ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" березня 2026 р. Справа №911/2546/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сітайло Л.Г.

суддів: Буравльова С.І.

Шапрана В.В.

секретар судового засідання - Ярітенко О.В.

представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (особисто)

від відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Господарського суду Київської області від 12.11.2025 (повний текст складено 02.12.2025)

та на ухвалу Господарського суду Київської області від 02.12.2025

у справі №911/2546/25 (суддя Карпечкін Т.П.)

за позовом ОСОБА_1

до Садівничого товариства "Заліське"

про визнання недійсним рішення загальних зборів

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Київської області з позовом до Садівничого товариства "Заліське" (далі - СТ "Заліське") про визнання недійсним рішення загальних зборів членів СТ "Заліське" від 25.09.2021, оформлених протоколом №1.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням корпоративних прав позивача, оскільки скликані та проведені недійсними Головою правління, правлінням та на недійсній редакції статуту.

Короткий зміст судових рішень місцевого господарського суду та мотиви їх ухвалення

Рішенням Господарського суду Київської області від 12.11.2025 у справі №911/2546/25 у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги позивачем не обґрунтовані і не доведені та спростовані відповідачем.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 02.12.2025 у справі №911/2546/25 заяву ОСОБА_1 про відвід судді Карпечкіна Т.П. залишено без розгляду.

Постановляючи вказану ухвалу, місцевий господарський суд визнав подання ОСОБА_1 заяви про відвід судді Карпечкіна Т.П. у справі №911/2546/25, після закінчення судового розгляду, зловживанням процесуальними правами та залишив подану заяву про відвід без розгляду.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з наведеними вище судовими рішеннями місцевого господарського суду, ОСОБА_1 звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 12.11.2025 у справі №911/2546/25 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, а також скасувати ухвалу Господарського суду Київської області від 02.12.2025 у справі №911/2546/25 та направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Так, скаржник, зокрема зазначає про порушення місцевим господарським судом норм процесуального права, оскільки суд не мав права приймати до уваги відзив на позовну заяву, а навпаки повинен був залишити його без розгляду, на підставі статті 118 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

На переконання скаржника, його право, яке порушується та оспорюється, полягає в його впевненості, що управління Товариством, зокрема, встановлення для нього обов`язків, будуть здійснюватися виключно в законний спосіб та законно обраними на це посадовими особами. Загальні збори членів СТ "Заліське", що відбулися 25.09.2021, були скликані та проведені неповноважним Головою правління СТ "Заліське" та неповноважним правлінням СТ "Заліське".

Також, апелянт вказує, що він встановив процесуальну бездіяльність судді Карпечкіна Т.П., яка виразилася у відсутності повного тексту рішення після спливу десяті днів після оголошення вступної та резолютивної частини рішення, у зв`язку з чим ним і була подана заява про відвід судді.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.12.2025 апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі №911/2546/25 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сітайло Л.Г., судді: Буравльов С.І., Шапран В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Київської області від 12.11.2025 та на ухвалу Господарського суду Київської області від 02.12.2025 у справі №911/2546/25. Розгляд апеляційної скарги призначено на 11.02.2026. Витребувано з Господарського суду Київської області матеріали справи №911/2546/25. Сторонам встановлено строк на подання відзиву, заяв, пояснень, клопотань, заперечень до 09.01.2026.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.01.2026 задоволено клопотання ОСОБА_1 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

11.02.2026 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №911/2546/25.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.02.2026 розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Київської області від 12.11.2025 та на ухвалу Господарського суду Київської області від 02.12.2025 у справі №911/2546/25 відкладено до 11.03.2026.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.03.2026 розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Київської області від 12.11.2025 та на ухвалу Господарського суду Київської області від 02.12.2025 у справі №911/2546/25 відкладено до 25.03.2026.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

Відповідач у порядку статті 263 ГПК України скориставшись своїм правом, 10.01.2026 подав до Північного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача, просить відмовити у задоволенні позову.

Так, відповідач зазначає, що на момент прийняття загальними зборами членів садівничого товариства спірних рішень, рішення, прийняті на загальних зборах в 2016 році мали юридичну силу та носили обов`язковий характер як для відповідача, як юридичної особи, так і для членів садівничого товариства та третіх осіб.

Також, відповідач вважає, що члени садівничого товариства у кваліфікованій більшості повторно на загальних зборах 2021 року та 2023 року підтвердили рішення, прийняті на загальних зборах, що відбулися у 2016 році.

Крім того, у прохальній частині відзиву міститься клопотання про визнання поважними причини пропуску строку на подання відзиву та поновлення відповідачу строку на подання відзиву.

