ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 рокум. ОдесаСправа № 916/3317/23
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Л.В. Поліщук,

суддів: К.В. Богатиря, С.В. Таран,

секретар судового засідання І.С. Мисько,

за участю представників сторін:

від позивача: Г.В. Глиняна

від відповідачів:

1)Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях: Т.В. Басюк

2)Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ»: О.М. Марченко

від третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів:

1)Державної казначейської служби України: А.В. Майстрова

2)Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська енергетична біржа»: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ», Державної казначейської служби України та Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях

на рішення Господарського суду Одеської області від 11.09.2024 (суддя Т.Г. Д`яченко, м.Одеса, повний текст складено та підписано 12.09.2024)

у справі №916/3317/23

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Тальберт»

до відповідачів:

1)Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях;

2)Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ»

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів:

1)Державної казначейської служби України;

2)Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська енергетична біржа»

про визнання недійсним результату електронного аукціону, визнання недійсним договору оренди та стягнення 19 878 669,40 грн,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог. Коротка історія справи

Товариство з обмеженою відповідальністю «Тальберт» звернулося до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях (надалі також Регіональне відділення), а також Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ», у якій просило:

-визнати недійсним результат електронного аукціону №LLЕ001-UA-244 про передачу в оренду через електронний аукціон такого майна: складський майданчик з будівлями та спорудами, площею 44 165 кв.м, за адресою: Одеська обл., м.Чорноморськ, вул.Центральна, 8Б, що пропонується для передачі в оренду в період воєнного стану та один рік після його припинення та скасування, і оформлений протоколом про результати електронного аукціону, що затверджений наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях №318 від 28.11.2022;

-визнати недійсним договір оренди №07 від 19.12.2022, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Тальберт», Державним підприємством Морський торговельний порт «Чорноморськ» та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях;

-стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Тальберт» 19 878 669,40 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що об`єкт оренди неможливо використовувати за цільовим призначенням, а Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях в оголошенні про проведення аукціону зазначено недостовірні дані.

На думку позивача, всупереч приписам статей 4, 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та пункту 26 Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання оренди державного та комунального майна» від 03.06.2020 №483 (далі Порядок передачі в оренду), Регіональним відділенням не дотримано принципу достовірного інформування про об`єкт оренди.

Крім того, одночасно з підписанням договору оренди акт приймання-передачі об`єкта позивачу надано не було, а такий акт було надіслано Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях на адресу електронної пошти позивача лише 16.03.2023, однак, встановивши обставини щодо стану об`єкта оренди, акт ним підписано не було.

Враховуючи викладені обставини, позивач вважав, що електронний аукціон №LLE001-UA-244 про передачу в оренду складського майданчика з будівлями та спорудами, площею 44 165 кв.м, за адресою: Одеська обл., м. Чорноморськ, вул. Центральна,8 Б, а також договір оренди №07 від 19.12.2022 мають бути визнані недійсними, а авансовий внесок в розмірі 14 400 001,20 грн та гарантійний внесок в розмірі 5 478 668,25 грн стягнуті на користь позивача.

Оскільки гарантійний та авансовий внески зараховані до Державного бюджету України, позивач вважав, що належним захистом прав позивача буде вимога про стягнення цих коштів з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 17.08.2023 прийнято позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Тальберт» до розгляду та відкрито провадження у справі №916/3317/23. Справу ухвалено розглядати за правилами загального позовного провадження. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: Державну казначейську службу України (надалі також Казначейство) і Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська енергетична біржа».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду Одеської області від 11.09.2024 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Тальберт» задоволено в повному обсязі. Визнано недійсним результат електронного аукціону №LLЕ001-UA-244 про передачу в оренду через електронний аукціон такого майна: складський майданчик з будівлями та спорудами, площею 44165 кв.м, за адресою: Одеська обл., м.Чорноморськ, вул. Центральна, 8Б, що пропонується для передачі в оренду в період воєнного стану та один рік після його припинення і скасування, оформлений протоколом про результати електронного аукціону, що затверджений наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях №318 від 28.11.2022. Визнано недійсним договір оренди №07 від 19.12.2022, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Тальберт», Державним підприємством «Морський торговельний порт «Чорноморськ» та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях. Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Тальберт» 19 878 669,40 грн. Стягнуто з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Тальберт» судові витрати: по сплаті судового збору у розмірі 153 116,02 грн; витрати, понесені у зв`язку із залученням спеціалістів, експертів для складання звіту спеціалістів-геологів №43753619-ГЛ-2212/2022-ЦІВ-00.01 у розмірі 750 000,00 грн та витрати за проведення експертного дослідження у справі у розмірі 25 809,84 грн. Стягнуто з Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Тальберт» судові витрати: по сплаті судового збору у розмірі 150 432,02 грн, витрати, понесені у зв`язку із залученням спеціалістів, експертів для складання звіту спеціалістів геологів №43753619-ГЛ-2212/2022-ЦІВ-00.01 у розмірі 750 000,00 грн та витрати за проведення експертного дослідження у справі у розмірі 25 809,84 грн.

Рішення суду мотивоване тим, що в порушення умов укладеного між сторонами договору та пункту 74 Порядку передачі в оренду, відповідачами не було забезпечено надання позивачу для підписання одночасно з договором оренди відповідного акта приймання-передачі майна, а отже, орендар не вступив у строкове платне користування майном.

Аналізуючи докази, що містяться в матеріалах справи, а саме, технічний звіт інженерно-геологічних вишукувань №43753616-ГЛ-2212/2022-ЦІВ-00.01, наданий позивачем, а також висновок призначеної судом судової земельно-технічної експертизи від 30.05.2024 №23-5900, встановлено неможливість використання об`єкта оренди за цільовим призначенням відповідно до умов договору оренди нерухомого майна у зв`язку із зсувними процесами, які відбуваються на об`єкті оренди та відносяться до геологічних процесів та явищ.

Проведений аукціон та укладений за результатами аукціону договір порушили права і законні інтереси позивача, як особи, яка очікувала отримання в оренду визначеного майна - складського майданчику з будівлями та спорудами, загальною площею 44 165,00 кв.м, за адресою: Одеська обл., м. Чорноморськ, вул. Центральна, 8-Б, яке, в свою чергу, як встановлено судом під час розгляду справи, наразі використовувати без здійснення комплексу заходів з інженерного захисту територій за цільовим призначенням відповідно до умов договору оренди №07 від 19.12.2022 не є можливим.

Рішення суду в частині стягнення грошових коштів обґрунтоване приписами статті 216 Цивільного кодексу України та мотивоване тим, що зважаючи на перерахування як гарантійного внеску, так і авансового внеску до Державного бюджету України, то стягнення грошових коштів у розмірі 19 878 669,40 грн повинно здійснюватися з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України, як суб`єкта, уповноваженого на казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Короткий зміст та обґрунтування вимог апеляційної скарги Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ»

Не погодившись з ухваленим рішенням суду, Державне підприємство «Морський торговельний порт «Чорноморськ» звернулося із апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просило скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 11.09.2024 у даній справі та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Мотивуючи апеляційну скаргу, апелянт, зокрема, зазначив, що положеннями пункту 74 Порядку передачі в оренду передбачено не лише умови, за яких переможець аукціону вважається таким, що не порушив вимоги цього пункту, а передбачає конкретний алгоритм дій переможця аукціону за наявності таких умов. А саме, у випадку якщо орендодавець не запросив переможця аукціону до підписання договору (акта приймання-передачі) у визначений ними час і місце або не забезпечив переможцю аукціону в інший спосіб можливість для підписання таких документів в установлений цим пунктом строк, то переможець аукціону повинен повідомити листом або електронною поштою оператору електронного майданчика та орендодавцю про неможливість підписання договору оренди та акту приймання-передачі через обставини, викладені у цьому пункті.

Разом із тим, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що матеріали справи не містять доказів наявності листа позивача або іншим чином інформування на електронну адресу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях або Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська енергетична біржа» про наявність обставин, які перешкоджають йому підписати акт приймання-передачі та прийняти в користування об`єкт оренди.

Крім того, на переконання заявника, висновки суду першої інстанції щодо направлення позивачу акту приймання-передачі для підписання лише 16.03.2023 повністю спростовуються доказами, які наявні в матеріалах справи та були повністю проігноровані судом першої інстанції.

Скаржник зауважив на тому, що з оголошення про передачу в оренду через аукціон нерухомого майна технічний стан об`єкта оренди є «задовільний», а не ідеальний. Тобто, згідно інформації, зазначеної в оголошенні, об`єкт оренди відповідає технічним вимогам, необхідним для його нормального використання у господарській діяльності, пов`язаної зі здійсненням орендарем навантажувально-розвантажувальних робіт в порту та тимчасового розміщення вантажу і транспорту, у тому числі технологічного, а зміст технічного стану об`єкту оренди передбачає наявність деяких незначних недоліків внаслідок його постійної експлуатації. Об`єкт оренди передавався в оренду у стані, повністю придатному за його використанням за його цільовим призначенням, з урахуванням фізичного зносу та постійної експлуатації в господарській діяльності підприємства.

Апелянт також висловив сумніви щодо висновків, викладених у технічному звіті та висновку експертів, про що також ним детально зазначалось у відзиві на позовну заяву вих.№684/06-23 від 01.09.2023 та запереченні на висновок експерта за вих.№ 519/06-23 від 19.07.2024.

Заявник звернув увагу суду, що позивач замовив проведення інженерно-геологічних вишукувань на об`єкті оренди з метою будівництва якогось об`єкта з класом наслідків СС2 середні наслідки. У той же час, об`єкт оренди складський майданчик з будівлями та спорудами з урахуванням місця її розташування територія у морському порту, використовується як розвантажувально-навантажувальна зона та територія тимчасового перебування транспорту, включаючи паркування, а також тимчасового розміщення вантажу. Ані в оголошенні про проведення аукціону, ані договором оренди не передбачено та не встановлено прав орендаря здійснювати будівництво на об`єкті оренди.

На момент підписання договору оренди (19.12.2022), отримання позивачем запрошення на підписання акту приймання-передачі та отримання позивачем підписаних примірників актів приймання-передачі (січень 2023 року) дослідження об`єкту оренди ще не було проведено, технічний звіт не було виготовлено, тобто не існували обставини, що давали позивачу підстави для сумнівів у технічному стані об`єкту оренди і надавали право позивачу ухилятись від підписання акту приймання-передачі.

Крім іншого, чинним законодавством та умовами договору встановлено, що навіть у разі якщо існують якісь обставини, які викликають сумнів в орендаря, то акт приймання-передачі майна все одно підписується, але із зазначенням таких обставин.

