариства на користь Компанії 1 649,55 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

2.3. Додатковою постановою Північного апеляційного господарського суду від 25.09.2025 заяву Товариства про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у справі № 910/5074/24 задоволено. Стягнуто з Компанії на користь Товариства 15 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.

3. Короткий зміст касаційних скарг

3.1. У касаційних скаргах Компанія, з посиланням на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить Суд:

- скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.09.2025 у справі № 910/5074/24 в частині стягнення з Компанії інфляційних втрат, 3% річних, витрат на професійну правничу допомогу та судового збору;

- ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог;

- передати справу № 910/5074/24 на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду Верховного Суду;

- скасувати додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 11.12.2025 у справі № 910/5074/24 та залишити без розгляду заяву Товариства про розподіл судових витрат.

4. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

4.1. Доводи особи, яка подала касаційні скарги

4.1.1. Підставами касаційного оскарження судових рішень ухвалених по суті спору відповідач зазначає пункт 2 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

4.1.2. Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження судових рішень, передбачену у пункті 2 частини другої статті 287 ГПК України скаржник вказує на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 08.06.2022 у справі № 910/6636/21, від 02.03.2023 у справі № 910/18611/21, від 09.03.2023 у справі №910/18613/21 та від 03.02.2023 у справі № 910/9374/21.

4.1.3. За твердженням скаржника, укладений сторонами Договір підлягає виконанню сторонами, з урахуванням чинних умов розрахунків між учасниками ринку електричної енергії, передбачених приписами Закону України "Про ринок електричної енергії". Положення цього Закону покладають на відповідача, як на оператора системи передачі, обов`язок розподілу коштів, отриманих від постачальників послуг із балансування, що обмежуються обов`язком сплачувати вартість балансуючої електричної енергії виключно з грошових коштів, які надходять на його спеціальний рахунок за балансуючу електричну енергію та небаланси електричної енергії. Відтак, у відповідача відсутня вина в порушенні грошових зобов`язань щодо несвоєчасності виконання рішення суду, оскільки, враховуючи особливий порядок розрахунків на ринку електричної енергії та вимоги статті 75 Закону України "Про ринок електричної енергії".

4.1.4. Скаржник вважає, що суди у вирішенні цього спору безпідставно врахували висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду, які викладені у постанові від 03.02.2023 у справі № 910/9374/21, оскільки умовами укладеного між сторонами спору Договору про участь у балансуючому ринку не визначений обов`язок розрахунку власними коштами ОСП незалежно від достатності коштів на рахунку зі спеціальним режимом використання та за приписами статті 75 Закону України "Про ринок електричної енергії" встановлені виключні підстави, коли ОСП може вносити на свій поточний рахунок із спеціальним режимом використання кошти з власного поточного рахунка - у разі системних обмежень, обставини які не були встановлені судами у даних судових рішеннях.

4.1.5. Крім того, скаржник вважає, що суди не надали належної оцінки його доводам про недоведення позивачем факту виставлення відповідачу рахунків, у залежності від дати отримання яких і формуються позовні вимоги про стягнення коштів у даній справі.

4.1.6. На переконання скаржника, відповідно до Правил ринку позивач, як СВБ, зобов`язаний направляти позивачу підписані платіжні документи (рахунки), а не посилатися на факт їх формування відповідачем (як АР) у Системі управління ринком. За відсутності доказів надіслання позивачем, як СВБ рахунків-фактур відповідачу (ОСП), які відповідають вимогам оформлення первинних документів, у відповідача, як ОСП відсутній обов`язок їх оплатити.

4.1.7. На обґрунтування підстав касаційного оскарження додаткової постанови суду апеляційної інстанції відповідач посилається на положення пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та зазначає про порушення судом апеляційної інстанції вимог пункту 1 частини другої статті 126 та частини восьмої статті 129 ГПК України у вирішенні заяви Товариства про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції.

4.1.8. За твердженням скаржника, суд апеляційної інстанції у застосуванні означених вище норм не врахував висновків Верховного Суду, які викладені у постановах від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 07.09.2022 у справі № 911/2130/21, згідно з якими неподання стороною доказів на підтвердження розміру витрат, пов`язаних із розглядом справи, до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву, має своїм процесуальним наслідком залишення такої заяви без розгляду.

4.1.9. Суд апеляційної інстанції проігнорував та не взяв до уваги, що в матеріалах справи відсутні докази, підтверджуючі здійснення витрат на професійну правничу допомогу. Скаржник вважає, що подане позивачем замовлення від 09.04.2025 за № 5 про надання правничої за Договором про надання допомоги від 09.12.2022 № 0912-22 не може слугувати доказом фактичного надання правової (правничої) допомоги, оскільки свідчить лише про наміри сторін Договору надати та отримати відповідні роботи чи послуги, однак, не свідчить про фактичне надання та отримання відповідних послуг чи робіт.

4.2. Доводи інших учасників справи

4.2.1. Товариство у відзиві на касаційну скаргу подану на судові рішення ухвалені по суті спору заперечує викладені в ній доводи і просить у задоволенні касаційної скарги Компанії відмовити, а оскаржувані судові рішення - залишити без змін. У відзиві також позивачем заявлено про стягнення з відповідача 15 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді касаційної інстанції.

5. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Рішення судів попередніх судових інстанцій мотивовані такими фактичними встановленими обставинами та висновками.

5.1. Суди попередніх інстанцій встановили, що 22.05.2019 між Товариством (сторона відповідальна за баланс [СВБ]) і Компанією (оператор системи передачі [ОСП]) укладений договір про врегулювання небалансів електричної енергії № 0152-01024, за умовами якого:

- цей договір є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови врегулювання небалансів електричної енергії СВБ, у тому числі її балансуючої групи. Цей договір є договором приєднання в розумінні статті 634 ЦК України, умови якого мають бути прийняті іншою стороною не інакше, як шляхом приєднання до запропонованого договору в цілому. На підставі цього договору сторона, що приєднується, набуває статусу учасника ринку та здійснює свою діяльність у якості СВБ (пункти 1.1, 1.2 Договору);

- за Договором СВБ врегульовує небаланси електричної енергії, що склалися в результаті діяльності її балансуючої групи на ринку електричної енергії, або передає свою відповідальність за небаланси електричної енергії іншій СВБ шляхом входження до її балансуючої групи (пункт 1.3 Договору);

- ОСП врегульовує небаланси електричної енергії з СВБ у порядку, визначеному Законом України "Про ринок електричної енергії" та Правилами ринку, затвердженими постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) від 14.03.2018 № 307 (далі - Правила ринку);

- врегулюванням небалансів електричної енергії є вчинення СВБ правочинів щодо купівлі-продажу електричної енергії та оплати платежів відповідно до Правил ринку (пункт 1.5 Договору);

- вартість небалансів електричної енергії та суми платежів, що передбачені до сплати зі сторони СВБ та ОСП, розраховуються адміністратором розрахунків (далі - АР) для кожного розрахункового періоду доби відповідно до Правил ринку. Оплата платежів відповідно до цього договору здійснюється з урахуванням податків та зборів, передбачених діючим законодавством (пункт 2.1 Договору);

- за умовами підпункту 3 пункту 3.3. Договору ОСП зобов`язаний проводити розрахунки з СВБ у порядку та в терміни, визначені Правилами ринку;

- пунктом 4.1 Договору передбачено, що за невиконання або неналежне виконання умов цього договору сторони несуть одна перед одною відповідальність, передбачену чинним законодавством України;

- пунктами 5.1, 5.6 Договору передбачено, що виставлення рахунків та здійснення платежів щодо оплати вартості небалансів відбувається відповідно до процедур та графіків, передбачених Правилами ринку, та згідно з умовами цього договору. Подання платіжних документів здійснюється сторонами відповідно до Правил ринку;

- відповідно до пункту 5.11 Договору урегулювання сторонами взаємних зобов`язань здійснюється згідно з чинним законодавством України, у тому числі сторонами може бути застосовано неттінг виключно шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

5.2. На виконання умов Договору позивач продав, а відповідач купив електричну енергію для врегулювання небалансів за період з липня 2019 до грудня 2022 року позивач продав, а відповідач купив електричну енергію для врегулювання небалансів, що підтверджується актами купівлі-продажу електричної енергії для врегулювання небалансів та сплати інших платежів), які підписані сторонами за допомогою накладення електронних цифрових підписів (копії містяться в матеріалах справи.