В обґрунтування наведеного клопотання відповідач посилається на те, у встановлений строк з об`єктивних та поважних причин не зміг подати відзив на апеляційну скаргу, зокрема, через масовану атаку 08.01.2026 на Україну, у зв`язку з чим у Київській області, в більшій частині міста Бровари і Броварському районі, було відсутнє світло.

Згідно з частиною 1 статті 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Розглянувши вищенаведене клопотання, враховуючи незначний строк пропуску строку (1 день), а також загальновідомий факт обстрілу рф території України в ніч з 08.01.2026 на 09.01.2026, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для поновлення строку на подання відзиву на апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Київської області від 12.11.2025.

Заяви та клопотання учасників справи з процесуальних питань, результати їх вирішення

12.01.2026 до Північного апеляційного господарського суду надійшло клопотання відповідача про визнання зловживання позивачем процесуальними правами.

08.02.2026 до суду надійшло клопотання відповідача про долучення доказів до матеріалів справи та направлення запиту до Пенсійного фонду України.

10.02.2026 до суду надійшли письмові пояснення позивача, в яких останній, зокрема, просить постановити ухвалу якою залишити без розгляду відзив на апеляційну скаргу.

10.02.2026 до суду надійшло клопотання позивача про недопущення представника до участі у судових засіданнях.

10.02.2026 до суду надійшло клопотання позивача про залишення без розгляду письмових заяв відповідача.

09.03.2026 до суду надійшло клопотання позивача про приєднання документів (письмових доказів) до матеріалів справи №911/2546/25.

24.03.2026 до суду надійшли додаткові письмові пояснення позивача.

Колегія суддів, розглянувши вищенаведені клопотання та письмові пояснення дійшла висновку про залишення їх без розгляду, з огляду на таке.

Статтею 118 ГПК України встановлено, що право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частиною 2 статті 207 ГПК України суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.

Як зазначалось вище, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.12.2025 у справі №911/2546/25 відкрито апеляційне провадження та, зокрема, встановлено строк для подання відзиву, пояснень, клопотань, заперечень - до 09.01.2025. Попереджено учасників справи, що заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, відповідно до частини 2 статті 207 ГПК України.

Таким чином, вищенаведені клопотання та письмові пояснення подані сторонами з пропуском строку, встановленого ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.12.2025 у справі №911/2546/25.

Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання

У судовому засіданні 25.03.2026, в режимі відеоконференцзв`язку, приймав участь позивач.

Відповідач своїх представників в судове засідання не направив, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином у встановленому чинним законодавством порядку.

Згідно з частинами 3, 8 статті 120 ГПК України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Якщо учасник судового процесу повідомляє суду номери телефонів і факсів, адресу електронної пошти або іншу аналогічну інформацію, він повинен поінформувати суд про їх зміну під час розгляду справи.

Таким чином, відповідач повідомлений судом апеляційної інстанції про дату, час та місце проведення судового засідання апеляційним господарським судом, при цьому явка обов`язковою не визнавалась, а тому справа №911/2546/25 розглядається за його відсутності.

Представник позивача у судовому засіданні 25.03.2026 вимоги апеляційної скарги підтримав, з викладених у ній підстав та просив її задовольнити. Рішення Господарського суду Київської області від 12.11.2025 у справі №911/2546/25 скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Ухвалу Господарського суду Київської області від 02.12.2025 у справі №911/2546/25 скасувати та направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як вбачається з матеріалів справи та наголошується позивачем, підставами позовних вимог про визнання недійсними рішень Загальних зборів членів СТ "Заліське", що відбулися 25.09.2021 та які оформлені протоколом №1, у справі №911/2546/25 визначено, що скликання та проведення таких зборів здійснено недійсним Головою Правління, недійсним Правлінням та на підставі недійсної редакції статуту, чим порушено корпоративні права позивача - ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на рішення Господарського суду Київської області від 14.02.2023 у справі №361/5524/19, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 04.06.2025, яким визнано недійсними рішення Загальних зборів СТ "Заліське" від 20.08.2016, оформлені протоколом №2, на яких обрано Голову правління та склад правління СТ "Заліське", які скликали та проводили оскаржувані Загальні збори членів СТ "Заліське" від 25.09.2021, оформлені протоколом №1.

З огляду на викладене, позивач зазначає, що оскаржувані Загальні збори членів СТ "Заліське" від 25.09.2021, оформлені Протоколом №1, призначені та проведені нелегітимними Головою правління та складом правління, які самі себе призначили на посади та присвоїли повноваження, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при ухваленні постанови та оцінка аргументів учасників справи

Статтею 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, заслухавши пояснення позивача, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції встановив наступне.