При цьому апелянт наголосив на тому, що умовами договору оренди, укладеного між сторонами у справі, врегульовано порядок дій позивача у випадку, якщо на його думку, інформація про об`єкт оренди не відповідає дійсності та врегульовано порядок повернення орендної плати за таких умов.

Під час проведення аукціону, визначення переможця аукціону та укладення договору оренди було дотримано всі вимоги чинного законодавства, позивача визначено переможцем та з ним укладено договір, який наразі є припиненим, отже, відсутні правові підстави для визнання результатів аукціону та договору недійсними. Протокол про результат аукціону №LLE001-UA-244, затверджений наказом Фонду від 28.11.2022 №318, та договір оренди є такими, що відповідають вимогам чинного законодавства та наразі є скасованим та припиненим відповідно.

Апелянт також не погодився з рішенням суду першої інстанції в частині повернення гарантійного та авансового внесків, сплачених позивачем, оскільки останні були сплачені на виконання вимог пунктів 57 та 108 Порядку передачі в оренду, тобто нормативно-правового акту, а не на виконання умов договору оренди. Наведене повністю виключає правову можливість застосування положень статті 216 Цивільного кодексу України (реституція) до спірних правовідносин.

Апелянт не погодився з висновком суду в частині розподілу судових витрат, а саме, стягнення з Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» 149 090,02 грн судового збору, оскільки фактично останнє є співвідповідачем лише по одній позовній вимозі визнання недійсним договору оренди, а отже, з нього може бути стягнуто лише суму сплаченого судового збору за вимогу немайнового характеру визнання договору оренди недійсним, що становить 1 342,00 грн.

Щодо витрат, пов`язаних із наданням технічного звіту, апелянт зазначив, що витрати на проведення інженерно-геологічних вишукувань та виготовлення технічного звіту у розмірі 1 500 000,00 грн є явно завищеними та неспівмірними із складністю роботи, її часом та обсягом, з огляду навіть на те, що ті самі спеціалісти інженери-геологи приймали участь у проведенні судової земельно-технічної експертизи у даній справі, вартість якої в 29 разів менша. Отже, за доводами скаржника, витрати позивача в розмірі 1 500 000,00 грн, пов`язані із проведенням інженерно-геологічних вишукувань, не є такими, що були дійсно необхідними та неминучими, а тому вони не підлягають відшкодуванню за рахунок Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ».

Короткий зміст та обґрунтування вимог апеляційної скарги Державної казначейської служби України

Державна казначейська служба України також не погодилась з рішенням суду першої інстанції та звернулась із апеляційною скаргою, у якій просила змінити рішення Господарського суду Одеської області від 11.09.2024 у справі №916/3317/23 в частині зменшення розміру суми до стягнення з Державного бюджету України та визначення належного способу стягнення коштів, виклавши пункти 1 та 4 його резолютивної частини у наступній редакції: « 1. Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Тальберт» - задовольнити частково; 4. Стягнути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Тальберт» (65098, м. Одеса, вул.Привозна,буд.1; ) кошти у розмірі 13 879 319 грн, які перераховані до Державного бюджету України згідно із платіжними дорученнями (інструкціями) від 06.02.2023 №97, №100 та від 24.03.2023 №293»; відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Тальберт» про стягнення з Державного бюджету України 5 999 350,40 грн; в іншій частині оскаржуване рішення залишити без змін.

За доводами Казначейства, рішення Господарського суду Одеської області від 11.09.2024 у даній справі в частині стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Тальберт» 19 878 669,40 грн є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з неправильним застосуванням норм матеріального права та підлягає скасуванню.

Апелянт зазначив, що Казначейство прав та інтересів позивача не порушувало та не вступало у правовідносини з ним, не має жодних фактичних даних (доказів), на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, та не оскаржує рішення Господарського суду Одеської області від 11.09.2024 у справі №916/3317/23 в частині визнання недійсними результатів електронного аукціону №LLE001- UA-244 та договору оренди від 19.12.2022 №07, натомість не погоджується із оскаржуваним рішенням в частині стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Тальберт» суми коштів, яка не була зарахована до бюджету, а саме, в розмірі 5 999 350,40 грн.

Оскаржуване рішення підлягає зміні в частині зменшення суми до стягнення з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Тальберт» та виключення неналежного способу стягнення коштів (виконання рішень) «через Державну казначейську службу України» (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6; ).

В якості підстави для зміни рішення скаржник зазначив те, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення про стягнення з Державного бюджету України 19 878 669,40 грн за відсутності доказів про зарахування таких коштів до бюджету, а також неправильно застосував положення пункту 80 Порядку передачі в оренду, зокрема, щодо порядку зарахування до Державного бюджету України авансового внеску та положення пунктів 16, 17, 19 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 та пунктів 3, 5 Порядку повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 №787, зокрема, щодо стягнення з Державного бюджету України коштів в сумі 5 999 350,40 грн, які не були до нього зараховані.

Апелянт звернув увагу на те, що з платіжного доручення від 21.11.2022 №15, долученого Товариством з обмеженою відповідальністю «Тальберт» до позовної заяви, вбачається, що кошти у вигляді гарантійного внеску в розмірі 5 478 668,25 грн сплачено останнім на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська енергетична біржа», при цьому доказів на підтвердження перерахування цих коштів до Державного бюджету України позивачем не надано.

Крім того, згідно платіжного доручення від 15.12.2022 №19, наданого позивачем до позовної заяви, авансовий внесок у розмірі 14 400 001,20 грн сплачено Товариством з обмеженою відповідальністю «Тальберт» на рахунки Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях, при цьому доказів на підтвердження перерахування цих коштів до Державного бюджету України позивачем також не надано.

Казначейство у своєму відзиві на позовну заяву на сторінках 4, 5 вказувало, що у разі задоволення позовних вимог у частині стягнення з Державного бюджету України авансового внеску на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Тальберт», повернути з Державного бюджету України можна лише 70% від суми авансового внеску, сплаченого позивачем.

На підтвердження вищезазначеного, Казначейством встановлено наявність платіжних доручень від 06.02.2023 №97 та №100 та платіжної інструкції від 24.03.2023 №293 (додаються) щодо зарахування коштів по Товариству з обмеженою відповідальністю «Тальберт» до Державного бюджету України, попередньо перерахованих на рахунок Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській, Миколаївській областях.

Відповідно до платіжного доручення від 06.02.2023 №97 кошти в сумі 8 400 000,70 грн було перераховано Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях до Державного бюджету України за кодом класифікації доходів бюджету 22080300 «Надходження від орендної плати за користування іншим державним майном».

Відповідно до платіжного доручення від 06.02.2023 №100 та платіжної інструкції від 24.03.2023 №293 кошти в сумах 650,00 грн та 5 478 668,25 грн було перераховано Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях до Державного бюджету України за кодом класифікації доходів бюджету 21082400 «Кошти гарантійного та реєстраційного внесків, що визначені Законом України «Про оренду державного та комунального майна», які підлягають перерахуванню оператором електронного майданчика до відповідного бюджету».

Отже, як зазначив апелянт, до Державного бюджету України зараховано 650,00 грн + 5 478 668,25 грн + 8 400 000,70 грн = 13 879 319,00 грн, але аж ніяк не 19 878 669,40 грн, про що помилково зазначив суд першої інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції проігнорував вищевказані доводи відповідача та третьої особи, у зв`язку з чим дійшов необґрунтованого висновку про стягнення з Державного бюджету України коштів, які до нього не були зараховані.

Крім того, апелянт стверджував, що спосіб стягнення коштів «через Казначейство» (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6; ) є помилковим та, на думку апелянта, являє собою порушення норм процесуального права, є необґрунтованим, незаконним та прийнятим без врахування висновків Верховного Суду, а тому підлягає зміні за результатами його апеляційного перегляду.

Також апелянт зазначив про неможливість виконання рішення про стягнення коштів, які не були зараховані до Державного бюджету України, оскільки до бюджету було зараховано кошти в сумі 13 879 319 грн.

Короткий зміст та обґрунтування вимог апеляційної скарги Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях

Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях також подало апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Одеської області від 11.09.2024 у даній справі, в якій, з урахуванням уточнень, просило оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити частково у задоволенні позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Тальберт» до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях, Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» про визнання недійсним результату електронного аукціону, визнання недійсним договору оренди та стягнення 5 478 668,20 грн.

Так, скаржник зазначив, що судом першої інстанції не було враховано висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного суду, а саме, постанову Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №910/23967/16, відповідно до яких у справах щодо стягнення коштів з Державного бюджету України резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

Крім того, на переконання заявника, хибним є посилання позивача та висновки суду першої інстанції щодо необхідності залучення до участі у справі Державної казначейської служби України з огляду на те, що на органи Казначейства покладено повноваження щодо безспірного списання коштів державного та місцевих бюджетів. Оскільки, відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №523/9076/16 та від 27.11.2019 у справі 242/4741/16, на органи Державної казначейської служби України покладено повноваження щодо безспірного списання коштів державного та місцевих бюджетів на підставі рішення суду, зазначене не свідчить, що такі органи мають бути відповідачами по кожній судовій справі, де однією з вимог є стягнення коштів з Державного бюджету.

Щодо визнання недійсним результатів електронного аукціону №LLЕ001-UA244 апелянт зазначив, що Регіональним відділенням в повному обсязі було дотримано порядку призначення та проведення електронного аукціону, а також в повному обсязі проінформовано учасників аукціону про об`єкт та умови оренди.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Тальберт» 22.11.2022 стало переможцем аукціону, лот №LLE001-UA-244, та отримало право оренди складського майданчику з будівлями та спорудами, інв. №3316, загальною площею 44 165,00 кв.м, за адресою: Одеська обл., м. Чорноморськ, вул. Центральна, 8-Б, що обліковується на балансі Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ». У зв`язку з порушенням позивачем - переможцем аукціону Порядку передачі в оренду, а саме непідписання у визначений термін акту приймання-передачі нерухомого майна, переможець був дискваліфікований, а аукціон - визнаний таким, що не відбувся.

Регіональне відділення зазначило, що в інформаційному оголошенні зазначено всі пункти, передбачені чинним законодавством, а посилання позивача на єдиний доказ - витяг зі звіту інженерно-геологічних вишукувань є неналежним та достовірним доказом. Так, після укладення договору оренди позивач безпідставно користувався нерухомим майном, відтягуючи підписання акту приймання-передачі майна, здійснював незрозумілі інженерні дослідження, тобто право користування на нерухоме майно не перейшло на позивача, тому заявлена позовна вимога не підлягає задоволенню, оскільки електронний аукціон був проведений у відповідності до вимог чинного законодавства.