5.3. У період з 17.08.2019 року до 24.12.2019 року, з 01.01.2020 року до 31.12.2020 року, з 01.01.2021 року до 31.12.2021 року, з 01.01.2022 року до 31.12.2022 року АР сформував у Системі управління ринком рахунки за небаланси електричної енергії за договором (копії містяться в матеріалах справи).

5.4. Означені вище рахунки оплачені відповідачем, однак з порушенням строку для їх оплати.

5.5. Суди також встановили, що між сторонами також між позивачем та відповідачем підписані:

- акт зарахування зустрічних однорідних вимог на підставі акту купівлі-продажу електричної енергії для врегулювання небалансів та сплати інших платежів від 30.11.2022 № ВН/22/11-0152 за розрахунковий період з 01.11.2022 до 30.11.2022, відповідно до якого припинені зустрічні зобов`язання кожної сторони на суму 66 554 589,24 грн. Залишок невиконаного обов`язку зі сплати вартості електричної енергії встановленої у рахунку від 06.12.2022 № 439 складає 18 398 986,87 грн;

- акт коригування (врегулювання) від 02.03.2023 № ВР/22/11-0152, відповідно до якого зменшено обсяг проданої позивачем та придбаної відповідачем електричної енергії у листопаді 2022 року, вартість електричної енергії була зменшена на 13 908 595,35 грн. Вартість невиконаного зобов`язання згідно з рахунком від 06.12.2022 № 439 становить 4 490 391,52 грн (18 398 986,87 грн - 13 908 595,35 грн);

- акт зарахування зустрічних однорідних вимог на підставі акта купівлі-продажу електричної енергії для врегулювання небалансів та сплати інших платежів від 30.11.2022 № ВН/22/11-0152 з урахуванням актів врегулювання (корегування) за розрахунковий період з 01.11.2022 до 30.11.2022, відповідно до якого припинені зустрічні зобов`язання сторін на суму 4 490 391,52 грн;

- акт зарахування зустрічних однорідних вимог на підставі актакупівлі-продажу електричної енергії для врегулювання небалансів та сплати інших платежів від 31.12.2022 № ВН/22/12-0152 за розрахунковий період з 01.12.2022 до 31.12.2022, відповідно до якого припинені зустрічні зобов`язання сторін на суму 40 372 231,62 грн. Залишок невиконаного обов`язку зі сплати вартості електричної енергії у сумі 75 577 316,88 грн, що складається з: (1) обов`язку сплати 47 854 230,53 грн на підставі рахунку від 15.12.2022 № 043, (2) обов`язку сплати 27 723 086,35 грн на підставі рахунку від 26.12.2022 № 414;

- акт коригування (врегулювання) від 30.03.2023 № ВР/22/12-0152 за актом від 31.12.2022 № ВН/22/12-0152, відповідно до якого загальну вартість проданої позивачем та придбаної відповідачем електричної енергії у грудні 2022 року зменшено на 43 597 179,30 грн, змінена вартість становила 82 608 588,42 грн, сума невиконаних зобов`язань складає 31 980 137,58 грн;

- акт зарахування зустрічних однорідних вимог, відповідно до якого сторони припинили зустрічні зобов`язання на суму 31 000 000,00 грн, в результаті чого були припинені зобов`язання за рахунками: (1) часткове зобов`язання у розмірі 4 257 051,23 грн за рахунком від 15.12.2022 № 043, (2) часткове зобов`язання у розмірі 26 742 948,77 за рахунком від 26.12.2022 № 414;

- акт зарахування зустрічних однорідних вимог на підставі акту купівлі-продажу електричної енергії для врегулювання небалансів та сплати інших платежів від 31.12.2022 № ВН/22/12-0152 за розрахунковий період з 01.12.2022 до 31.12.2022, відповідно до якого припинені зустрічні зобов`язання сторін на суму 40 372 231,62 грн. Залишок невиконаного обов`язку зі сплати вартості електричної енергії у сумі 75 577 316,88 грн, що складається з: (1) обов`язку сплати 47 854 230,53 грн на підставі рахунку від 15.12.2022 року № 043, (2) обов`язку сплати 27 723 086,35 грн. на підставі рахунку від 26.12.2022 № 414;

- акт коригування (врегулювання) № ВР/22/12-0152 для акта від 31.12.2022 року № ВН/22/12-0152, відповідно до якого загальна вартість поставленої електричної енергії у грудні 2022 року зменшена на 43 597 179,30 грн, за результатами чого змінена вартість становила 82 608 588,42 грн. Залишок невиконаного обов`язку після підписання акта від 03.01.2023 становить 31 980 137,58 грн;

- акт зарахування зустрічних однорідних вимог, відповідно до якого зустрічні зобов`язання припинені у сумі 31 000 000,00 грн, в результаті чого відповідачем припинені зобов`язання за рахунками: (1) часткове зобов`язання у розмірі 4 257 051,23 грн за рахунком від 15.12.2022 № 043, (2) часткове зобов`язання у розмірі 26 742 948,77 грн за рахунком від 26.12.2022 № 414.

5.6. Позивач зазначає, що відповідач прострочив виконання своїх грошових зобов`язань з оплати рахунків, у зв`язку з чим йому нараховані 3 % річних та інфляційні втрати за визначений позивачем період прострочення.

6. Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції

6.1. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

6.2. Імперативними приписами частини другої статті 300 ГПК України чітко встановлено межі перегляду справи судом касаційної інстанції, а саме: суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

7. Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

7.1. Предметом позову у справі, яка розглядається, є вимоги Товариства про стягнення з Компанії інфляційних втрат та 3% річних через неналежне виконання договірних зобов`язань за договором про врегулювання небалансів електричної енергії.

7.2. У вирішенні доводів касаційної скарги Суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

7.3. Як встановили суди, 22.05.2019 позивач, шляхом подання та підписання заяви-приєднання до Договору про врегулювання небалансів електричної енергії № 0152-01024 із відповідачем, приєднався до публічного договору приєднання, за типовою формою, яка затверджена наказом відповідача.

7.4. Відповідно до частини третьої статті 3 Закону України "Про ринок електричної енергії" обов`язковою умовою участі в ринку електричної енергії (крім споживачів, які купують електроенергію за договором постачання електричної енергії споживачу) є укладення договору про врегулювання небалансів з оператором системи передачі.

7.5. З положеннями пункту 46 частини першої статті 1 Закону України "Про ринок електричної енергії", небаланс електричної енергії це - розрахована відповідно до правил ринку для кожного розрахункового періоду різниця між фактичними обсягами відпуску або споживання, імпорту, експорту електричної енергії сторони, відповідальної за баланс, та обсягами купленої і проданої електричної енергії, зареєстрованими відповідно до правил ринку.