Особливості створення кооперативів та ведення господарської діяльності обслуговуючими кооперативами визначаються Законом України "Про кооперацію" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Статтею 2 Закону України "Про кооперацію" визначено, що обслуговуючий кооператив - це кооператив, який утворюється шляхом об`єднання фізичних та/або юридичних осіб для надання послуг переважно членам кооперативу, а також іншим особам з метою провадження їх господарської діяльності. Обслуговуючі кооперативи надають послуги іншим особам в обсягах, що не перевищують 20 відсотків загального обороту кооперативу.

За приписами статті 6 Закону України "Про кооперацію" кооператив є первинною ланкою системи кооперації і створюється внаслідок об`єднання фізичних та/або юридичних осіб на основі членства для спільної господарської та іншої діяльності з метою поліпшення свого економічного стану.

Відповідно до завдань та характеру діяльності кооперативи поділяються на такі типи: виробничі, обслуговуючі та споживчі. За напрямами діяльності кооперативи можуть бути сільськогосподарськими, житлово-будівельними, садово-городніми, гаражними, торговельно-закупівельними, транспортними, освітніми, туристичними, медичними тощо.

Кооператив є юридичною особою, має самостійний баланс, розрахунковий та інші рахунки в установах банків та може мати печатки.

Згідно з частиною 1 статті 7 Закону України "Про кооперацію" кооператив створюється його засновниками на добровільних засадах.

Частиною 1 статті 8 Закону України "Про кооперацію" встановлено, що статут кооперативу є правовим документом, що регулює його діяльність.

Державна реєстрація кооперативу проводиться в порядку, передбаченому законом (стаття 9 Закону України "Про кооперацію").

Отже, обслуговуючий кооператив незалежно від напряму його діяльності є господарською організацією - юридичною особою, яка здійснює некомерційну господарську діяльність з моменту державної реєстрації на підставі закону та свого статуту.

Садівничі товариства є обслуговуючими кооперативами і саме ця організаційно-правова форма більше відповідає меті створення садівничого товариства, спір у даній справі стосується реалізації прав члена кооперативу на управління кооперативом, а правові, організаційні, економічні та соціальні основи функціонування кооперації в Україні визначає саме Закон України "Про кооперацію". Вказане узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 13.10.2020 у справі №695/2665/16-ц.

Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України "Про кооперацію" основними правами члена кооперативу є: участь в господарській діяльності кооперативу, а також в управлінні кооперативом, право голосу на його загальних зборах, право обирати і бути обраним в органи управління; користування послугами кооперативу; одержання кооперативних виплат та виплат на паї; одержання паю у разі виходу з кооперативу в порядку і в строки, визначені його статутом; право вносити пропозиції щодо поліпшення роботи кооперативу, усунення недоліків у роботі його органів управління та посадових осіб; право звертатися до органів управління та органів контролю за діяльністю кооперативу, посадових осіб кооперативу із запитами, пов`язаними з членством у кооперативі, діяльністю кооперативу та його посадових осіб, одержувати письмові відповіді на свої запити.

З аналізу наведених положень законодавства вбачається, що корпоративні права характеризуються тим, що особа, яка є учасником (засновником, акціонером, членом) юридичної особи має право на участь в управлінні господарською організацією та інші правомочності передбачені законом і статутними документами. Відповідно, члени обслуговуючого кооперативу незалежно від напряму його діяльності є носіями корпоративних прав, а відносини між його членами та кооперативом, які пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, є корпоративними.

Згідно з частиною 1 статті 15 Закону України "Про кооперацію" вищим органом управління кооперативу є загальні збори членів кооперативу.

Частиною 2 статті 15 Закону України "Про кооперацію" встановлено, що до компетенції загальних зборів членів кооперативу належить: затвердження статуту кооперативу та внесення до нього змін, прийняття інших рішень, що стосуються діяльності кооперативу; утворення органів управління та органів контролю за діяльністю кооперативу, інших органів кооперативу; заслуховування звітів його органів управління і органів контролю; затвердження порядку розподілу доходу кооперативу; визначення розмірів вступного і членського внесків та паїв; визначення розмірів, порядку формування та використання фондів кооперативу; визначення розмірів оплати праці голови правління, голови ревізійної комісії (ревізора), а також кошторису на утримання апарату органів управління та органів контролю за діяльністю кооперативу; затвердження річного звіту і балансу кооперативу; затвердження рішення правління або голови правління про прийняття нових членів та припинення членства; прийняття рішень щодо володіння, користування та розпорядження майном; утворення спеціальних комісій із залученням як консультантів найманих працівників; прийняття рішень про вступ кооперативу до кооперативних об`єднань; прийняття рішень про реорганізацію або ліквідацію кооперативу.

Рішенням загальних зборів членів кооперативу до компетенції загальних зборів можуть бути віднесені інші питання діяльності кооперативу (частина 3 статті 15 Закону України "Про кооперацію").