У своїй скарзі апелянт також висловив заперечення щодо висновку експертів №23-5900 судової земельно-технічної експертизи від 30.05.2024 та зазначив, що з умов договору та цільового використання об`єкту оренди не вбачається право орендаря здійснювати на орендованій території будівництво нових об`єктів з класом наслідків СС2. Саме тому висновок, викладений у витязі, не може підтверджувати обставини щодо невідповідності інформації, викладеної в оголошенні про оренду майна та бути підставою для визнання аукціону та договору оренди недійсними. Позивач при прийнятті рішення про участь в аукціоні, при ознайомленні з оголошенням про проведення аукціону, проектом договору, був обізнаний про вид та призначення майна, що передавалось в оренду, отже, твердження позивача про неможливість використання об`єкту оренди за цільовим призначенням не відповідає дійсності.

Апелянт також заперечував щодо визнання недійсним договору оренди №07 від 19.12.2022, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Тальберт», Державним підприємством «Морський торговельний порт «Чорноморськ» та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях, оскільки саме позивач повідомив про неможливість підписати акт приймання-передачі, відмовився прийняти майно і по суті відмовився від його укладення. Причиною такої відмови було вказано те, що державне майно, яке було предметом аукціону, не відповідає зазначеним в інформаційному оголошенні положенням. Таким чином, фактично майно не переходило у користування позивача, тому протягом двох місяців позивач безпідставно користувався предметом оренди. Однак обраний позивачем спосіб захисту, а саме, визнання електронного аукціону та договору оренди недійсним, не є ефективним, таким, що спричинить потрібні результати та наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів позивача.

Позивачем не доведено належними, допустимими доказами наявність обставин, з якими закон пов`язує визнання оспорюваного договору оренди недійсним, а також того, що в момент вчинення правочину сторонами не додержано встановлених статтею 203 Цивільного кодексу України вимог, а також не доведено порушень законодавства при проведенні електронного аукціону №LLE001-UA-244.

Регіональне відділення повідомила, що 28.04.2023 листом №11-06-01700 від 01.05.2023 Регіональне відділення повторно звернулося до Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» щодо повернення частини авансового внеску Товариства з обмеженою відповідальністю «Тальберт» у сумі 6 000 000,50 грн. 01.05.2023 Регіональне відділення отримало відповідь від Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» №273/07.2-11 від 28.04.2023 (копія листа наявна в матеріалах справи). Таким чином, в матеріалах справи під час розгляду справи по суті були наявні листи, які підтверджували твердження Регіонального відділення, що авансовий внесок був розподілений наступним чином:

-70% до Державного бюджету - 8 400 000,70 грн за платіжним дорученням №97 від 06.02.2023 перераховано на рахунок сплати орендної плати до державного бюджету; 13.04.2023 - повернуто на рахунки Регіонального відділення;

-30% до балансоутримувача - 6 000 000,50 грн (в т.ч. 20% податку на додану вартість від загальної суми авансового внеску - 2 400 000,20 грн) за платіжним дорученням №98 від 06.02.2023 перераховано на рахунок сплати орендної плати балансоутримувачу. Сума авансового внеску не перебуває у Державному бюджеті України.

Позиція Державної казначейської служби України щодо апеляційної скарги Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях

Доводи відзиву повторюють вимоги і посилання, викладені Державною казначейською службою України в апеляційній скарзі. Крім того, Казначейство наполягало на задоволенні апеляційної скарги Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях.

Позиція позивача щодо апеляційних скарг

У відзиві на апеляційні скарги Товариство з обмеженою відповідальністю «Тальберт» зазначило про те, що висновки суду першої інстанції є правомірними та обґрунтованими, а доводи апеляційних скарг є безпідставними.

Зокрема, апелянт зазначив, що Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях не зазначено про наявність обставин, які були встановлені інженерами-геологами, що в розумінні викладених положень законодавства не відповідає принципу достовірного інформування про об`єкти оренди та, відповідно, суттєво вплинуло на результати електронного аукціону і призвело до порушення прав та інтересів позивача як переможця цього аукціону. Таким чином, враховуючи те, що обставини недотримання Регіональним відділенням принципу достовірного інформування про об`єкт оренди, та, як наслідок, порушення прав та інтересів позивача як переможця такого аукціону, підтверджується належними та допустимими доказами, то аукціон №LLE001-UA-244 про передачу в оренду складського майданчику з будівлями та спорудами, площею 44 165,00 кв.м, за адресою: Одеська обл., м.Чорноморськ, вул. Центральна, 8Б, а також укладений за результатом його проведення договір оренди №07 від 19.12.2022, рішенням суду першої інстанції обґрунтовано визнано недійсними.

Позивач також вказував, що управління наявними коштами Державного бюджету України, зокрема, безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду, входить до компетенції Державного казначейства України. Таким чином, оскільки гарантійний та авансовий внески зараховані до державного бюджету, належним захистом прав позивача буде вимога про стягнення цих коштів з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України.

Позивачем за результатами аукціону було сплачено суму 19 878 669,40 грн, з якої: 5 478 668,25 грн - Регіональним відділенням перераховано в бюджет; 8 400 000, 00 грн Регіональним відділенням перераховано в бюджет; 6 000 000,50 грн - перебуває на рахунку Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ», відкритому в Казначействі. Отже, на переконання позивача, всі кошти перебувають на бюджетних рахунках та підлягають стягненню із бюджету.

У зв`язку з тим, що результати аукціону, а також договір оренди підлягають визнанню недійсними, то в розумінні викладеного на користь позивача підлягає стягненню авансовий внесок в розмірі 14 400 001,20 грн та гарантійний внесок в розмірі 5 478 668,25 грн.

Короткий зміст постанов суду апеляційної інстанції

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.03.2025 рішення Господарського суду Одеської області від 11.09.2024 скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

Постанова аргументована тим, що вимога про визнання недійсним результату аукціону не є ефективним способом захисту у цій справі, оскільки рішення уповноваженої особи, оформлене відповідним протоколом, є таким, що вичерпало дію фактом його виконання (укладенням договору) і його оскарження не призведе до поновлення права.

Чинним законодавством та умовами договору встановлено, що навіть у разі якщо існують якісь обставини, які викликають сумнів у орендаря, то акт приймання-передачі майна все одно підписується, але із зазначенням таких обставин, що виключає обґрунтованість доводів стосовно непідписання позивачем акта.

Позивачем не доведено належними, допустимими доказами наявність обставин, з якими закон пов`язує визнання оспорюваного договору оренди недійсним, а також того, що в момент вчинення правочину сторонами не додержано встановлених статтею 203 Цивільного кодексу України вимог. Крім того, позивачем не доведено будь-яких порушень законодавства при проведенні електронного аукціону №LLE001-UA-244.

Враховуючи відсутність підстав для визнання недійсним договору оренди, суд зазначив про безпідставність застосування статті 1212 Цивільного кодексу України та стягнення коштів внаслідок визнання договору оренди недійсним.

Додатковою постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.04.2025 у справі № 916/3317/23 стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Тальберт»: на користь Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 364 257,64 грн; на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 105 057,62 грн; на користь Державної казначейської служби України судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 107 988,29 грн.

Короткий зміст постанови суду касаційної інстанції

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.08.2025 касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Тальберт» задоволено частково. Скасовано постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.03.2025 у справі №916/3317/23 в частині відмови у задоволенні вимог про визнання недійсним договору оренди від 19.12.2022 №07, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Тальберт», Державним підприємством Морський торговельний порт «Чорноморськ» та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях, і стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Тальберт» 19 878 669,40 грн, справу в цій частині передано на новий розгляд до Південно-західного апеляційного господарського суду. В решті постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.03.2025 у справі №916/3317/23 залишено без змін. Скасовано додаткову постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.04.2025 у справі №916/3317/23.

Касаційний суд у контексті підстав касаційного оскарження, які стосуються визнання недійсним договору оренди, зауважив, що під час розгляду спору у межах справи №916/3317/23 важливим було, з урахуванням доводів та вимог позивача, надати оцінку його твердженням про ненадання відповідачем усупереч частини п`ятої статті 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» достовірної інформації щодо об`єкта оренди і вплив вказаного на можливість використання об`єкта за призначенням згідно з договором. Зокрема, оцінюючи та інтерпретуючи мотиви позову, необхідно було надати юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам в межах доказів, які знаходяться в матеріалах справи. Водночас за наявності висновку судової земельно-технічної експертизи від 30.05.2024, яка безпосередньо проводилася задля встановлення обставин, які є ключовими для розгляду цієї справи та враховано судом першої інстанції, апеляційний господарський суд, не надавши їм всебічної оцінки, рішення суду першої інстанції скасував і відмовив у задоволенні позову.

За вказаних обставин, Верховний Суд зазначив, що є передчасною відмова у позові щодо визнання недійсним договору без надання оцінки зазначеній експертизі та юридичної кваліфікації спірним правовідносинам.

Щодо вимоги про стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Тальберт» коштів касаційний суд зазначив, що саме за результатами оцінки всіх наданих доказів, після встановлення чи є обґрунтованими позовні вимоги щодо визнання недійсним договору оренди, можливе розгляд вимоги про стягнення коштів, набутих без достатньої правової підстави

Стосовно вимоги про визнання недійсними результатів електронного аукціону, оформленого протоколом про результати електронного аукціону, Верховний Суд зазначив, що апеляційний господарський суд, відмовляючи у задоволенні позову в частині вимоги про визнання недійсним результату аукціону, дійшов правильного висновку, що така вимога не є ефективним способом захисту у цій справі, оскільки рішення уповноваженої особи, оформлене відповідним протоколом, є таким, що вичерпало дію фактом його виконання (укладенням договору) і його оскарження не призведе до поновлення права.

Оскільки постанова Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.03.2025 підлягає частковому скасуванню, а справа №916/3317/23 - передачі на новий розгляд, то додаткова постанова Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.04.2025 у справі № 916/3317/23 також підлягає скасуванню як похідна від первісного судового акта, що є його невід`ємною складовою.

Рух справи, заяви, клопотання, інші процесуальні дії в суді апеляційної інстанції під час нового розгляду справи

18.08.2025 матеріали справи №916/3317/23 надійшли до Південно-західного апеляційного господарського суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.08.2025 та протоколів передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 18.08.2025 для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі головуючого судді Л.В. Поліщук, суддів К.В. Богатиря, С.В. Таран.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.08.2025 справу №916/3317/23 прийнято до провадження колегією суддів у складі головуючого судді Л.В. Поліщук, суддів К.В. Богатиря, С.В. Таран. Призначено справу №916/3317/23 до нового розгляду в апеляційному проваджені на 30.09.2025 о 10:00 год.

У судовому засіданні 30.09.2025 протокольною ухвалою суду оголошено перерву до 04.11.2025 о 10:00 год.

З огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, ухвалою суду від 30.09.2025 вирішено розглянути апеляційні скарги Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ», Державної казначейської служби України та Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях на рішення Господарського суду Одеської області від 11.09.2024 у справі №916/3317/23 поза межами строку, встановленого у частині першій статті 273 Господарського процесуального кодексу України, у розумний строк. Цією ж ухвалою суду повідомлено Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська енергетична біржа» про дату, час та місце проведення наступного судового засідання.

У судовому засіданні 04.11.2025 протокольною ухвалою суду оголошено перерву до 16.12.2025 о 10:30 год.

Між тим, у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги, судове засідання у призначений день та час не відбулось, про що помічником судді складено відповідну довідку.

Ухвалою апеляційного суду від 17.12.2025 повідомлено учасників справи про те, що наступне судове засідання у справі №916/3317/23 відбудеться 03.02.2026 о 10:00 год.

У судовому засіданні 03.02.2026 протокольною ухвалою суду оголошено перерву до 16.03.2026 об 11:30 год.

У судовому засіданні 16.03.2026 оголошено перерву до 18.03.2026 о 12:30.

У судових засідання представники учасників справи надавали усні пояснення, відповідно до яких підтримали свої правові позиції у справі.

Третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська енергетична біржа» не скористалася своїм процесуальним правом щодо подання відзиву на апеляційні скарги, а також не реалізувала своє право участі у жодному судовому засіданні апеляційної інстанції, про дату, час та місце проведення яких була повідомлена належним чином.

Відповідно до статті 42 Господарського процесуального кодексу України участь у судових засіданнях учасників справи - це право, а не обов`язок, якщо інше не визначено законом.

Апеляційний суд вважає, що ним, в межах наданих йому повноважень, створені належні рівні умови учасникам для представлення своєї позиції, тоді як відповідно до частини дванадцятої статті 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Оскільки матеріали справи містять обсяг відомостей, достатній для розгляду апеляційних скарг, обов`язкова явка учасників справи в судове засідання апеляційної інстанції Південно-західним апеляційним господарським судом не визнавалась, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності в судовому засіданні представника третьої особи, належним чином повідомленої про дату, час та місце судового засідання.

За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши представників учасників справи, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційних скарг та відзивів на них, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційна інстанція встановила наступне.

Фактичні обставини справи

Наказом Регіонального відділення від 27.10.2022 №927 було затверджено оголошення про передачу в оренду через електронний аукціон державного нерухомого майна складського майданчика з будівлями та спорудами, загальною площею 44 165,00 кв.м, за адресою: Одеська обл., м.Чорноморськ, вул. Центральна, 8-Б, що обліковується на балансі Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ», а також наказано оприлюднити в електронній торговій системі оголошення про передачу на аукціоні об`єкта оренди, визначеного у пункті 1 цього наказу (додаток 1), та оприлюднити проект договору оренди (додаток 2).

У оголошенні про передачу в оренду через аукціон нерухомого майна відповідно до Переліку нерухомого державного майна, щодо якого прийнято рішення про передачу в оренду на аукціоні, зокрема, наведено такі відомості:

-назва аукціону: про передачу в оренду через аукціон такого майна: складський майданчик з будівлями та спорудами, площею 44 165,00 кв.м, за адресою: Одеська обл., м.Чорноморськ, вул. Центральна, 8Б, що пропонується для передачі в оренду в період воєнного стану та один рік після його припинення та скасування;

-повне найменування орендодавця: Регіональне відділення ФДМУ по Одеській та Миколаївській областях;

-повне найменування балансоутримувача: ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ»;

-назва об`єкта оренди: складський майданчик з будівлями та спорудами;

-тип переліку: перелік першого типу;

-міститься фотографічне зображення майна;

-місцезнаходження об`єкта: Одеська обл., м.Чорноморськ, вул. Центральна, 8Б;

-загальна площа об`єкта: 44 165,00 кв.м;

-корисна площа об`єкта: 44 165,00 кв.м;

-характеристика об`єкта оренди: об`єкт у морському порту;

-технічний стан об`єкта оренди: задовільний;

-цільове призначення об`єкта оренди: майно може бути використано за будь-яким цільовим призначенням;

-дата аукціону: 22.11.2022; час проведення аукціону встановлюється електронною торговою системою відповідно до вимог Порядку проведення електронних аукціонів;

-розмір гарантійного внеску: 5 478 668,25 грн;

-розмір реєстраційного внеску: 650,00 грн;

-проект договору: додається до оголошення про передачу нерухомого майна;

-час і місце проведення огляду об`єкта: робочий час за адресою: Одеська обл., м.Чорноморськ, вул. Центральна, 8Б.

21.11.2022 Товариством з обмеженою відповідальністю «Тальберт» для участі у вказаному аукціоні на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська енергетична біржа» (оператора, через електронний майданчик якого надано цінову пропозицію переможця аукціону) було здійснено оплату, а саме:

-реєстраційного внеску у сумі 650,00 грн згідно платіжного доручення №14 від 21.11.2022;

-гарантійного внеску у сумі 5 478 668,25 грн згідно платіжного доручення №15 від 21.11.2022.

За результатом проведеного аукціону переможцем визначено позивача, що підтверджується протоколом про результати електронного аукціону №LLЕОО1-UА-20221028-5З244 від 22.11.2022.

15.12.2022 позивачем було сплачено авансовий внесок у сумі 14 400 001,20 грн згідно платіжного доручення №19 від 15.12.2022.

Листом від 16.12.2002 №16/02 Товариство з обмеженою відповідальністю «Тальберт» повідомило Регіональне відділення про сплату авансового та забезпечувального депозиту та, як зазначено у цьому листі, надало оригінали відповідних платіжних доручень.

19.12.2022 за результатами аукціону між позивачем, як орендарем, Державним підприємством «Морський торговельний порт «Чорноморськ», як балансоутримувачем, та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях, як орендодавцем, укладено договір оренди, який зареєстрований за №07.

За умовами вказаного договору орендодавець та балансоутримувач передають, а орендар приймає у строкове платне користування майно, зазначене у пункті 4 Умов, вартість якого становить суму, визначену у пункті 6 Умов.

Пункт 4 Умов передбачає, зокрема, що об`єкт оренди та склад майна становить складський майданчик з будівлями та спорудами, загальною площею 44 165,00 кв.м, за адресою: Одеська обл., м. Чорноморськ, вул. Центральна, 8-Б, що обліковується на балансі Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ».

Відповідно до пункту 7.1. Умов майно може бути використане орендарем за будь-яким цільовим призначенням на розсуд орендаря.

Пунктом 2.1. договору визначено, що орендар вступає у строкове платне користування майном у день підписання акта приймання-передачі майна. Акт приймання-передачі підписується між орендарем та балансоутримувачем одночасно з підписанням цього договору.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, акт приймання-передачі майна позивачем підписано не було.

Положеннями пункту 3.5. договору передбачено, що в день укладення цього договору або до цієї дати орендар сплачує орендну плату за кількість місяців, зазначену у пункті 10 Умов (авансовий внесок з орендної плати), на підставі документів, визначених у пункті 3.6. цього договору.

Якщо цей договір укладено за результатами проведення аукціону, то підставою для сплати авансового внеску з орендної плати є протокол про результати електронного аукціону (пункт 3.6. договору).

Договір припиняється, якщо цей договір підписаний без одночасного підписання акта приймання-передачі майна. Договір вважається припиненим з цієї підстави на п`ятий робочий день після підписання цього договору, якщо станом на цей день акт приймання-передачі не підписаний через відмову орендаря, про що балансоутримувач повинен скласти акт та повідомити орендодавцю (підпункт 12.6.3. пункту 12.6. договору).

Листом від 03.01.2023 позивач надав на адресу Регіонального відділення копію договору добровільного страхування майна юридичних осіб №300151201.22 від 26.12.2022 та платіжного доручення №27 від 28.12.2022 щодо сплати страхових послуг.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, 22.12.2022 позивачем було здійснено інженерно-геологічні вишукування на об`єкті за адресою: Одеська область, м.Чорноморськ, вул. Центральна, 8-Б, та метою вишукувань було з`ясування інженерно-геологічних умов (включаючи рельєф, геоморфологію, геологічну будову, гідрогеологічні умови, геологічна процеси і явища), визначення стану і показників фізико-механічних властивостей ґрунтів, що складають ділянку вишукувань, а також оцінка стійкості схилу, та на підтвердження своїх доводів надано технічний звіт інженерно-геологічних вишукувань №43753616-ГЛ-2212/2022-ЦІВ-00.01.

За технічним звітом інженерно-геологічних вишукувань №43753616-ГЛ-2212/2022-ЦІВ-00.01, що був наданий позивачем, з`ясовано, зокрема, що за результатами виконаних досліджень на схилі встановлено, що ділянка знаходиться в складних інженерно-геологічних умовах, в межах ділянки методом ПІЕМПЗ виділена зона ймовірного тектонічного порушення. Зона простежується з південного сходу на північний захід. Напружено-деформований стан гірських порід в межах території досліджень неоднорідний як по площі, так і по розрізу, і має мозаїчну структуру.

Верхня частина розрізу гірських порід характеризується наступними особливостями: північно-східна частина ділянки, яка примикає до схилу, знаходиться в напруженому стані. Напружений стан гірських порід в межах цієї території обумовлений активністю тектонічного порушення північно-західного простягання та крутим схилом, ділянки території, що примикають до схилу, знаходяться в ослабленому стані і можуть зміститися по схилу за сприятливих умов, гірські породи центральної і південно-західної частини території досліджень мають фонові значення геодинамічної напруги.

Територія ділянки, яка має запас стійкості з урахуванням навантаження 10 т/кв.м, менше 1,3 має достатній запас стійкості без навантаження, і може використовуватись в якості розвантажувально-навантажувальної зони та території тимчасового перебування транспорту, включаючи паркування порожнього (розвантаженого) транспорту. Не допускається виконання тимчасового навантаження (паркування транспорту та ін.) на відстані ближче 15 м від північної межі території (вздовж бровки схилу).

У вказаному звіті, відповідно до розділу з висновками та рекомендаціями, зокрема, було встановлено, що враховуючи наданий замовником технічний паспорт території майбутнього будівництва, клас наслідків (відповідальності) споруд СС2 та дані розрахунків стійкості схилу, при використанні нормативного запасу стійкості можна зробити висновок про недоцільність використання близько 35-40% території майбутнього будівництва, без попереднього проектування та будівництва комплексу заходів з інженерного захисту території.

Крім того, у справі було призначено судову земельно-технічну експертизу.