7.6. Згідно з положеннями пункту 11 частини першої статті 33 Закону України "Про ринок електричної енергії" оператор системи передачі: придбаває послуги з балансування на ринкових недискримінаційних і прозорих засадах та забезпечує функціонування балансуючого ринку у порядку, визначеному цим Законом, Правилами ринку та Кодексом системи передачі, а також здійснює купівлю-продаж небалансів електричної енергії.

7.7. Відповідно до положень статті 52 Закону України "Про ринок електричної енергії" організацію роботи ринку електричної енергії відповідно до цього Закону, Правил ринку та кодексу комерційного обліку забезпечує адміністратор розрахунків, а частиною другою цієї ж статті встановлено, що функції адміністратора розрахунків покладаються на оператора системи передачі.

7.8. За результатами роботи балансуючого ринку за відповідну добу на підставі даних оператора системи передачі та адміністратора комерційного обліку адміністратор розрахунків розраховує платежі оператора системи передачі та постачальників послуг з балансування за електричну енергію, ціни небалансу електричної енергії, а також обсяги небалансів електричної енергії учасників ринку і відповідні платежі за них та виставляє відповідні рахунки у порядку, визначеному Правилами ринку (частина сьома статті 68 Закону України "Про ринок електричної енергії").

7.9. Відповідно до статті 70 Закону України "Про ринок електричної енергії" усі учасники ринку, крім споживачів, які купують електроенергію за договором постачання електричної енергії споживачу, несуть відповідальність за свої небаланси електричної енергії. З метою врегулювання небалансів з оператором системи передачі учасник ринку має стати стороною, відповідальною за баланс, або передати свою відповідальність іншій стороні, відповідальній за баланс, шляхом входження до балансуючої групи. Електропостачальники є сторонами, відповідальними за баланс своїх споживачів. Сторони, відповідальні за баланс, зобов`язані нести фінансову відповідальність за небаланси електричної енергії перед оператором системи передачі. Купівля-продаж електричної енергії з метою врегулювання небалансів електричної енергії сторони, відповідальної за баланс, здійснюється між стороною, відповідальною за баланс, та оператором системи передачі за договором про врегулювання небалансів. Оператор системи передачі врегульовує небаланси електричної енергії із сторонами, відповідальними за баланс, у порядку, визначеному цим Законом та правилами ринку. Врегулюванням небалансів електричної енергії є вчинення стороною, відповідальною за баланс, правочинів щодо купівлі-продажу електричної енергії з оператором системи передачі в обсягах небалансів електричної енергії за цінами небалансів, визначеними відповідно до правил ринку. Типовий договір про врегулювання небалансів електричної енергії затверджується Регулятором. Вартість небалансів електричної енергії сторони, відповідальної за баланс, розраховується адміністратором розрахунків для кожного розрахункового періоду доби залежно від обсягу небалансів електричної енергії цієї сторони та цін небалансів, визначених правилами ринку. Порядок розрахунку обсягів, ціни та вартості небалансів електричної енергії визначається правилами ринку. Під час визначення обсягів небалансів електричної енергії правила ринку визначають порядок урахування обсягів електричної енергії, відпущеної та/або спожитої постачальником допоміжних послуг у разі фактичного надання допоміжних послуг.

7.10. Правила ринку визначають порядок реєстрації учасників ринку, порядок та вимоги до забезпечення виконання зобов`язань за договорами про врегулювання небалансів електричної енергії, правила балансування, правила агрегації, правила функціонування ринку допоміжних послуг, порядок проведення розрахунків на балансуючому ринку та ринку допоміжних послуг, порядок виставлення рахунків, порядок внесення змін до цих Правил, положення щодо функціонування ринку при виникненні надзвичайної ситуації в об`єднаній енергетичній системі України.

7.11. Згідно з пунктом 1.1.2 глави 1.1 розділу 1 Правил ринку платіжний документ - рахунок, сформований адміністратором розрахунків учаснику ринку щодо оплати ним або адміністратором розрахунків своїх фінансових зобов`язань, що виникли в результаті участі на ринку електричної енергії такого учасника ринку; система управління ринком - програмно-інформаційний комплекс, що включає низку підсистем, що забезпечують управління всіма необхідними базами даних, реєстрами та виконання розрахунків, що визначені цими Правилами.

7.12. За допомогою системи управління ринком здійснюється управління всіма процесами, зокрема, виконанням необхідних розрахунків, реєстрацією ринкових даних і результатів (пункт 1.11.1 глави 1.1 розділу 1 Правил ринку).

7.13. АР надає кожному учаснику ринку через його персональний кабінет доступ до записів даних розрахунків, що створив АР щодо цього учасника ринку, відповідно до інструкції з користування системою управління ринком. Авторизація користувачів системи відбувається із застосуванням особистого кваліфікованого електронного підпису (пункт 1.11.8 глави 1.11 розділу І Правил ринку).

7.14. Розділом VII Правил ринку визначені питання щодо виставлення рахунків та платежів, у тому числі виставлення рахунків за небаланси електричної енергії, зокрема, відповідно до пункту 7.3.1 глави 7.3 розділу VII Правил ринку, АР на щодекадній основі надсилає платіжний документ кожній СВБ із зазначенням суми, що СВБ зобов`язана сплатити АР, або суми, що АР зобов`язаний сплатити СВБ через її небаланси електричної енергії протягом відповідного періоду.

7.15. Відповідно до пункту 7.7.4 глави 7.3 розділу VII Правил ринку оплата платіжного документа з банківського рахунку АР на банківський рахунок учасника ринку здійснюється протягом чотирьох робочих днів з дати направлення рахунка.

7.16. Як убачається зі змісту оскаржуваних судових рішень, суди встановили, що відповідач є оператором системи передачі, адміністратором розрахунків (АР) - юридичною особою, яка забезпечує організацію проведення розрахунків на балансуючому ринку та ринку допоміжних послуг.

7.17. Відповідно до положень частини четвертої статті 75 Закону України "Про ринок електричної енергії", постачальники послуг з балансування та сторони, відповідальні за баланс, в яких виникли зобов`язання перед оператором системи передачі в результаті діяльності на балансуючому ринку, вносять плату за електричну енергію виключно на поточні рахунки із спеціальним режимом використання оператора системи передачі в уповноважених банках. Кошти з поточного рахунку із спеціальним режимом використання оператора системи передачі перераховуються відповідно до правил ринку на: 1) поточні рахунки постачальників послуг з балансування та сторін, відповідальних за баланс, крім електропостачальників; 2) поточні рахунки із спеціальним режимом використання електропостачальників; 3) поточний рахунок оператора системи передачі. З метою здійснення розрахунків з постачальниками послуг з балансування під час врегулювання системних обмежень оператор системи передачі може вносити на свій поточний рахунок із спеціальним режимом використання кошти з власного поточного рахунка.

7.18. За приписами статті 1 Закону України "Про ринок електричної енергії: алгоритм розподілу коштів - порядок розподілу уповноваженими банками коштів з поточних рахунків із спеціальним режимом використання без платіжних доручень, що встановлюється Регулятором відповідно до цього Закону; поточний рахунок із спеціальним режимом використання - рахунок, відкритий в одному з уповноважених банків і призначений для забезпечення проведення розрахунків відповідно до цього Закону.

7.19. Зміст оскаржуваних судових рішень свідчить, що суд першої інстанції встановив неналежне виконання відповідачем обов`язку щодо оплати вартості небалансів електричної енергії відповідно до виставлених рахунків, розмір якої підтверджений підписаними сторонами на виконання умов договору двосторонніми актами купівлі-продажу електричної енергії для врегулювання небалансів за спірний період (підписані сторонами за допомогою накладення електронних цифрових підписів) та зазначив про те, що оскільки відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню річні та інфляційні втрати.