Відповідно до частини 4 статті 15 Закону України "Про кооперацію" чергові загальні збори членів кооперативу скликаються правлінням або головою кооперативу у разі потреби, але не рідше одного разу на рік.

У постанові корпоративної палати Верховного Суду від 01.09.2023 у справі №909/1154/21 систематизовано висновки щодо розмежування порушень, які можуть бути підставами для визнання недійсними рішень загальних зборів господарських товариств, де, зокрема відзначено, що відповідно до усталеної практики Верховного Суду підставами для визнання недійсними рішень загальних зборів акціонерів (учасників) господарського товариства можуть бути:

- порушення вимог закону та/або установчих документів під час скликання та проведення загальних зборів товариства;

- позбавлення акціонера (учасника) товариства можливості взяти участь у загальних зборах;

- порушення прав чи законних інтересів акціонера (учасника) товариства рішенням загальних зборів.

Однак, не всі порушення законодавства, допущені при скликанні та проведенні загальних зборів господарського товариства, можуть бути підставами для визнання недійсними прийнятих ними рішень.

Самостійними підставами для визнання недійсними рішень загальних зборів є, зокрема:

- прийняття загальними зборами рішення за відсутності кворуму для проведення загальних зборів чи прийняття рішення або у разі неможливості встановлення наявності кворуму;

- прийняття загальними зборами рішень з питань, не включених до порядку денного загальних зборів товариства;

- відсутність протоколу загальних зборів.

Аналіз зазначених висновків Верховного Суду щодо підстав недійсності рішень загальних зборів учасників господарського товариства свідчить про те, що порушення, допущені при скликанні і проведенні загальних зборів учасників господарського товариства, можна поділити на (1) такі, які мають своїм наслідком обов`язкове визнання прийнятих на цих зборах рішень недійсними, та (2) такі, які хоч і допускаються, однак не завжди призводять до недійсності рішень загальних зборів.

У постанові від 27.03.2023 у справі №906/908/21 Верховний Суд визначив, що незначні порушення порядку скликання загальних зборів, які не позбавили позивача можливості прийняти участь у проведенні загальних зборів, скористатися правом на участь в управлінні кооперативом, не можуть бути підставою для скасування рішень, прийнятих на вказаних загальних зборах.

Крім того, Верховний Суд зазначає, що визнання судом недійсними рішень загальних зборів, захищаючи порушені корпоративні права позивача, може зачіпати корпоративні права інших учасників, відповідно порушується баланс інтересів, тому при вирішенні питання щодо визнання недійсним рішення зборів суд повинен враховувати, в даних правовідносинах, інтереси Кооперативу та членів цього Кооперативу, дотримуватися балансу інтересів членів та встановити конкретне порушене право чи інтерес позивача для його співставлення з інтересами інших членів Кооперативу, які приймали участь у загальних зборах членів Кооперативу та своїм волевиявленням прийняли ті чи інші рішення, та які можуть бути порушені визнанням недійсними рішення.

У постанові Верховного Суду від 10.11.2021 у справі №924/881/203 вказано, що з метою отримання судового захисту шляхом визнання недійсними саме рішень наглядової ради та/або рішень загальних зборів акціонер не може абстрактно та загально посилатися на порушення свого права на участь в управлінні, а має обґрунтувати конкретне несправедливе обмеження (порушення) його безпосередніх прав чи інтересів прийнятими рішеннями, що оскаржуються, а також співмірність обраного способу захисту (відновлення становища, яке існувало до прийняття оскаржуваного рішення) зі стверджуваним порушенням.

Оскаржувані рішення органів управління господарського Товариства можуть бути визнані недійсними лише у разі, якщо вони прямо (а не опосередковано чи потенційно) впливають на права чи законні інтереси учасника та порушують їх та за умови, що буде дотримано справедливий баланс між індивідуальними та загальними інтересами, що залежить від всіх обставин у кожному окремому випадку. При цьому, позивач повинен довести, що існує безпосередній зв`язок між стверджуваним порушенням та прийнятими оскаржуваними ним рішеннями органів управління господарського Товариства (постанова Верховного Суду від 10.11.2021 у справі №924/881/20).

При цьому, Верховним Судом сформульований усталений підхід до розуміння правової природи рішень органів юридичної особи як актів ненормативного характеру (індивідуальних актів).

Так, Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що рішення органів юридичних осіб не є ані односторонніми правочинами, ані договорами.

Рішення загальних зборів учасників (акціонерів, членів) та інших органів юридичної особи не є правочинами, у розумінні статті 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). До цих рішень не можуть застосовуватися положення статей 203 та 215 ЦК України, які визначають підстави недійсності правочину, і, відповідно, правові наслідки недійсності правочину за статтею 216 ЦК України (постанови Верховного Суду від 10.05.2018 у справі №909/597/17, від 17.07.2018 у справі №916/2386/17, від 30.04.2020 у справі №924/497/19, від 11.03.2021 у справі №925/510/20, від 12.07.2023 у справі №924/641/20, від 02.11.2023 у справі №918/919/22).