За результатами експертного дослідження до суду було надано висновок експертів №23-5900 судової земельно-технічної експертизи від 30.05.2024, відповідно до якого на території складського майданчика з будівлями та спорудами, загальною площею 44 165,00 кв.м, за адресою: Одеська обл., м. Чорноморськ, вул. Центральна, 8-Б, відбуваються зсувні процеси, які відносяться до геологічних процесів та явищ, які перешкоджають використанню об`єкта оренди за цільовим призначенням відповідно до умов договору оренди №07 нерухомого майна, що належить до державної власності від 19.12.2022.

Також матеріалами справи підтверджується, що з 22.12.2022 по 20.03.2023 між Регіональним відділенням, Товариством з обмеженою відповідальністю «Тальберт» та Державним підприємством «Морський торговельний порт «Чорноморськ» велося неперервне листування з приводу підписання позивачем акта приймання-передачі нерухомого майна.

Зокрема, листом №17/07.2-13 від 10.01.2023 Державним підприємством «Морський торговельний порт «Чорноморськ» направлено на поштову адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «Тальберт» 3 (три) примірники акту приймання- передачі майна.

Також акт приймання-передачі майданчика позивачу було надіслано Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях листом від 16.03.2023 за вих.№11-06-00948 на адресу електронної пошти позивача.

Однак з огляду на встановлення обставин, зазначених вище, щодо стану об`єкта оренди, позивачем акт підписано не було.

Наказом від 21.03.2023 №280 Регіональне відділення прийняло рішення про припинення договору оренди від 19.12.2022 №07 на підставі пункту 12.6.3. договору (договір підписано без одночасного підписання акта приймання-передачі).

21.03.2023 аукціону присвоєно статус «аукціон не відбувся» та складено акт про дискваліфікацію позивача у зв`язку з непідписанням у визначений термін акту приймання-передачі нерухомого майна.

Позиція суду апеляційної інстанції

З урахуванням постанови Верховного Суду від 05.08.2025 у даній справі, якою постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.03.2025 в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним результату електронного аукціону №LLЕ001-UA-244 залишено без змін, а в іншій частині відмови у задоволенні позовних вимог скасовано і справу в цій частині передано на новий розгляд до Південно-західного апеляційного господарського суду, наразі предметом судового розгляду є питання наявності/відсутності правових підстав для:

-визнання недійсним договору оренди №07 від 19.12.2022, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Тальберт», Державним підприємством Морський торговельний порт «Чорноморськ» та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях, та

-стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Тальберт» 19 878 669,40 грн.

Здійснюючи апеляційний перегляд справи у скасованій частині, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Цивільний кодекс України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (стаття 202 Цивільного кодексу України).

Колегія суддів зазначає, що правочин є найбільш поширеним юридичним фактом сфери приватного права, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Правочин характеризується сукупністю ознак, що властиві йому та надають можливість відмежувати його від інших юридичних фактів.

Тобто, правочин - це вольові, правомірні дії, безпосередньо спрямовані на досягнення правового результату, а саме: на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є основною ознакою правочину як юридичного факту.

Положення статті 204 Цивільного кодексу України визначають презумпцію правомірності правочину та передбачають, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. До спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді, коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність), або якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Главою 3 розділу I книги 1 Цивільного кодексу України регулюється захист прав та інтересі осіб. Так, за змістом статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Реалізація права на захист цивільних прав здійснюється за допомогою способів захисту, якими є закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №925/1265/16). Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі №310/11024/15-ц, від 01.04.2020 у справі №610/1030/18).

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним (частина друга статті 16 Цивільного кодексу України).

Так, частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, згідно з якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За приписами частини третьої статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці, що, зокрема, підтверджується висновками, сформульованими в постановах Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №910/8357/18, від 17.06.2020 у справі №910/12712/19, від 20.01.2021 у справі №910/8992/19(910/20867/17), від 16.03.2021 у справі №910/3356/20, від 18.03.2021 у справі №916/325/20, від 27.07.2021 у справі №910/9177/20, від 21.09.2021 у справі №910/2920/20(910/14219/20).

Законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. Для такого визнання з огляду на приписи статті 5 Цивільного кодексу України суд має застосувати акт цивільного законодавства, чинний на момент укладення договору (такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №905/1227/17, від 13.07.2022 у справі №363/1834/17).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Вказані правила щодо оспорення правочину є загальними.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01.03.2023 у справі №522/22473/15-ц зазначила, що якщо на виконання оспорюваного правочину товариство сплатило кошти або передало інше майно, то задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не приводить до ефективного захисту права, бо таке задоволення само собою не є підставою для повернення коштів або іншого майна. У таких випадках позовна вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту, лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь товариства або про витребування майна з володіння відповідача (зокрема, на підставі частини першої статті 216, статті 387, частин першої, третьої статті 1212 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.

За змістом статті 767 Цивільного кодексу України наймодавець зобов`язаний передати наймачеві річ у комплекті і у стані, що відповідають умовам договору найму та її призначенню. Наймодавець зобов`язаний попередити наймача про особливі властивості та недоліки речі, які йому відомі і які можуть бути небезпечними для життя, здоров`я, майна наймача або інших осіб або призвести до пошкодження самої речі під час володіння та/або користування нею.

Правові, економічні та організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна, що перебуває в державній та комунальній власності, майна, що належить Автономній Республіці Крим, а також передачею права на експлуатацію такого майна; майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання майна, що перебуває в державній та комунальній власності, майна, що належить Автономній Республіці Крим, визначає Закон України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 №157-IX.

Стаття 1 вказаного Закону визначає, що оренда - речове право на майно, відповідно до якого орендодавець передає або зобов`язується передати орендарю майно у користування за плату на певний строк; аукціон - спосіб передачі в оренду державного та комунального майна особі, яка запропонувала найбільшу орендну плату, що проводиться в електронній формі.

Статтею 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачено етапність передачі в оренду державного та комунального майна, що включає: прийняття рішення щодо наміру передачі майна в оренду; внесення інформації про потенційний об`єкт оренди до ETC (електронна торгова система); прийняття рішення про включення потенційного об`єкта оренди до одного із переліків; опублікування інформації про потенційний об`єкт оренди, щодо якого прийнято рішення про включення до одного з переліків, в ETC; розміщення в ETC оголошення про передачу майна в оренду; проведення аукціону на право оренди майна або передача об`єкта в оренду без проведення аукціону, укладення та публікація в ETC договору оренди.

Відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» порядок передачі в оренду державного та комунального майна, включаючи особливості передачі його в оренду (далі - Порядок передачі майна в оренду) визначається Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері реалізації майна (майнових прав, інших активів) або прав на нього на конкурентних засадах у формі аукціонів, у тому числі електронних аукціонів, та здійснює контроль за її реалізацією.

Положеннями частини першої статті 13 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» визначено, зокрема, що об`єкти державної та комунальної власності передаються в оренду за результатами проведення аукціону виключно в ЕТС, у тому числі аукціону, предметом якого є право на продовження договору оренди об`єкта згідно із статтею 18 цього Закону. Порядок функціонування ЕТС, порядок та строки передачі майна в оренду, подання заяв на участь в аукціоні, проведення аукціонів, розмір, порядок та строки сплати, повернення гарантійних, реєстраційних внесків, плати за участь в аукціоні (винагороди оператора), порядок та строки підписання, опублікування протоколу та договору оренди за результатами аукціону визначаються Порядком передачі майна в оренду.

Порядок передачі в оренду державного та комунального майна, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 №483 (надалі Порядок передачі в оренду), визначає механізм передачі в оренду державного та комунального майна, включаючи особливості передачі його в оренду відповідно до положень Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Згідно із пунктом 62 Порядку електронний аукціон є процедурою визначення переможця електронного аукціону, в ході якої учасники мають можливість поетапного збільшення своїх цінових пропозицій протягом трьох раундів, що проводяться за однаковими правилами, визначеними цим Порядком. Оголосити електронний аукціон має право виключно орендодавець шляхом оприлюднення відповідного оголошення в електронній торговій системі. Для оголошення електронного аукціону орендодавець обирає об`єкт оренди з Переліку першого типу.

Водночас за приписами частини п`ятої статті 2 Закону України «Про оренду державного і комунального майна» оренда здійснюється, зокрема, на основі принципу повного, своєчасного, достовірного інформування про об`єкти оренди та порядок передачі їх в оренду.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.08.2025 у даній справі зауважив на тому, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29.09.2020 у справі №688/2908/16-ц зазначила, що відсутність договірних відносин між сторонами до моменту укладення договору не означає, що на переддоговірній стадії сторони не несуть жодних обов`язків по відношенню одна до одної. Добросовісність та розумність належать до фундаментальних засад цивільного права (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України). Отже, і на переддоговірній стадії сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності. Прояви таких обов`язків та недобросовісної чи нерозумної поведінки є численними і не можуть бути визначені у вичерпний спосіб. Зокрема, недобросовісну поведінку може становити необґрунтоване припинення переговорів, пропозиція нерозумних умов, які завідомо є неприйнятними для контрагента, вступ у переговори без серйозних намірів (зокрема з метою зірвати укладення договору з третьою особою, наприклад з конкурентом недобросовісної сторони переговорів), нерозкриття необхідної контрагенту інформації тощо.

Вимоги до змісту оголошення, порядку та строків його оприлюднення встановлюються Порядком передачі майна в оренду (частина друга статті 12 Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Зокрема, пунктами 26, 55 Порядку передачі в оренду визначено, що в оголошенні про передачу майна в оренду зазначаються інформація про об`єкт оренди (місцезнаходження об`єкта, загальна і корисна площа об`єкта; характеристика об`єкта оренди, технічний стан об`єкта) та інформація про те, що об`єкт може бути використаний переможцем аукціону за будь-яким цільовим призначенням або про цільове призначення об`єкта оренди у випадках неможливості використання об`єкта за будь-яким цільовим призначенням.

За обставинами цієї справи, у оголошенні про передачу в оренду через аукціон нерухомого майна, серед іншого, зазначено, що в оренду передається складський майданчик з будівлями та спорудами, за адресою: Одеська обл., м.Чорноморськ, вул. Центральна, 8Б, загальною площею 44 165,00 кв.м, корисною площею об`єкта: 44 165,00 кв.м, у задовільному технічному стані, і що майно може бути використано за будь-яким цільовим призначенням.

22.11.2022 Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях було проведено електронний аукціон №LLE001-UA-244 про передачу в оренду через аукціон складського майданчику з будівлями та спорудами, площею 44 165,00 кв.м, за адресою: Одеська обл., м. Чорноморськ, вул.Центральна,8Б, та за результатом проведеного аукціону переможцем визначено Товариство з обмеженою відповідальністю «Тальберт», що підтверджується протоколом про результати електронного аукціону №LLЕОО1-UА-20221028-5З244 від 22.11.2022.