7.20. Перевіривши наданий позивачем розрахунок заявлених до стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, суд першої інстанції визнав його арифметично правильним та обґрунтованим.

7.21. Суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції в частині того, що обов`язок відповідача з оплати настає саме з моменту отримання ним рахунків, оскільки ані Правилами ринку, ані умовами Договору не передбачено надіслання рахунків у інший спосіб ніж формування АР у системі розрахунків за небаланси електричної енергії.

7.22. Зокрема, за висновком судів, відповідач, що є одночасно АР та Оператором системи передачі (ОСП), перебуває в цілком різних самостійних статусах учасника ринку електричної енергії та має можливість не тільки отримувати рахунки і ознайомлюватися з їх змістом у момент виставлення таких рахунків у системі управління ринком, а й проводити розрахунки за ними. З огляду на викладене суд констатував, що дата формування рахунків у системі управління ринком фактично і є датою направлення (надсилання, виставлення) таких рахунків в системі MMS.

7.23. Відхиляючи доводи відповідача, що прострочення виконання грошового зобов`язання виникло не з його вини, суди врахували сталу та послідовну практику Верховного Суду зазначивши, що положення статті 75 Закону України "Про ринок електричної енергії" визначають особливості розрахунків на ринку електричної енергії, зокрема, через спеціальні рахунки, однак вони не містять імперативної заборони відповідачу здійснювати оплату за придбану електричну енергію з інших джерел та не встановлюють відкладальної умови для виконання ОСП своїх грошових зобов`язань перед СВБ, яка залежить від надходження коштів на спеціальний рахунок від інших учасників ринку.

7.24. Здійснивши перевірку розрахунку позивача стосовно інфляційних втрат, з урахуванням практики об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі № 905/21/19, суд апеляційної інстанції зазначив про помилковість здійснених позивачем розрахунків інфляційних втрат за рахунками № 311, № 221 та № 917. Здійснивши власний розрахунок, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині стягнення 27 682 743,78 грн інфляційних втрат та 3 583 884,45 грн 3% річних та про наявність підстав для зміни рішення суду першої інстанції в цій частині.

7.25. Зокрема, змінюючи рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції виходив з такого:

у поданому позивачем до суду розрахунку інфляційних втрат за рахунком № 311 невірно застосовано сукупний індекс інфляції, який, за висновком суду має становити 107.4 %. Помилкове застосування позивачем сукупного індексу зумовило нарахування інфляційних втрат за означеним рахунком у більшому розмірі. За розрахунком суду, розмір інфляційних втрат, що нараховані за період з 21.11.2020 до 01.08.2021 на суму боргу в розмірі 797 384,50 грн, яка зменшувалась пропорційно здійсненим відповідачем частковим оплатам, складає 59 006,46 грн.

також позивач допустив помилку при розрахунку інфляційних втрат за рахунком № 221 (рядок №20-125 аркуша 39 Додатку 2Б), за розрахунком суду інфляційні у цьому періоді становлять 8 790,85 грн (141 787,91 x 106,2 % - 141 787,91);

крім того, з розрахунку позивача за рахунком № 917 (рядок №21-08 аркуша 4 Додатку 3Б) вбачається, що сума рахунку в стовпчику (1-4) значиться 2 697 451,30 грн. Утім у стовпчику - розрахунок індексу інфляції у рядку (1-7) - позивач базою нарахування інфляції помилково визначає борг в сумі 3 928 449,29 грн. Отже, за розрахунком суду, інфляційні втрати за означеним рахунком становлять 164 544,53 грн (2 697 451,30 х 106,1% - 2 697 451,30), а не 239 635,40 грн, як зазначив позивач.

7.26. Змінивши рішення суду в частині стягнення інфляційних втрат суд апеляційної інстанції також дійшов висновку, що відповідно до положень пункту 3 частини 4 статті 129 ГПК України заявлені позивачем витрати на професійну правничу допомогу підлягають покладенню на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 64 811,50 грн.

7.27. У вирішенні доводів касаційної скарги з посиланням на положення пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України, Суд виходить з такого.

7.28. Верховний Суд зазначає, що самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

7.29. В силу приписів пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

7.30. Отже, відповідно до положень пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права у подібних правовідносинах з урахуванням висновку Верховного Суду, викладеного у постанові; (2) скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від такого висновку.

7.31. Зміст оскаржуваних судових рішень свідчить, що суди у вирішенні цього спору врахували висновки Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладені в постанові від 01.12.2023 у справі № 910/9216/22, де зазначено, що у постанові від 03.02.2023 у справі № 910/9374/21 Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду вже вказував на те, що у розумінні положень Правил ринку (зокрема пункти 1.1.4, 1.1.2, 1.8.1, 1.11.1, 1.11.8, 5.11.1, 5.11.2, 5.28.1, 7.2.1, 7.7.4), з урахуванням змісту Договору (пункти 4.1, 4.5, 5.3, 5.4), направлення (надсилання, виставлення) рахунків на оплату учасникам ринку здійснюється адміністратором розрахунків (АР) через систему управління ринком. Іншого порядку та способу направлення рахунків, ані Правилами ринку, ані умовами Договору не передбачено, а тому суд вважає належним їх направлення (формування) АР у системі управління ринком. Отже, відповідач, будучи одночасно АР та ОСП, перебуває в цілком різних самостійних статусах учасника ринку електричної енергії, має можливість не тільки отримувати рахунки та ознайомлюватись з їх змістом у момент виставлення таких рахунків у Системі, а й проводити розрахунки за ними.

7.32. Як вже зазначено вище, скаржник у касаційній скарзі вказує на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 08.06.2022 у справі № 910/6636/21, від 02.03.2023 у справі № 910/18611/21, від 09.03.2023 у справі № 910/18613/21 та від 03.02.2023 у справі № 910/9374/21, із посиланням на висновки у яких суди першої та апеляційної інстанції ухвалили оскаржувані судові рішення.

7.33. Зокрема, скаржник вважає, що з наведених вище норм положень частини четвертої статті 75 Закону України "Про ринок електричної енергії") вбачається, що оператор системи передачі може розраховуватись з постачальником послуг з балансування та сторонами, відповідальними за баланс, виключно з поточного рахунка із спеціальним режимом використання, а умовою проведення таких розрахунків є наявність коштів на рахунку із спеціальним режимом використання, що надійшли від учасників балансуючого ринку.

7.34. На думку скаржника, встановлений Законом України "Про ринок електричної енергії" порядок розрахунків виключає можливість користування відповідачем коштами, призначеними до сплати позивачу, в той час як 3 % річних та інфляційні втрати є платою за користування саме чужими коштами.

7.35. Відповідно до частин першої, другої статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

7.36. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 625 ЦК України).

7.37. Колегія суддів зазначає, що Верховний Суд у постанові від 08.06.2022 у справі №910/6636/21 сформував правовий висновок щодо застосування положень статті 75 Закону України "Про ринок електричної енергії". Зокрема, зазначив, що: "… зміст статті 75 Закону України "Про ринок електричної енергії" не містить імперативної заборони щодо розрахунку відповідача з постачальником електричної енергії (позивачем) тільки грошовими коштами, які надходять від інших учасників балансуючого ринку на поточний рахунок із спеціальним режимом використання, навпаки, передбачено можливість відповідача для належного виконання грошових зобов`язань, вносити грошові кошти з інших власних рахунків на рахунок зі спеціальним режимом використання, що в свою чергу свідчить про те, що відповідач (боржник) не позбавлений можливості здійснити перерахування на такий рахунок коштів з інших рахунків, зокрема з поточного рахунку, задля належного виконання своїх зобов`язань. Ненадходження коштів від інших учасників балансуючого ринку не може бути відкладальною обставиною для невиконання відповідачем своїх зобов`язань з оплати за договором".