При цьому, закон виходить з презумпції легітимності рішень органів управління юридичної особи: до моменту визнання рішення недійсним у судовому порядку юридична сила такого рішення не може ставитися під сумнів ні будь-якими третіми особами, ні самою юридичною особою, ні її учасниками (акціонерами, членами). Презумпція легітимності рішень органів управління юридичних осіб є надзвичайно важливою як для забезпечення стабільності корпоративного управління, так і для нормального функціонування господарського обороту в цілому.

Презумпція легітимності, яка закріплює обов`язковість та дійсність рішень органів управління товариств, покликана сприяти правовій визначеності у діяльності юридичної особи (постанова Верховного Суду від 03.08.2023 у справі №916/3610/21).

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

З огляду на викладене, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. У зв`язку з цим суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин, обставини щодо наявності у позивача відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) зазначеного права відповідачем/відповідачами з урахуванням належності обраного способу судового захисту.

Порушенням є такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке. Порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який має відповідати тим фактичним обставинам, які склалися, виходячи з тих відносин, які відповідають відповідним нормам права (постанова Верховного Суду від 02.02.2022 у справі №910/18962/20).

При вирішенні корпоративного спору господарський суд повинен встановити наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов, а також з`ясувати питання про наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорювання.

Для визнання недійсними рішень загальних зборів учасників (членів) товариства необхідно встановити факт порушення цим рішенням прав та законних інтересів учасника (члена) товариства.

У позовній заяві позивач не наводить, яким чином оспорювані рішення порушують його права як члена СТ "Заліське", в чому саме полягає порушення його прав або інтересу та які негативні наслідки для нього спричинені спірними рішеннями. Тим більше, що позивач сам визнає і це підтверджується матеріалами справи, що він був обізнаний, з тим, що загальні збори СТ "Заліське" призначено на 25.09.2021.

У той же час, посилання позивача на порушення його корпоративних прав без зазначення в чому саме полягає порушення його прав або інтересу та які негативні наслідки для нього спричинені спірними рішеннями, свідчить про загальний, абстрактний характер таких порушень, і є недостатніми та не доводять факту порушення його прав та/або інтересів спірними рішеннями.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом, що позивачем не доведено порушення його корпоративних прав скликанням та проведенням оспорюваних загальних зборів СТ "Заліське", оформлених протоколом від 25.09.2021 №1, органами управління, легітимність яких заперечується позивачем, а також не доведено наявності негативних наслідків для позивача за фактом прийняття відповідних рішень.

Господарські суди мають враховувати, що закон виходить з презумпції легітимності рішень органів управління юридичної особи, тобто зазначені рішення вважаються такими, що відповідають закону, якщо судом не буде встановлено інше (аналогічний висновок міститься постановах Верховного Суду від 19.02.2019 у справі №910/808/18, від 18.08.2021 у справі №916/3844/19).

Отже, питання діяльності Товариства, що врегульовані відповідними рішеннями загальних зборів, які не скасовані в установленому порядку, не можуть піддаватись сумніву в ході розгляду даного спору (за винятком оскаржуваного рішення загальних зборів).

Як зазначалось вище, у низці постанов Верховний Суд виснував, що рішення загальних зборів учасників (акціонерів, членів) та інших органів юридичної особи не є правочинами у розумінні статті 202 ЦК України. До цих рішень не можуть застосовуватися положення статей 203 та 215 ЦК України, які визначають підстави недійсності правочину, і, відповідно, правові наслідки недійсності правочину за статтею 216 ЦК України.

Зазначені рішення є актами ненормативного характеру (індивідуальними актами), тобто офіційними письмовими документами, що породжують певні правові наслідки, які спрямовані на регулювання господарських відносин і мають обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин.

Підставами для визнання недійсними рішень загальних зборів учасників (акціонерів, членів) юридичної особи можуть бути: невідповідність рішень загальних зборів нормам законодавства; порушення вимог закону та/або установчих документів під час скликання та проведення загальних зборів; позбавлення учасника (акціонера, члена) юридичної особи можливості взяти участь у загальних зборах. Зокрема, рішення загальних зборів юридичної особи можуть бути визнані недійсними в судовому порядку в разі недотримання процедури їх скликання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28.01.2020 у справі №924/641/17).