19.12.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Тальберт», як орендарем, Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях, як орендодавцем, та Державним підприємством «Морський торговельний порт «Чорноморськ», як балансоутримувачем, було укладено договір оренди №07, за умовами якого орендодавець та балансоутримувач передають, а орендар приймає у строкове платне користування майно, зазначене у пункті 4 Умов.

У свою чергу, пункт 4 Умов передбачає, зокрема, що об`єкт оренди та склад майна становить складський майданчик з будівлями та спорудами, загальною площею 44 165,00 кв.м, за адресою: Одеська обл., м. Чорноморськ, вул. Центральна, 8-Б, що обліковується на балансі Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ».

Відповідно до пункту 7.1. Умов майно може бути використане орендарем за будь-яким цільовим призначенням на розсуд орендаря.

Позивач, звертаючись із позовом у цій справі, стверджує про те, що відповідач не надав йому достовірної інформації щодо об`єкта оренди, стан якого виявився таким, що зумовлює неможливість його використання.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.08.2025 у даній справі, направляючи справу на новий розгляд до апеляційного суду, вказав про те, що у контексті цієї справи володіння інформацією, яку позивач вважає суттєвою для дійсності правочину, необхідно розцінювати з точки зору внутрішньої волі особи, яка нею володіє та в залежності від цього розглядати можливі наслідки. Так, згідно статтями 229, 230 Цивільного кодексу України встановлено правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки або обману.

Верховний Суд неодноразово вказував, що Цивільний кодекс України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (стаття 202 Цивільного кодексу України). Правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасників правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки. У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети, породжуючи правовий наслідок; правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права (див. постанову Верховного Суду від 01.02.2024 у справі №916/411/23).

Правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки, визначає стаття 229 Цивільного кодексу України. Так, відповідно до цієї норми матеріального права, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

У постанові від 01.02.2024 у справі №916/411/23 Верховний Суд зазначив, що помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Крім того, оскільки в цьому випадку волевиявлення особи не відповідає її справжньому наміру, такий правочин визнається недійсним. Такі дії/або бездіяльність сторони правочину мають бути ненавмисними, інакше правочин вважатиметься таким, що вчинений під впливом обману. Також для визнання правочину недійсним, як укладеного під впливом помилки, необхідно щоб помилка мала істотне значення. Важливим є визначення видів помилок, що мають істотне значення, внаслідок чого допускається оспорювання правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей майна, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей майна, які значно знижують можливість його використання.

Згідно з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 29.11.2021 у справі № 927/656/20, правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним і у разі встановлення судом певних обставин може бути визнаний недійсним. Водночас при вирішенні такого спору необхідно враховувати, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. У разі якщо сторона спірного правочину була обізнана або не могла не бути обізнана стосовно обставин, щодо яких стверджує про наявність помилки, це виключає застосування норм статті 229 Цивільного кодексу України (див. також постанови Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №911/1171/18, від 04.06.2019 у справі №910/9070/18, від 03.10.2019 у справі №910/12959/18, від 07.07.2022 у справі №914/1967/19).

Позов ґрунтується на тому, що приймаючи участь в аукціоні з передачі в оренду складського майданчику з будівлями та спорудами, а також укладаючи з відповідачами договір оренди, Товариство з обмеженою відповідальністю «Тальберт», враховуючи те, що в оголошенні про проведення аукціону було зазначено, що технічний стан об`єкта оренди задовільний та відсутні будь-які обмеження у його використанні, мало намір після отримання складського майданчика з будівлями та спорудами, використовувати його для своєї господарської діяльності, розраховуючи на те, що майданчик призначений для відстою, паркування вантажних автомобілів (у тому числі завантажених), а також їх маневрування.

При цьому позивач послався на технічний звіт інженерно-геологічних вишукувань №43753616-ГЛ-2212/2022-ЦІВ-00.01.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За змістом статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1)письмовими, речовими і електронними доказами; 2)висновками експертів; 3) показання свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до приписів статей 76 78 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається із технічного звіту інженерно-геологічних вишукувань №43753616-ГЛ-2212/2022-ЦІВ-00.01, за результатами виконаних досліджень на схилі встановлено, що ділянка знаходиться в складних інженерно-геологічних умовах, в межах ділянки методом ПІЕМПЗ виділена зона ймовірного тектонічного порушення. Зона простежується з південного сходу на північний захід. Напружено-деформований стан гірських порід в межах території досліджень неоднорідний як по площі, так і по розрізу, і має мозаїчну структуру.

Територія ділянки, яка має запас стійкості з урахуванням навантаження 10 т/кв.м, менше 1,3 має достатній запас стійкості без навантаження, і може використовуватись в якості розвантажувально-навантажувальної зони та території тимчасового перебування транспорту, включаючи паркування порожнього (розвантаженого) транспорту. Не допускається виконання тимчасового навантаження (паркування транспорту та ін.) на відстані ближче 15 м від північної межі території (вздовж бровки схилу).

У вказаному звіті, відповідно до розділу з висновками та рекомендаціями, зокрема, було встановлено, що враховуючи наданий замовником технічний паспорт території майбутнього будівництва, клас наслідків (відповідальності) споруд СС2 та дані розрахунків стійкості схилу, при використанні нормативного запасу стійкості можна зробити висновок про недоцільність використання близько 35-40% території майбутнього будівництва, без попереднього проектування та будівництва комплексу заходів з інженерного захисту території.

Натомість з умов договору та цільового використання об`єкту оренди не вбачається право орендаря здійснювати на орендованій території будівництво нових об`єктів з класом наслідків СС2, з огляду на що технічний звіт інженерно-геологічних вишукувань №43753616-ГЛ-2212/2022-ЦІВ-00.01 не може підтверджувати обставини щодо невідповідності інформації, викладеної в оголошенні про оренду майна, та бути підставою для визнання договору оренди недійсним.

Разом з тим, під час розгляду цієї справи судом призначалась судова земельно-технічна експертиза.

За результатами експертного дослідження виготовлено висновок експертів №23-5900 судової земельно-технічної експертизи від 30.05.2024, відповідно до якого на території складського майданчика з будівлями та спорудами, загальною площею 44 165,00 кв.м, за адресою: Одеська обл., м. Чорноморськ, вул. Центральна, 8-Б, відбуваються зсувні процеси, які відносяться до геологічних процесів та явищ, які перешкоджають використанню об`єкта оренди за цільовим призначенням відповідно до умов договору оренди №07 нерухомого майна, що належить до державної власності від 19.12.2022.

Межі розповсюдження вказаних небезпечних процесів та межі земельної ділянки, на якій такі процеси відбуваються, які перешкоджають використанню об`єкта оренди складського майданчика з будівлями та спорудами, загальною площею 44 165,00 кв.м, за адресою: Одеська обл., м. Чорноморськ, вул. Центральна, 8-Б, за цільовим призначенням відповідно до договору оренди №07 нерухомого майна, що належить до державної власності від 19.12.2022, описано та зображено у графічному вигляді дослідницької частини висновку.

Зокрема, експертами встановлено, що майданчик може використовуватися лише частково. За умови експлуатації всієї території майданчика, з метою запобігання розвитку зсувних процесів, необхідно розробити та реалізувати комплекс заходів з інженерного захисту території.

Використовувати об`єкт оренди - складський майданчик з будівлями та спорудами, загальною площею 44 165,00 кв.м, за адресою: Одеська обл., м. Чорноморськ, вул. Центральна, 8-Б, без здійснення комплексу заходів з інженерного захисту територій, за цільовим призначенням відповідно до умов договору оренди №07 нерухомого майна, що належить до державної власності від 19.12.2022, неможливо.

Згідно з частинами першою, другою статті 98 Господарського процесуального кодексу України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 104 Господарського процесуального кодексу України).

Системний аналіз змісту вказаних норм процесуального законодавства свідчить, що висновок експерта є рівноцінним засобом доказування у справі, наряду з іншими письмовими, речовими і електронними доказами, а оцінка його, як доказу, здійснюється судом у сукупності з іншими залученими до справи доказами за загальним правилом статті 86 Господарського процесуального кодексу України.

Колегія суддів, дослідивши висновок експертів №23-5900 судової земельно-технічної експертизи від 30.05.2024, вважає, що вказаний висновок експертів є таким, що відповідає вимогам належності та допустимості доказів згідно із вимогами статей 76 - 78 Господарського процесуального кодексу України.

Доводи відповідачів про те, що фактичний огляд об`єкта дослідження відбувся 07.03.2024 з 14:00 год до 16:00 год, в ході якого експерти провели геодезичні роботи, пов`язані з вимірами площі земельної ділянки, та не проводили види робіт або вишукувань, які здійснюються під час інженерно-геологічних вишукувань (буріння, відібрання зразків ґрунту, зондування ґрунтів тощо), про що представниками Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» та Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях складено відповідний акт, копія якого наявна в матеріалах справи, колегія суддів відхиляє, оскільки такий акт складений в односторонньому порядку відповідачами, які є заінтересованими особами, що виключає прийняття цього акту в якості доказу непроведення експертами жодних інженерно-геологічних вишукувань.

Посилання порту на укладений з Приватним підприємством «Транс-Агро» договір оренди нерухомого, що належить до державної власності №233 від 15.05.2023, за умовами якого останньому передано складський майданчик з будівлями та спорудами, загальною площею 44 165,00 кв.м, розташований за адресою: Одеська область, м.Чорноморськ», вул. Центральна, 8-Б; акт приймання-передачі в оренду нерухомого майна, що належить до державної власності від 15.05.2023; акт огляду об`єкту державного нерухомого майна, який обліковується на балансі Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» та перебуває в оренді у Приватного підприємства «Транс-Агро» за договором оренди від 15.05.2023 №33 (реєстровий № 23/14-д/нд) №005 від 08.08.2024; лист Приватного підприємства «Транс-Агро» №01-05/08/24 від 05.08.2024, відповідно до якого дійсний орендар повідомив, що починаючи з моменту укладення договору оренди у 2023 році, він використовує у своїй господарській діяльності об`єкт оренди за його цільовим призначенням, а саме, для накопичення (зберігання) вантажів зернових, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вказані докази жодним чином не спростовують висновків судової земельно-технічної експертизи, проведеної в рамках цієї справи, про неможливість використання позивачем об`єкту оренди за цільовим призначенням відповідно до умов договору оренди №07 нерухомого майна, що належить до державної власності від 19.12.2022.