7.38. У постанові від 08.02.2022 у справі № 910/6636/21 Верховний Суд, спростовуючи твердження скаржника про те, що прострочення виникло не з його вини та зазначив, зокрема, що "…. наявність рахунку із спеціальним режимом використання не виключає застосування до споживача пені за прострочення в оплаті отриманої електричної енергії, а також відповідальності за прострочення грошового зобов`язання у порядку частини другої статті 625 ЦК України у вигляді сплати 3% річних та інфляційних втрат".

7.39. У контексті доводів касаційної скарги та підстав касаційного оскарження Суд вважає за необхідне зазначити, що Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 03.02.2023 у справі № 910/9374/21 вже розглядав, зокрема, питання стягнення коштів (основного боргу, 3% річних, інфляційних втрат, пені, штрафу), у зв`язку з неналежним виконанням своїх зобов`язань Товариством за договором про участь у балансуючому ринку щодо вчасної оплати за балансуючу електричну енергію.

7.40. У означеній справі (№ 910/9374/21) скаржник (Товариство) так само наголошував на неможливості застосування до нього відповідальності щодо стягнення пені, 3% річних та інфляційних нарахувань через відсутність його вини у простроченні оплати в розумінні статті 614 ЦК України.

7.41. Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 03.02.2023 у справі № 910/9374/21 зазначив, зокрема, таке:

"17.19. Пунктом 4.4 Договору сторони погодили, що у випадку порушення строків розрахунків відповідно до Правил ринку та/або цього Договору ППБ має право нарахувати пеню в розмірі 0,1% від суми прострочення платежу (але не більше подвійної облікової ставки НБУ, яка діє на день прострочення) за кожен день такого прострочення у порядку, передбаченому Господарським кодексом України.

17.20. При цьому положення Договору не містять будь-яких застережень щодо використання відповідачем поточного рахунку зі спеціальним режимом використання, та, відповідно, умови про розрахунок за продану електричну енергію лише з такого рахунку та/або за умови наявності коштів на такому рахунку.

17.21. Статтею 625 Цивільного кодексу України перебачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 Цивільного кодексу України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. У разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема, щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей нараховуються 3% річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17.

17.22. З огляду на умови договору та положення статті 625 Цивільного кодексу України Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про наявність підстав для нарахування та стягнення пені, 3% річних та "інфляційних втрат" за несвоєчасну оплату балансуючої електричної енергії.

17.23. Твердження заявника про те, що прострочення виконання грошового зобов`язання виникло не з його вини, є неспроможними, оскільки ця обставина не впливає на обсяг його зобов`язань як боржника, що прострочив грошове зобов`язання, а наявність особливого алгоритму розподілу коштів на спеціальних рахунках, впровадженого у зв`язку з особливістю здійснення розрахунків на ринку електричної енергії, не виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень загальних норм матеріального права.

17.24. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 08.02.2022 у справі №910/6635/21, від 15.06.2022 у справі №910/6639/21, від 08.06.2022 у справі №910/6636/21, від 18.10.2022 у справі №910/6578/21, й з огляду на зазначене у пункті 17 цієї постанови об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від висновків, наведених у вказаних постановах".

7.42. За висновком Верховного Суду, аналізуючи положення статей 509, 525, 526, 530 ЦК України, статей 68, 75 Закону України "Про ринок електричної енергії", об`єднана палата Касаційного господарського суду у пункті 17 постанови від 03.02.2023 у справі № 910/9374/21 вказала, що Законом України "Про ринок електричної енергії" та Правилами ринку не визначені строки (терміни) виконання зобов`язання щодо оплати. Правила ринку регулюють лише питання направлення (надсилання, виставлення) рахунків і також не визначають строків (термінів) виконання зобов`язання щодо оплати, тоді як такі строки встановлені укладеним між сторонами договором. При цьому положення договору не містять будь-яких застережень щодо використання відповідачем поточного рахунку зі спеціальним режимом використання та, відповідно, умов про розрахунок за продану електричну енергію лише з такого рахунку та/або за умови наявності коштів на такому рахунку.

7.43. Отже, наведене вище спростовує доводи скаржника, оскільки зміст статті 75 Закону України "Про ринок електричної енергії" не містить імперативної заборони щодо розрахунку відповідача з постачальником електричної енергії тільки грошовими коштами, які надходять від інших учасників балансуючого ринку на поточний рахунок із спеціальним режимом використання. Ненадходження коштів від інших учасників балансуючого ринку не може бути відкладальною обставиною для невиконання відповідачем своїх зобов`язань з оплати за договором.

7.44. При цьому таке правозастосування положень статті 75 Закону України "Про ринок електричної енергії" у подібних правовідносинах є сталим та послідовним і викладено також у постановах Верховного Суду від 28.11.2024 у справі №910/11976/23, від 22.01.2025 у справі № 910/18572/23, від 13.02.2025 у справі № 910/6577/24, від 20.02.2025 у справі № 910/3231/24, від 27.02.2025 у справі № 910/16282/23.

7.24. Що ж до наявності / відсутності вмотивованої обґрунтованості необхідної для відступлення від правового висновку Верховного Суду, то Суд виходить з такого.

7.25. Згідно з пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

7.26. Зі змісту зазначеної норми вбачається, що при касаційному оскарженні судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 2 частини 2 статті 287 зазначеного Кодексу, окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, із чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частина статті), а також зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовного обґрунтування мотивів для такого відступлення.

7.27. Принцип правової визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) і стабільності. Єдність однакового застосування закону забезпечує правову визначеність та втілюється шляхом однакового застосування судом того самого закону в подібних справах.

7.28. У пункті 70 рішення від 18.01.2001 у справі "Чепмен проти Сполученого Королівства" (Chapman v.United Kingdom) Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави.

7.29. Верховний Суд вважає за необхідне звернутися до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16 та у постановах Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 910/8091/20, від 24.06.2021 у справі № 914/2614/13, де зазначено, що з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду суд повинен мати ґрунтовні підстави - попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання.

7.30. Відповідно до частини першої статті 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" основною функцією Верховного Суду як найвищого суду у системі судоустрою є забезпечення сталості та єдності судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом. Отже, для відступу від правової позиції, раніше сформованої Верховним Судом, необхідно встановити, що існує об`єктивна необхідність такого відступу саме у конкретній справі.

7.31. Суд неодноразово наголошував, що обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема: 1) зміна законодавства (існують випадки, за яких зміна законодавства не дозволяє суду однозначно дійти висновку, що зміна судової практики можлива без відступу від раніше сформованої правової позиції); 2) ухвалення рішення Конституційним Судом України; 3) нечіткість закону (невідповідності критерію "якість закону"), що призвело до різного тлумаченням судами (палатами, колегіями) норм права; 4) винесення рішення ЄСПЛ, висновки якого мають бути враховані національними судами; 5) зміни у праворозумінні, зумовлені: розширенням сфери застосування певного принципу права; зміною доктринальних підходів до вирішення складних питань у певних сферах суспільно-управлінських відносин; наявністю загрози національній безпеці; змінами у фінансових можливостях держави.

7.32. Отже, необхідність відступу від правових позицій Верховного Суду повинна мати тільки важливі підстави, реальне підґрунтя, суд не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності вагомої для цього причини, а метою відступу може слугувати виправлення лише тих суперечностей (помилок), що мають фундаментальне значення для правозастосування.