Права учасника (акціонера, члена) юридичної особи можуть бути визнані порушеними внаслідок недотримання вимог закону про скликання і проведення загальних зборів, якщо він не зміг взяти участь у загальних зборах, належним чином підготуватися до розгляду питань порядку денного, зареєструватися для участі у загальних зборах тощо. Неповідомлення учасника товариства про проведення загальних зборів в установленому законом та статутом порядку також порушує його права, зокрема право на участь у загальних зборах товариства та, відповідно, на участь в управлінні товариством, що може бути підставою для визнання рішень загальних зборів господарського товариства недійсними (постанова Верховного Суду від 17.02.2026 у справі №904/2806/24).

Разом із тим, як вбачається з обставин спору, позивач був обізнаний з проведенням оскаржуваних загальних зборів.

В той же час, позивач не зазначає про позбавлення його доступу до загальних зборів, неналежне повідомлення чи прийняття рішення, яке безпосередньо стосується його корпоративних прав. Прийняті на загальних зборах рішення є рішеннями поточної діяльності Товариства в межах статутних завдань.

Статтею 13 ЦК України встановлено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (положення частини 3 статті 13 визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду від 28.04.2021 №2-р(II)/2021).

Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Порушенням є такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке. Порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і, в залежності від встановленого, вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду.

Відповідно до сталої правової позиції, сформованої Верховним Судом, для визнання недійсним рішення загальних зборів товариства необхідно встановити факт порушення цим рішенням прав та законних інтересів учасника товариства. Якщо за результатами розгляду справи факт такого порушення не встановлено, господарський суд не має підстав для задоволення позову.

Передаючи справу на розгляд Великої палати Верховний Суд у постановах від 30.11.2022 та від 13.02.2023 у справі №909/1154/21 зазначив, що само по собі порушення вимог закону при проведенні загальних зборів не є безумовною підставою для визнання оспорюваних рішень загальних зборів недійсними, що для правильного вирішення спору необхідно дослідити дійсні підстави та мотиви звернення до суду учасника товариства через тривалий час після стверджуваного факту порушення його прав, необхідно дослідити наслідки ухвалення такого рішення, його реалізацію. Під час вирішення питання про недійсність рішень загальних зборів учасників товариства господарський суд повинен оцінити, як ці порушення вплинули на прийняття загальними зборами відповідного рішення та оцінити ефективність позовної вимоги, яка залежить від того чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача.

Так, на момент прийняття рішення Загальних зборів членів СТ "Заліське" від 25.09.2021, оформлених протоколом №1, рішення, прийняті на загальних зборах 20.08.2016 мали юридичну силу та носили обов`язковий характер як для відповідача, як юридичної особи, так і для членів садівничого товариства та третіх осіб. У діях органів управління СТ "Заліське", станом на 25.09.2021, відсутні ознаки порушень. До того ж, зважаючи на наявність кворуму оскаржуваних Загальних зборів членів СТ "Заліське", рішення яких оформлено протоколом №1 від 25.09.2021, відповідні загальні збори відображають волевиявлення членів відповідача не залежно від статусу осіб, які їх скликали.

Водночас, як зазначалось вище, позивачем не обґрунтовано та не доведено факту порушення оскаржуваним рішенням загальних зборів безпосередньо його прав та законних інтересів, як учасника товариства.

При цьому, слід зазначити, що рішенням Господарського суду Київської області від 04.07.2023 у справі №911/321/23 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до СТ "Заліське" про визнання недійсними рішень Загальних зборів членів СТ "Заліське", що відбулися 25.09.2021, оформлені протоколом №1.

Так, судом встановлено, що: Загальні збори садівничого товариства проведено за наявності кворуму кількість присутніх на зборах членів товариства становить 315 осіб; позивач був обізнаний про проведення загальних зборів 25.09.2021; останнім подано пропозиції до порядку денного, але своїм правом на участь у загальних зборах позивач не скористався; позивачем не наведено порушення спірним рішенням Загальних зборів СТ "Заліське" його права як члена такого Товариства на управління та відповідно необхідність відновлення такого права.

Зазначене рішення Господарського суду Київської області від 04.07.2023 у справі №911/321/23 переглядалося в апеляційному та касаційному порядку та залишено без змін.

Відповідно до частини 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з частиною 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини, від 25.07.2002, справа "Совтрансавто-Холдинг" проти України").

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц звернула увагу, що правова визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (рішення ЄСПЛ від 09.11.2004 у справі "Світлана Науменко проти України", заява №41984/98, §53).

Наразі саме на суди покладено значний обсяг відповідальності за дотримання принципу правової визначеності.

Крім того, в основі принципу юридичної визначеності, як одного з істотних елементів принципу верховенства права, лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. "вирішена справа"), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися.

Отже, забезпечення принципу res judicata є однією з найважливіших засад гарантування державою реалізації права людини на справедливий суд.