Отже, аналізуючи висновок експертів №23-5900 судової земельно-технічної експертизи від 30.05.2024, який отримано за результатами проведення експертного дослідження у даній справі, як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції встановлено, що на об`єкті оренди відбуваються зсувні процеси, які відносяться до геологічних процесів та явищ, які перешкоджають використанню об`єкта оренди за цільовим призначенням та без здійснення комплексу заходів з інженерного захисту територій використовувати об`єкт оренди за цільовим призначенням відповідно до умов договору оренди №07 нерухомого майна, що належить до державної власності від 19.12.2022, неможливо.

Вказані обставини, що були встановлені судом на підставі висновку експертів №23-5900 судової земельно-технічної експертизи від 30.05.2024, яка безпосередньо проводилася задля встановлення обставин, які є ключовими для розгляду цієї справи та враховано судом першої інстанції, не були спростовані відповідачами у справі жодними належними доказами.

Таким чином, встановлена у цій справі обставина неможливості використання позивачем орендованого майна за цільовим призначенням без здійснення комплексу заходів з інженерного захисту територій є істотною, оскільки позивач, приймаючи участь в аукціоні з передачі в оренду складського майданчику з будівлями та спорудами, а також укладаючи з відповідачами договір оренди, безумовно був вправі розраховувати на можливість використання всієї території складського майданчика, а не її частини, для своєї господарської діяльності.

Натомість існування зсувних процесів, які відносяться до геологічних процесів та явищ, перешкоджають використанню об`єкта оренди за цільовим призначенням та унеможливлюють використання у повній мірі позивачем орендованого майна без здійснення комплексу заходів з інженерного захисту територій.

Тобто, на момент укладення оспорюваного договору оренди відповідач помилився стосовно тих властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість її використання за цільовим призначенням, що вплинуло на його волевиявлення, адже товариство не укладало б оскаржуваний договір оренди, якби йому було відомо про існування зсувних процесів.

За встановлених обставин справи щодо фактичної неможливості використання позивачем орендованого майна у зв`язку з недотриманням відповідачами законодавства та ненаданням всієї необхідної інформації щодо об`єкта оренди, колегія суддів зазначає про наявність підстав для визнання недійсним договору оренди №07 від 19.12.2022 як такого, який вчинений під впливом помилки, оскільки, укладаючи договір за результатами аукціону, у позивача було сформоване помилкове уявлення про властивості майна, які були передані йому в оренду, відповідна помилка про властивості майна мала істотне значення і існувала на момент вчинення правочину, однак виявилась згодом.

Укладений за результатами аукціону договір порушив права і законні інтереси позивача як особи, яка очікувала отримання в оренду визначеного майна - складського майданчику з будівлями та спорудами, загальною площею 44 165,00 кв.м, за адресою: Одеська обл., м.Чорноморськ, вул. Центральна, 8-Б, яке, в свою чергу, наразі використовувати без здійснення комплексу заходів з інженерного захисту територій, за цільовим призначенням відповідно до умов договору оренди №07 від 19.12.2022, - не є можливим.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25.06.2025 у справі №761/382/21 звернула увагу на те, що згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») суд самостійно здійснює пошук і застосовує норми права для вирішення спору безвідносно до посилань сторін, але залежно від установлених обставин справи. Суд виявляє активну роль, самостійно надаючи юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам, обираючи та застосовуючи до них належні норми права після повного та всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній та резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати юридичну кваліфікацію відносинам сторін спору виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку юридичну норму слід застосувати для вирішення спору, виконує саме суд (близькі за змістом висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала в постановах від 15.06.2021 у справі №904/5726/19 (пункти 6.56-6.58), від 28.09.2022 у справі №483/448/20 (провадження № 14-206цс21, пункт 9.58)).

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для поновлення порушених прав та інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю «Тальберт» шляхом задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору оренди №07 від 19.12.2022, однак при цьому не надав юридичної кваліфікації спірним правовідносинам.

З урахуванням вказаного, рішення місцевого господарського суду в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсним оспорюваного договору оренди необхідно змінити з мотивів, викладених у даній постанові.

Щодо позовних вимог позивача, направлених на стягнення коштів, колегія суддів зазначає таке.

Як свідчать матеріали справи, Товариство з обмеженою відповідальністю «Тальберт» при проведенні аукціону та при укладенні договору оренди сплатило:

-гарантійний внесок у сумі 5 478 668,25 грн згідно платіжного доручення №15 від 21.11.2022;

-авансовий внесок у сумі 14 400 001,20 грн згідно платіжного доручення №19 від 15.12.2022.

Грошові кошти у загальній сумі 19 878 669,40 грн Товариство з обмеженою відповідальністю «Тальберт» просить стягнути на його користь з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України.

Щодо сплаченого позивачем гарантійного внеску колегія суддів зазначає, що згідно зі статтею 1 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» гарантійний внесок - сума коштів у розмірі, визначеному Порядком передачі майна в оренду, затвердженим Кабінетом Міністрів України, що вноситься потенційним орендарем об`єкта оренди для забезпечення виконання його зобов`язання щодо участі в аукціоні у вигляді грошових коштів на рахунок оператора електронного майданчика або у формі безвідкличної банківської гарантії у випадках, передбачених Порядком передачі майна в оренду, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Особа, яка має намір взяти участь в електронному аукціоні, сплачує реєстраційний та гарантійний внески для набуття статусу учасника (абзац 1 пункту 57 Порядку передачі майна в оренду).

Відповідно до частини десятої статті 13 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» після закінчення аукціону сплачений потенційними орендарями гарантійний внесок повертається потенційним орендарям, які не стали переможцями аукціону, протягом 10 робочих днів з дня затвердження протоколу аукціону орендодавцем, крім випадків, визначених Порядком передачі майна в оренду.

Пунктом 110 Порядку передачі майна в оренду визначено, що за наявності обставин, передбачених пунктом 74 або пунктом 97 цього Порядку, не пізніше ніж протягом десяти календарних днів з моменту отримання відповідного повідомлення від переможця електронного аукціону:

оператор електронного майданчика повертає переможцю сплачений ним гарантійний внесок;

орендодавець і органи Казначейства повертають переможцю електронного аукціону сплачені ним авансовий внесок орендної плати і забезпечувальний депозит.

У разі невиконання переможцем електронного аукціону однієї з вимог, передбачених пунктами 74, 97 цього Порядку, а також у випадках, передбачених пунктом 76 або 98 цього Порядку, сплачені гарантійний та реєстраційний внески не повертаються такому переможцю та перераховуються оператором електронного майданчика, через якого надано найвищу цінову пропозицію, на казначейський рахунок, зазначений орендодавцем в оголошенні, протягом п`яти робочих днів з дня настання подій, визначених пунктом 76 або 98 цього Порядку.

Отже, сплачений потенційним орендарем гарантійний внесок за своє суттю є платежем, який має на меті стимулювання переможця аукціону до належного виконання своїх зобов`язань у разі перемоги на аукціоні та укладення договору оренди. Такий внесок повертається лише тим потенційним орендарям, які не стали переможцями аукціону, тоді як у разі реалізації переможцем аукціону права на відмову від підписання протоколу аукціону або відмови переможця аукціону від укладення договору оренди, або невідповідності переможця електронного аукціону вимогам статті 4 Закону, або в інших випадках, передбачених частиною дев`ятою статті 13 Закону (неподання документів або відомостей, обов`язкове подання яких передбачено Законом, подання неправдивих відомостей про себе), або несплати авансового внеску та вартості невід`ємних поліпшень, правовим наслідком цих дій є неповернення відповідного внеску та перерахування його на казначейський рахунок, зазначений орендодавцем в оголошенні.

Приписами пункту 80 Порядку передачі майна в оренду унормовано, що до укладення договору оренди або в день підписання такого договору переможець електронного аукціону зобов`язаний сплатити на рахунок, зазначений орендодавцем, авансовий внесок у розмірах та порядку, що передбачені проектом договору оренди майна, опублікованим в оголошенні про передачу майна в оренду, а в разі проведення електронного аукціону на продовження договору оренди - також вартість невід`ємних поліпшень (у разі їх здійснення чинним орендарем згідно з пунктом 158 цього Порядку) у сумі, зазначеній в оголошенні про продовження договору оренди. Орендодавець зараховує авансовий внесок у рахунок майбутніх платежів орендаря з орендної плати та перераховує його відповідно до пропорцій, що визначені пунктами 132, 133 цього Порядку, - щодо державного майна. Аналогічні положення містить пункт 102 Порядку передачі майна в оренду.

Наслідки недійсності правочину врегульовано статтею 216 Цивільного кодексу України.

Так, за змістом абзацу 1 частини першої статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює для сторін тих прав та обов`язків, які зумовлені його вчиненням, а породжує лише передбачені законом наслідки, пов`язані з його недійсністю. Одним з таких наслідків є реституція. Вона спрямована на відновлення status quo ante у фактичному та правовому становищі сторін, яке існувало до вчинення недійсного правочину, шляхом нівелювання юридичного значення будь-яких дій, які сторони вчинили на виконання цього правочину. Тому кожна сторона зобов`язана повернути іншій у натурі все, що вона одержала на виконання недійсного правочину (абзац 2 частини першої статті 216 Цивільного кодексу України).

За недійсності правочину взаємне повернення сторонами одержаного за ним (двостороння реституція) є юридичним обов`язком, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину. Таке поновлення сторін у попередньому становищі може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за відповідним правочином, залишається в його сторони. У разі неможливості здійснити реституцію в натурі, зокрема тоді, коли одержане полягає в користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, сторони зобов`язані відшкодувати вартість того, що одержали, за цінами, які існують на момент відшкодування (абзац 2 частини першої статті 216 Цивільного кодексу України). Крім того, наслідком недійсності правочину є відшкодування за рахунок винної сторони другій стороні недійсного правочину або третій особі збитків і моральної шкоди, завданих у зв`язку із вчиненням недійсного правочину (частина друга статті 216 Цивільного кодексу України).

Отже, Цивільний кодекс України визначає такі загальні юридичні наслідки недійсності правочину: 1) основний - двостороння реституція - повернення сторін недійсного правочину до попереднього стану, тобто становища, яке існувало до його вчинення (абзац 2 частини першої статті 216 Цивільного кодексу України); 2) додатковий - відшкодування збитків і моральної шкоди винною стороною на користь другої сторони недійсного правочину та третьої особи, якщо їх завдано у зв`язку із вчиненням такого правочину (частина друга статті 216 цього Кодексу). Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою статті 216 Цивільного кодексу України, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів (частина третя статті 216 Цивільного кодексу України).