7.33. Колегія суддів зауважує, що аргументи, які зазначені як обґрунтування наявності підстави касаційного оскарження судових рішень у справі, яка розглядається, за пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України є тотожними мотивам колегії суддів, які наведені в ухвалі від 23.11.2022 про передачу справи № 910/9374/21 на розгляд об`єднаної палати в якості підстави для відступу від висновків Верховного Суду, зокрема, у справах № 910/6635/21, № 910/6639/21, що вбачається зі змісту пункту 11 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.02.2023 у справі № 910/9374/21.

7.34. Разом з тим об`єднана палата Касаційного господарського суду вказала про те, що не вбачає підстав для відступу від висновків Верховного Суду, зокрема, у справах № 910/6635/21, № 910/6639/21.

7.35. Скаржник у касаційній скарзі у контексті приписів пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України вмотивовано не обґрунтував необхідність відступлення від висновків, викладених від 08.06.2022 у справі № 910/6636/21, від 02.03.2023 у справі № 910/18611/21, від 09.03.2023 у справі №910/18613/21 та від 03.02.2023 у справі № 910/9374/21 щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а також не навів будь-яких інших вагомих, вмотивованих, обґрунтованих та достатніх аргументів для такого відступлення.

7.36. Фактично, викладені Компанією в касаційній скарзі доводи у цій частині зводяться до власного суб`єктивного тлумачення скаржником норм права, якими врегульовано спірні правовідносини, та власних заперечень скаржником висновків Верховного Суду, які (висновки) викладені у наведених вище постановах Верховного Суду, у тому числі і постановах на які посилається скаржник.

7.37. Верховний Суд зауважує, що аргументи скаржника у відповідній частині фактично ґрунтуються на власних запереченнях висновків Верховного Суду, викладених у зазначених скаржником постановах, у свою чергу, вони не містять фундаментальних обґрунтувань необхідності відступлення та підстав для відступу від правових позицій, вміщених у зазначеній постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду та постановах Верховного Суду, у т.ч. помилковості попередніх рішень чи суттєвої зміни змісту правового регулювання спірних правовідносин внаслідок зміни законодавства, про яке зазначає скаржник, їх неефективність, неясність, неузгодженість, незбалансованість.

7.38. Враховуючи наведене, у межах цієї справи (№ 910/5074/24) відсутні правові підстави для відступлення від висновків Верховного Суду, викладених від 08.06.2022 у справі № 910/6636/21, від 02.03.2023 у справі № 910/18611/21, від 09.03.2023 у справі №910/18613/21 та від 03.02.2023 у справі № 910/9374/21, а тому наведена Компанією підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла підтвердження.

7.39. Суд зазначає, що у цьому випадку посилання скаржника на приписи пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України є загальними, абстрактними, містять ознаки формального характеру та незгоду з висновками судів попередніх інстанцій, які були зазначені в оскаржуваних у даній справі судових рішеннях.

7.40. Із означених у цій постанові міркувань, Верховний Суд відмовляє у задоволенні клопотання Компанії про направлення справи № 910/5074/24 на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду Верховного Суду для відступлення від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 08.06.2022 у справі № 910/6636/21, від 02.03.2023 у справі № 910/18611/21, від 09.03.2023 у справі № 910/18613/21, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.02.2023 у справі № 910/9374/21.

8.65. Верховний Суд бере до уваги та вважає прийнятними доводи Товариства, викладені у відзиві на касаційну скаргу у тій частині, яка узгоджується з викладеним у цій постанові, а також заперечення на клопотання Компанії про направлення справи №910/5074/24 на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду Верховного Суду.

7.41. Колегія суддів також враховує, що касаційна скарга Компанії не містить жодних аргументів та доводів щодо неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанції положень ГПК України у вирішенні заяви Товариства про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді першої інстанції, а тому оскаржувані судові рішення в цій частині відповідно до положень статті 300 ГПК України судом касаційної інстанції не переглядаються.

Щодо доводів касаційних скарг на додаткову постанову суду апеляційної інстанції

7.42. У поданій касаційній скарзі на додаткову постанову суду апеляційної інстанції Компанія із посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України зазначає, що апеляційний суд, ухвалюючи додаткове рішення та вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат неправильно застосував положення статей 126, 129 ГПК України.

7.43. У вирішенні доводів касаційної скарги в цій частині Суд враховує встановлені судом апеляційної інстанції, зокрема, зазначення Товариством у своїй апеляційній скарзі попереднього орієнтованого розрахунку витрат та зазначення про можливість подання доказів протягом п`яти днів з дня ухвалення постанови; подання відповідачем заяви про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат у зв`язку із апеляційним розглядом цієї справи та вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн.

7.44. На підтвердження надання правових послуг, Товариство подало до суду апеляційної інстанції копії: договору про надання правової (правничої) допомоги від 09.12.2022, укладеного між Товариством (Клієнт) та Адвокатським бюро "ФЕДОТОВ ТА ПАРТНЕРИ" (Виконавець); замовлення № 5 до Договору про надання правової (правничої) допомоги від 09.12.2022; платіжної інструкції № 4869 від 11.04.2025 на суму 15 000,00 грн; ордеру на надання правничої допомоги серія ВН № 1503075 від 16.04.2025, що виданий Адвокатським бюро "ФЕДОТОВ ТА ПАРТНЕРИ" для представництва інтересів Товариства у Північному апеляційному господарському суді адвокатом Булат Віталієм.

7.45. Суд апеляційної інстанції встановив, що за умовами договору про надання правової (правничої) допомоги від 09.12.2022, укладеного між Товариством (Клієнт) та Адвокатським бюро "ФЕДОТОВ ТА ПАРТНЕРИ" , сторони погодили, що перелік послуг, їх вартість, порядок розрахунків та інші аспекти виконання Договору визначаються сторонами в окремих Додатках до Договору та можуть бути визначені в окремих Замовленнях Послуг.

7.46. Зокрема, у замовленні № 5 до договору про надання правничої допомоги від 09.04.2025 сторони узгодили перелік правничої допомоги, яка буде надаватися Виконавцем Клієнту у Північному апеляційному господарському суді у справі № 910/5074/24 під час розгляду апеляційної скарги ПрАТ "НАЕК "Укренерго":

- консультація клієнта щодо його прав та обов`язків у суді апеляційної інстанції;

- аналіз апеляційної скарги відповідача;

- підготовка процесуальних заяв по суті справи;

- пошук необхідної інформації та даних, що необхідні для складання вищезазначених заяв, що необхідні для участі у судовому процесі;

- підготовка та здійснення усних виступів, що необхідні для участі у судовому процесі;

- представництво інтересів у суді.

7.47. Дослідивши подані до заяви докази, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про погодження сторонами форму оплати наданих послуг у фіксованій формі - гонорар у розмірі 15 000,00 грн. При цьому суд врахував та зауважив, що в суді апеляційної інстанції адвокатом позивача надані юридичні послуги та подано до суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, який складено відповідно до вимог статті 263 ГПК України, з урахуванням обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги. Також адвокатом позивача подані додаткові пояснення щодо розрахунку суми інфляційних втрат. Крім того, за розглядом апеляційної скарги відповідача у суді апеляційної інстанції справі відбулося чотири судових засідання, у яких був присутній представник позивача, що підтверджується протоколами судових засідань.

7.48. Зміст оскаржуваної додаткової постанови свідчить, що суд апеляційної інстанції оцінив розмір заявлених Товариством витрат з урахуванням критеріїв реальності та розумності таких витрат, їх обґрунтованості та пропорційності до предмета спору, характеру та обсягу наданих адвокатом послуг та врахував також відсутність заперечень Компанії.