Принцип правової визначеності серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (пункт 61 рішення ЄСПЛ у справі "Брумареску проти Румунії" від 28.10.1999 (заява №28342/95). Базове тлумачення принципу res judicata вміщено в рішеннях ЄСПЛ від 09.11.2004 у справі "Науменко проти України" (заява №41984/98), від 19.02.2009 у справі "Христов проти України" (заява №24465/04), від 03.04.2008 у справі "Понамарьов проти України" (заява №3236/03), в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності.

Поняття "перегляд" охоплює не лише перегляд рішення суду нижчої інстанції судом вищої інстанції в межах однієї справи чи перегляд рішення за нововиявленими обставинами. У рішенні у справі "Центр "Украса" проти України" від 25.11.2021 (заява №2836/10) ЄСПЛ дійшов висновку, що судові рішення у провадженні №15/140 фактично нівелювали результати провадження №12/254, позбавивши його остаточне рішення юридичної сили та призвівши до порушення принципу юридичної визначеності (констатував порушення пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

У рішенні ЄСПЛ у справі "Д.Б. проти України" від 25.09.2025 (заява №36484/16) зазначено, що ситуація, коли факти, які вже були встановлені остаточним рішенням в одній справі, пізніше були відкинуті судами у новій справі між тими самими сторонами, є аналогічною ситуації, коли після відновлення провадження рішення, яке набрало законної сили та підлягало виконанню, було повністю скасовано. Така ситуація також може становити порушення принципу правової визначеності, що є порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, обставини щодо визнання недійсним рішення загальних зборів членів СТ "Заліське" від 25.09.2021, оформлених протоколом №1, вже були предметом судового розгляду у справі №911/321/23 і з цього питання на момент розгляду справи №911/2546/25 є остаточне та обов`язкове до виконання рішення суду.

З огляду на наведене, з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позову.

Доводи скаржника про прийняття місцевим господарським судом відзиву на позовну заяву, з порушенням норм процесуального права, відхиляються колегією суддів з огляду на те, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 12.11.2025, оскільки вони не спростовують обґрунтованого висновку суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 позову.

За приписами частин 1-3 статті 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Щодо ухвали Господарського суду Київської області від 02.12.2025 у справі №911/2546/25 колегія суддів зазначає таке.

Так, 25.11.2025, через систему "Електронний суд", після ухвалення оскаржуваного рішення, ОСОБА_1 подано заяву про відвід судді Карпечкіна Т.П. у справі №911/2546/25, у якій заявник посилається на пропуск строку на виготовлення повного тексту судового рішення, що на думку заявника свідчить про існування обставин, які викликають сумніви у неупередженості або об`єктивності судді.

З огляду на зміст статей 35, 40 ГПК України, такий процесуальний інститут, як відвід судді, пов`язаний з обставинами, за яких суддя не може розглядати справу, тобто спрямований на недопущення розгляду справи суддею, який викликає обґрунтовані сумніви в його неупередженості та безсторонності.

Відповідно до частини 3 статті 38 ГПК України відвід повинен бути вмотивованим і заявленим протягом десяти днів з дня отримання учасником справи ухвали про відкриття провадження у справі, але не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Після спливу вказаного строку заявляти відвід (самовідвід) дозволяється лише у виняткових випадках, коли про підставу відводу (самовідводу) заявнику не могло бути відомо до спливу вказаного строку, але не пізніше двох днів з дня, коли заявник дізнався про таку підставу.

Статтею 39 ГПК України визначено порядок вирішення заявленого відводу та передбачено, що питання про відвід судді вирішує суд, який розглядає справу.

Якщо суд доходить висновку про необґрунтованість заявленого відводу і заява про такий відвід надійшла до суду за три робочі дні (або раніше) до наступного засідання, вирішення питання про відвід здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 32 цього Кодексу. Такому судді не може бути заявлений відвід.

Якщо заява про відвід судді надійшла до суду пізніше ніж за три робочі дні до наступного засідання, така заява не підлягає передачі на розгляд іншому судді, а питання про відвід судді вирішується судом, що розглядає справу.

Як слушно зазначив місцевий господарський суд, заява про відвід подана 25.11.2025 після закінчення розгляду справи та проголошення судового рішення (скороченого) у судовому засіданні 12.11.2025. Обставини, на які посилається заявник, також пов`язані з періодом після ухвалення судового рішення у справі і не пов`язані з обставинами, які перешкоджали розгляду спору суддею у період до ухвалення рішення.

Заявник чітко не визначає, коли довідався про наведені у заяві про відвід обставини та не обґрунтовує дотримання дводенного терміну на заявлення відводу поза наведеними у абзаці 1 частини 3 статті 38 ГПК України строками.

Крім того, норма статті 39 ГПК України визначає порядок вирішення заявленого відводу та передбачає, що питання про відвід судді вирішує суд, який розглядає справу. При цьому, порядок розгляду відводу пов`язаний з термінами наступного судового засідання.