7.49. Водночас аргументи, відповідача викладені у касаційній скарзі не підтверджуються матеріалами справи та по суті зводяться до незгоди скаржника із здійсненим судом розподілом судових витрат та необхідності відмови у задоволенні заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу, що однак, не свідчать про неправильне здійснення судом розподілу цих витрат.

7.50. Колегія суддів зазначає, що обставини відшкодування витрат на професійну правничу допомогу є предметом оцінки у кожному конкретному випадку, а сама лише незгода скаржника з наданою судом оцінкою відповідних доказів, які підтверджують факт надання професійної правничої допомоги, а також оцінкою обставин критерію реальності адвокатських витрат, розумності їх розміру тощо не свідчить про незаконність оскаржуваних судових рішень.

7.51. У вирішенні доводів касаційної скарги Компанії, зокрема, що подане позивачем замовлення від 09.04.2025 за № 5 про надання правничої за Договором про надання допомоги від 09.12.2022 № 0912-22 не може слугувати доказом фактичного надання правової (правничої) допомоги, Суд звертається до висновків Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові 16.11.2022 у справі № 922/1964/21.

7.52. Так, Велика Палата Верховного Суду у означеній вище справі зауважила та наголосила на тому, що частина третя статті 126 ГПК України конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), не визначає, обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним. Тому, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис.

7.53. Суд також зауважує, що у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо (пункт 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21).

7.54. Водночас нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (пункти 33- 34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

7.55. Зміст оскаржуваної додаткової постанови в цій частині свідчить, що суд апеляційної інстанції оцінив розмір заявлених витрат з урахуванням критеріїв реальності та розумності таких витрат, їх обґрунтованості та пропорційності до предмета спору, характеру та обсягу наданих адвокатом послуг. Суд апеляційної інстанції під час ухвалення оскарженої додаткової постанови врахував ключові обставини, які необхідні під час розгляду заяви Товариства про розподіл витрат на правничу допомогу, оцінив витрати у контексті принципів розумності, співмірності, обґрунтованості і дійшов висновку про наявність підстав для її задоволення.

7.56. Суд апеляційної інстанції також виходив із того, що замовлення № 5 до договору про надання правничої допомоги від 09.04.2025 у якому сторони узгодили перелік правничої допомоги, яка буде надаватися Виконавцем Клієнту у Північному апеляційному господарському суді у справі № 910/5074/24 під час розгляду апеляційної скарги ПрАТ "НАЕК "Укренерго" та умови самого Договору містить вичерпну інформацію про зміст, обсяг та вартість наданих адвокатом послуг за договором та погодження і прийняття цих послуг позивачем, відтак є належним доказом, який підтверджує надання таких послуг та їх вартість.

7.57. Водночас аргументи касаційної скарги Компанії по суті зводяться до незгоди сторони із здійсненим судом розподілом судових витрат та необхідності відмови у задоволенні заяви відповідача про відшкодування йому витрат на правничу допомогу, що однак не свідчить про неправильне здійснення судом розподілу цих витрат.

7.58. При цьому відповідач у межах визначеної ним підстави касаційного оскарження (пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України), посилаючись на відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, зокрема, розрахунку таких витрат (детального опису робіт (наданих послуг), що всупереч наведеної ним позиції Верховного Суду проігнорував апеляційний суд, вказує на відсутність підстав для стягнення з нього витрат на професійну правничу допомогу.

7.59. Проте, Верховний Суд вважає, що зазначені НЕК "Укренерго" постанови Верховного Суду в аспекті цих доводів не містять протилежної позиції щодо застосування положень статей 126, 129 ГПК порівняно з позицією апеляційного суду у цій справі, а лише узагальнено передбачають, що відсутність документального підтвердження надання правової допомоги є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності.

7.60. Так при розгляді касаційної скарги Суд покликається до висновків викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2024 № 910/14524/22 в якій зазначено, що суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, які суди встановили під час вирішення справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежено винятково перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та суто в межах доводів касаційної скарги.

7.61. Аргументи скаржника щодо неправильної оцінки судом доказів щодо обставин надання послуг професійної правничої допомоги, зводяться лише до їх переоцінки і не можуть бути предметом розгляду в касаційному порядку, оскільки відповідно до частини другої статті 300 ГПК України.

7.62. Верховний Суд акцентує, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece, заява N 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги. ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

7.63. Також Верховний Суд виходить з того, що ЄСПЛ (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява N 19336/04, § 268)) присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

7.64. Отже, наведені скаржником доводи щодо наявності підстав для зміни або скасування оскаржуваної додаткової постанови суду апеляційної інстанції не знайшли підтвердження.

7.65. З урахуванням наведеного вище (у розділі 7 цієї постанови), доводи касаційних скарг у своїй сукупності не отримали свого підтвердження під час касаційного провадження, що виключає можливість скасування оскаржуваних судових рішень, ухвалених по суті позовних вимог та додаткової постанови суду апеляційної інстанції, з цих підстав.

7.66. У прийнятті даної постанови Суд керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 09.11.2004 у справі "Науменко проти України", від 19.02.2009 у справі "Христов проти України", від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

7.67. Верховний Суд наголошує, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок і недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень, наявність яких скаржником у цій справі аргументовано не доведено.

7.68. Враховуючи рішення ЄСПЛ від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" та від 28.10.2010 у справі "Трофимчук проти України", Суд зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах і приймає письмові, усні пояснення в тій мірі, в якій вони узгоджуються з мотивуванням цієї постанови.

8. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

8.1. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

8.2. За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

8.3. Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах, наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, вважає, що рішення судів попередніх судових інстанцій ухвалені із додержанням норм процесуального та матеріального права, тому підстав для їх зміни чи скасування немає.

9. Розподіл судових витрат

9.1. З огляду на те, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, згідно зі статтею 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на скаржника.

9.2. Крім того, як вже зазначено вище Товариство у своєму відзиві на касаційну скаргу Компанії просить про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу у суді касаційної інстанції у справі № 910/5074/24. Зокрема, позивачем висловлено прохання стягнути з відповідача 15 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді касаційної інстанції.

9.3. На підтвердження понесених судових витрат надано копії: договору про надання правової (правничої) допомоги від 09.12.2022, укладеного між Товариством (Клієнт) та Адвокатським бюро "ФЕДОТОВ ТА ПАРТНЕРИ" (Виконавець); додатку № 1 до Договору "Порядок виконання договору" замовлення № 6 до Договору про надання правової (правничої) допомоги від 09.12.2022; платіжної інструкції № 270 від 12.02.2026 на суму 15 000,00 грн; ордеру на надання правничої допомоги серія ВН № 1661768 від 16.02.2026, що виданий Адвокатським бюро "ФЕДОТОВ ТА ПАРТНЕРИ" для представництва інтересів Товариства у касаційному господарському суді адвокатом Булат Віталієм, який не містить обмежень повноважень адвоката; квитанцію про доставку документів до зареєстрованого Електронного кабінету користувача ЄСІКС як докази надіслання заяв з додатками відповідачу.

9.4. Розглянувши клопотання Товариства, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для його часткового задоволення з огляду на таке.

9.5. У розгляді цього питання Суд звертається до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2024 у справі № 910/14524/22 відповідно до якої особа, яка понесла судові витрати під час апеляційного чи касаційного перегляду додаткового судового рішення про розподіл судових витрат, має право на відшкодування таких витрат, що відповідатиме принципу господарського судочинства, передбаченому у пункті 12 частини третьої статті 2 ГПК України. Під час вирішення цього питання суд має керуватися критеріями, визначеними у частині п`ятій статті 126 та частині п`ятій статті 129 ГПК України.