Однак, оскільки розгляд справи завершено і наступне судове засідання не призначається, порядок розгляду питання про відвід поза межами процедури розгляду справи не передбачено нормами ГПК України.

Право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (стаття 118 ГПК України).

Головною метою відводу є гарантування безсторонності суду, зокрема, щоб запобігти упередженості судді (суддів) під час розгляду справи, а мета самовідводу - запобігання будь-яким сумнівам щодо безсторонності судді.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) обґрунтованість підстав для надання висновку щодо безсторонності суду для мети пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має встановлюватися, згідно з:

- "об`єктивним критерієм", який передбачає, що встановлення наявності упередженості суду (суддів) має бути визначено окремо від поведінки судді, тобто має бути з`ясовано, чи існують очевидні факти, що можуть поставити під сумнів його безсторонність; вирішальною є саме наявність відповідних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які свідчать про обґрунтованість сумніву в неупередженості суду; позиція зацікавленої сторони є важливою, але не вирішальною;

- "суб`єктивним критерієм", який вимагає оцінки реальних дій, поведінки судді під час розгляду конкретної справи і тільки після встановлення фактів у поведінці судді, які можна кваліфікувати як прояв упередженості, можливо поставити під сумнів його безсторонність; особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів іншого.

Отже, щодо суб`єктивної складової безсторонності суду заявнику необхідно подати докази фактичної наявності упередженості судді для відводу його від справи, оскільки існує презумпція неупередженості судді. І тільки, якщо з`являються об`єктивні сумніви щодо цього, то для його відводу в ході об`єктивної перевірки має бути встановлена наявність певної особистої заінтересованості судді, або його прихильностей, уподобань стосовно однієї зі сторін у справі.

Заявник не навів обґрунтованих обставин, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді. При цьому, внутрішні емоційно-вольові відчуття та припущення заявника з того чи іншого питання, не є достатньою підставою для констатації факту наявності інших обставин, які викликають сумнів у неупередженості судді.

Також, відповідно до статті 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства, зокрема, подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, спрямованих на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.

Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи, має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що подання заявником завідомо безпідставного відводу, з порушенням змісту такого процесуального інституту, після закінчення розгляду справи, підпадає під визначення пункту 1 частини 2 статті 43 ГПК України і спрямоване на безпідставне перешкоджання набранню судовим рішенням законної сили, свідчить про емоційну реакцію позивача на результати розгляду позову ОСОБА_1 у справі №911/2546/25, містить ознаки тиску на суддю та створення додаткового підґрунтя для подальшого оскарження.

Відповідно до частини 3 статті 232 ГПК України розгляд справи по суті судом першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

За приписами частини 1 статті 240 ГПК України рішення суду (повне або скорочене) проголошується у судовому засіданні, яким завершується розгляд справи, публічно, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене) (частина 5 статті 240 ГПК України).

Згідно з частиною 1 статті 233 ГПК України суди ухвалюють рішення, постанови іменем України негайно після закінчення судового розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

За наведених обставини місцевий господарський суд правомірно визнав подання ОСОБА_1 заяви про відвід судді Карпечкіна Т.П. у справі №911/2546/25, після закінчення судового розгляду, зловживанням процесуальними правами та залишив подану заяву про відвід без розгляду.

Інші доводи апеляційної скарги взяті судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

При ухваленні даної постанови судом апеляційної інстанції надані вичерпні відповіді на доводи апелянта, з посиланням на норми права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі статтями 73, 74 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до частини 2 статті 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, виходячи із фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позову та залишенні без розгляду заяви позивача про відвід судді.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною 1 статті 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення Господарського суду Київської області від 12.11.2025 та ухвала Господарського суду Київської області від 02.12.2025 у справі №911/2546/25 ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Розподіл судових витрат

Оскільки апеляційний господарський суд за наслідками апеляційного провадження дійшов висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Київської області від 12.11.2025 та ухвалу Господарського суду Київської області від 02.12.2025 у справі №911/2546/25, а останній звільнений від сплати судового збору в силу вимог закону, то розподіл судових витрат за наслідками розгляду справи в суді апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Київської області від 12.11.2025 та ухвалу Господарського суду Київської області від 02.12.2025 у справі №911/2546/25 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 12.11.2025 у справі №911/2546/25 залишити без змін.

3. Ухвалу Господарського суду Київської області від 02.12.2025 у справі №911/2546/25 залишити без змін.

4. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на ОСОБА_1 .

5. Матеріали справи №911/2546/25 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений статтями 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано - 30.03.2026.

Головуючий суддя Л.Г. Сітайло

Судді С.І. Буравльов

В.В. Шапран