9.6. Відповідно до статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

9.7. У частинах першій, другій статті 126 ГПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

9.8. Відповідно до частини восьмої статті 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

9.9. Суд зазначає, що клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу Товариством заявлено у порядку, межах та строку, які визначені чинним законодавством, зокрема частиною восьмою статті 129 ГПК України. З додатків заяви також вбачається, що позивач направив копію відзиву із клопотанням та доданих до них матеріалів Компанії. Таким чином, Товариством також дотримано вимоги частини дев`ятої статті 80 ГПК України.

9.10. За таких обставин, правові підстави для залишення без розгляду заяви про розподіл судових витрат або відмови в задоволенні такої заяви у зв`язку з недотриманням останнім вимог, передбачених статтями 124, 126, частиною восьмою статті 129 ГПК України, відсутні.

9.11. Згідно з частинами третьою - п`ятою статті 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

9.12. За змістом пункту 1 частини другої статті 126, частини восьмої статті 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої' допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

9.13. Верховний Суд виходить з того, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (див. постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 22.11.2019 у справі № 910/906/18).

9.14. Як зазначалось вище, за змістом частини четвертої статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

9.15. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 126 ГПК України).

9.16. Водночас за приписами частини шостої статті 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

9.17. Верховний Суд, застосовуючи частину шосту статті 126 ГПК України, неодноразово зазначав, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої' допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, постанови Верховного Суду від 09.04.2019 у справі № 826/2689/15; від 03.10.2019 у справі № 922/445/19).

9.18. Отже, під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд: 1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині 4 статті 126 ГПК України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої' сторони; 2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або чи заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).

9.19. Суд враховує, що від ПрАТ "НАЕК "Укренерго" заперечення щодо клопотання позивача про стягнення судових витрат не надійшли.

9.20. У вирішенні клопотання позивача Верховний Суд враховує, що на підставі договору про надання правової (правничої) допомоги від 09.12.2022 та замовлення № 6 до договору, адвокат Булат Віталій надавав Товариству професійну правничу допомогу під час розгляду справи № 910/5470/24 в Касаційному господарському суді у складі Верховного Суду за касаційною скаргою ПрАТ "НАЕК "Укренерго" на рішення Господарського суду міста Києва 18.02.2025, постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.05.2025 та додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 11.12.2025 у цій справі.

9.21. Згідно з умовами договору перелік послуг, їх вартість, порядок розрахунків та інші аспекти виконання умов договору визначаються сторонами у окремих додатках до договору та можуть бути визначені в окремих замовленнях послуг.

9.22. У замовленні № 6 від 05.02.2026 до договору про надання правничої допомоги від 09.04.2025 сторони узгодили перелік правничої допомоги, яка буде надаватися Виконавцем Клієнту у касаційному господарському суді у справі № 910/5074/24 під час розгляду касаційних скарг ПрАТ "НАЕК "Укренерго", зокрема:

- консультація клієнта щодо його прав та обов`язків у суді касаційної інстанції;

- аналіз касаційних скарг відповідача;

- планування і підготовка стратегії представництва інтересів та захисту прав Клієнта;

- підготовка передбачених процесуальним законодавством заяв по суті та процесуальних заяв, що необхідні для участі у судовому процесі;

- пошук необхідної інформації та даних, що необхідні для складання вищезазначених заяв та підготовки стратегії захисту інтересів;

- представництво інтересів та захист прав Клієнта у суді касаційної інстанції.

9.23. У вирішенні клопотання відповідача Суд також виходить із того, що за пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 вказаного вище Закону).

9.24. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

9.25. У постанові від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19 Верховний Суд вказав про те, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої статті 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

9.26. Разом із тим, колегія суддів касаційної інстанції також враховує, що чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

9.27. Беручи до уваги принцип змагальності, який знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частини шостої статті 126 ГПК України, Суд повторно наголошує, що саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтувати наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Для виконання цього обов`язку недостатньо загально сформульованого твердження іншої сторони про неспівмірність витрат без надання доказів та належного обґрунтування.

9.28. Однак, відповідач своїм правом на подання заперечень не скористався. З огляду на, що підстави для зменшення розміру заявлених Товариством до стягнення у Суду відсутні.

9.29. Водночас, Суд виходить із того, що у вирішенні заяви сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

9.30. Такі докази, відповідно до частини першої статті 86 ГПК України, суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

9.31. При цьому згідно зі статтею 74 ГПК України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Подані на підтвердження таких витрат докази мають окремо та у сукупності відповідати вимогам статей 75-79 ГПК України.

9.32. Колегія суддів зазначає, що подані Товариством докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу в цілому у сукупності відповідають вимогам статей 73, 75-79 ГПК України, є належними і допустимими.

9.33. Поряд із тим, у контексті оцінки доказів, поданих позивачем на обґрунтування клопотання Суд також враховує, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 та у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 наведено такі висновки:

"… У розумінні положень частини п`ятої статті 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи".

"Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою та дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу".

9.34. Отже, у вирішенні заяви позивача Суд керується у тому числі такими критеріями, як обґрунтованість та пропорційність до предмета спору, а також враховуючи критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи (складністю справи та виконаних адвокатом робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних; їх обсягом та значенням справи для сторони).

9.35. У цьому аспекті, Суд враховує, що (1) правова позиція Товариства із моменту подачі позову до суду стала і не зазнавала змін протягом розгляду спору у судах першої та апеляційної інстанціях, нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалося, (2) адвокат Булат Віталій надавав правову допомогу позивачу в суді першої та апеляційної інстанцій, а тому, відповідно, обізнаний у справі з усіма деталями, що з неї випливають. Крім того, Суд враховує, що: планування і підготовка стратегії представництва інтересів та захисту прав Клієнта; підготовка передбачених процесуальним законодавством заяв по суті та процесуальних заяв, що необхідні для участі у судовому процесі; пошук необхідної інформації та даних, що необхідні для складання вищезазначених заяв та підготовки стратегії захисту інтересів, у розрізі предмета спору фактично є етапами та складовими підготовки, написання та погодження відзиву, а тому, на переконання Суду, розмір гонорару, визначений стороною та адвокатом, є неспівмірним, не є необхідними витратами та у повній мірі не відповідає принципам справедливості, розумності та реальності.

9.36. Враховуючи наведене, оцінивши доводи клопотання про стягнення судових витрат, у тому числі виходячи з вищенаведених критеріїв, їх оцінки, та керуючись статтями 2, 123, 80, 73, 75-79, частиною четвертою статті 126, 129 ГПК України, Верховний Суд дійшов висновку про стягнення з ПрАТ "НАЕК "Укренерго" на користь ТОВ "Електротрейдінг Груп" 10 000 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції, які відповідають критерію реальності адвокатських витрат, встановлення їхньої дійсності та необхідності, справедливості, необхідності та розумності їхнього розміру, і ці витрати є співрозмірні з виконаною роботою у суді касаційної інстанції. В іншій частині клопотання Суд не покладає такі витрати на ПрАТ "НАЕК "Укренерго".

Керуючись статтями 300, 308, 309, 315 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційні скарги Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва 18.02.2025, постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.09.2025 та додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 11.12.2025 у справі № 910/5074/24 - без змін.

2. Клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Електротрейдінг Груп" про розподіл судових витрат у суді касаційної інстанції задовольнити частково.

3. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Електротрейдінг Груп" 10 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи № 910/5074/24 у суді касаційної інстанції. В іншій частині відмовити.

4. Видачу відповідного наказу доручити Господарському суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Ю. Власов

Суддя Т. Малашенкова