Реституція - це спеціальна форма відновлення становища, що існувало до порушення, сутність якої полягає в поверненні сторін правовідношення у стан, який передував вчиненню певної протиправної дії. Реституція може поставати як реституція володіння (повернення кожною із сторін недійсного правочину того, що така сторона за ним отримала) або ж як компенсаційна реституція відшкодування (в грошовій чи негрошовій формі) вартості одержаного у разі неможливості його повернення в натурі.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18.09.2024 у справі №918/1043/21 зауважила, що за недійсності правочину взаємне повернення сторонами одержаного за ним (двостороння реституція) є юридичним обов`язком, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину. Таке поновлення сторін у попередньому становищі може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за відповідним правочином, залишається в його сторони.

Крім того, аналіз положень статті 216 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що закріплене у ній правило застосовується виключно до сторін правочину.

З огляду на те, що договір підлягає визнанню недійсним, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для застосування частини першої статті 216 Цивільного кодексу України щодо повернення позивачу 5 478 668,25 грн гарантійного внеску та 14 400 001,20 грн авансового внеску.

Доводи відповідачів про відсутність підстав для повернення гарантійного внеску із посиланням на приписи Порядку передачі майна в оренду колегія суддів відхиляє, виходячи з того, що у даному випадку йдеться про встановлену судом недійсність правочину, що не може створювати жодних юридичних наслідків, крім пов`язаних з його недійсністю, зокрема, відновлення попереднього становища сторін. Недійсний правочин не може легітимізувати зобов`язання, що виникло на його підставі у період до визнання правочину недійсним та не було виконано стороною, а інша сторона не може посилатися на наслідки невиконання цього зобов`язання, передбачені для законного та дійсного правочину.

Колегією суддів з`ясовано, що позивачем було перераховано гарантійний внесок на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська енергетична біржа», авансовий внесок - на рахунок Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях, відкритий у Державній казначейській службі України. У призначеннях платежів міститься посилання на електронний аукціон, №LLЕ001-UA-244, переможцем якого стало Товариство з обмеженою відповідальністю «Тальберт».

Обставину перерахування Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях до Державного бюджету України сплачених позивачем коштів гарантійного внеску у сумі 5 478 668,25 грн та коштів авансового внеску у сумі 8 400 000,70 грн (що становить 70% від суми авансового внеску відповідно до приписів пункту 80 Порядку передачі в оренду) підтверджується як Регіональним відділенням, так і Державною казначейською службою України, яка у своїй апеляційній скарзі зазначила про те, що до Державного бюджету України зараховано: 650,00 грн (сума сплаченого позивачем реєстраційного внеску (яка, між тим, не є предметом спору у даній справі)) + 5 478 668,25 грн (сума сплаченого позивачем гарантійного внеску) + 8 400 000,70 грн (сума сплаченого позивачем авансового внеску) = 13 879 319,00 грн.

Щодо іншої частини авансового внеску у сумі 6 000 000,50 грн (що становить 30% від суми авансового внеску відповідно до приписів пункту 80 Порядку передачі в оренду) Регіональне відділення зазначає, що кошти у вказаній сумі були ним перераховані на рахунок сплати орендної плати балансоутримувачу, і що сума авансового внеску не перебуває у Державному бюджеті України.

Однак матеріали справи не містять жодних доказів, які б засвідчували знаходження коштів, перерахованих позивачем в межах проведення аукціону, а саме, 6 000 000,50 грн, поза межами казначейського рахунку, та зворотнього відповідачами жодними письмовими доказами доведено не було.

Крім того, зважаючи на перерахування позивачем як гарантійного внеску, так і авансового внеску до Державного бюджету України, то стягнення грошових коштів у розмірі 19 878 669,40 грн повинно здійснюватися з Державного бюджету України.

Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження» (далі - рішення суду), та особливості їх виконання.

За приписами частини першої статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).

Положеннями частини першої статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» унормовано, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Тальберт» 19 878 669,40 грн, сплачених ним гарантійного та авансового внесків.

Водночас слід зазначити, що відповідно до частин п`ятої та шостої статті 238 Господарського процесуального кодексу України у резолютивній частині рішення зазначаються: 1) висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної із заявлених вимог; 2) розподіл судових витрат; 3) строк і порядок набрання рішенням суду законної сили та його оскарження; 4) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків сторін (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України. Висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної із заявлених вимог не може залежати від настання або ненастання певних обставин (умовне рішення). У разі необхідності у резолютивній частині також вказується про: 1) порядок і строк виконання рішення; 2)надання відстрочки або розстрочки виконання рішення; 3) забезпечення виконання рішення; 4) повернення судового збору; 5) призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати, дата, час і місце його проведення; строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру, понесених нею судових витрат; 5-1) здійснення судового контролю, передбаченого частиною п`ятою статті 345-1 цього Кодексу; 6) дата складення повного судового рішення.

При цьому необхідності зазначення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, наведена вище норма не встановлює, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не в резолютивній частині рішення.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції слід змінити, виключивши з пункту 4 його резолютивної частини зазначення про те, що стягнення грошових коштів має відбуватися через Державну казначейську службу України.

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що 28.11.2024, тобто вже після ухвалення 11.09.2024 Господарським судом Одеської області рішення у даній справі, Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях згідно платіжної інструкції №02/10/2024№977 було повернуто Товариству з обмеженою відповідальністю «Тальберт» частину авансового внеску у сумі 8 400 000,70 грн, однак зазначена обставина не є підставою для закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, оскільки у тому разі, коли суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення, то встановлені апеляційним судом обставини припинення існування предмету спору, які (обставини) виникли вже після ухвалення рішення судом першої інстанції, не можуть бути підставою для скасування судового рішення згідно зі статтею 278 Господарського процесуального кодексу України та закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України (див. пункт 7.38. постанови Верховного Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 30.08.2024 у справі №916/3006/23).

Висновки суду апеляційної інстанції щодо апеляційного перегляду рішення Господарського суду Одеської області від 11.09.2024

У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах (правова позиція Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Відповідно до положень статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Пунктом 2 частини першої статті 275 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Згідно із частиною першою статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Вирішуючи спір в частині позовних вимог про визнання недійсним договору та стягнення грошових коштів суд першої інстанції дійшов загалом правильних висновків про задоволення позову, однак при цьому не надав юридичної кваліфікації спірним правовідносинам та помилково зазначив про те, що стягнення грошових коштів має відбуватися через Державну казначейську службу України.

За наведених обставин Південно-західний апеляційний господарський суд, користуючись наданими процесуальним законом повноваженнями, вважає за необхідне мотивувальну частину рішення Господарського суду Одеської області від 11.09.2024 в частині позовної вимоги про визнання недійсним договору оренди №07 від 19.12.2022 у даній справі змінити з мотивів, викладених у мотивувальній частині даної постанови, пункт 3 резолютивної частини рішення щодо вказаної позовної вимоги залишити без змін; в частині позовної вимоги про стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Тальберт» 19 878 669,40 грн рішення суду також слід змінити шляхом виключення з пункту 4 його резолютивної частини зазначення про те, що стягнення грошових коштів має відбуватися через Державну казначейську службу України. Крім того, в частині розподілу судових витрат рішення суду також підлягає зміні, про що буде нижче зазначено по тексту цієї постанови.

З огляду на висновок апеляційного суду про правильність висновків суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору та стягнення грошових коштів, апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Розподіл судового збору

Відповідно до частини першої статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частина третя статті 123 Господарського процесуального кодексу України унормовує, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно із частиною четвертою статті 127 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Частиною першою статті 129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина четверта статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина чотирнадцята статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Оскільки постановою Верховного Суду від 05.08.2025 у даній справі постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.03.2025 в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним результату електронного аукціону №LLЕ001-UA-244 залишено без змін, а в іншій частині відмови у задоволенні позовних вимог скасовано і справу в цій частині передано на новий розгляд до Південно-західного апеляційного господарського суду, а також скасовано додаткову постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.04.2025, якою здійснено розподіл судового збору, колегія суддів вважає за необхідне змінити розподіл судових витрат.

Позивачем при зверненні до суду з даним позовом заявлено три вимоги, а саме:

1)про визнання недійсним результату електронного аукціону (немайнова вимога);

2)про визнання недійсним договору оренди (немайнова вимога);

3)про стягнення з Державного бюджету України грошових коштів (майнова вимога).

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, колегія суддів враховує, що Державне підприємство «Морський торговельний порт «Чорноморськ» не є орендодавцем, який відповідно до Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та Порядку передачі в оренду державного так комунального майна є організатором аукціону та спеціально уповноваженим органом державної влади на прийняття рішення про затвердження результатів аукціону з передачі в оренду державного майна. Крім того, з огляду заявлення позовної вимоги про стягнення з Державного бюджету України грошових коштів, з Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» не підлягають стягненню гарантійний та авансовий внесок.

Тобто, фактично Державне підприємство «Морський торговельний порт «Чорноморськ» є співвідповідачем лише по одній позовній вимозі про визнання недійсним договору оренди, яка була задоволена судом, з огляду на що на останнє слід покласти 1/2 витрат позивача на сплату судового збору за подання позовної заяви про визнання недійсним договору, у тому числі витрат позивача на сплату судового збору за подання касаційної скарги в цій частині.

Приймаючи до уваги задоволення позовних вимог позивача про визнання недійсним договору та стягнення грошових коштів у повному обсязі, витрати позивача по сплаті судового збору за подання позовної заяви та за подання касаційної скарги в цих частинах слід покласти на Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях наступним чином: 1/2 витрат позивача на сплату судового збору за подання позовної заяви про визнання недійсним договору, у тому числі витрат позивача на сплату судового збору за подання касаційної скарги в цій частині; за подання позовної заяви про стягнення грошових коштів, у тому числі витрат позивача на сплату судового збору за подання касаційної скарги в цій частині, у повному обсязі.

Стосовно витрат, понесених за наданий позивачем технічний звіт інженерно-геологічних вишукувань №43753616-ГЛ-2212/2022-ЦІВ-00.01. у розмірі 1500000,00 грн та витрат за проведення експертного дослідження у даній справі у розмірі 51 619,68 грн, за результатами якого суду представлено висновок експертів №23-5900 судової земельно-технічної експертизи від 30.05.2024, апеляційний суд зазначає наступне.

Матеріали справи містять договір №ГЛ-2212/2022-ЦІВ на виконання інженерно-геологічних вишукувань від 22.12.2022, укладений між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Центр інженерних вишукувань», відповідно до якого підрядник за завданням замовника зобов`язується виконати інженерно-геологічні вишукування на об`єкті за адресою: Одеська обл., м.Чорноморськ, вул. Центральна, 8-Б, а замовник зобов`язується прийняти належним чином виконані роботи та оплатити їх в порядку та на умовах, визначених цим договором. Згідно із пунктом 2.1. договору №ГЛ-2212/2022-ЦІВ на виконання інженерно-геологічних вишукувань від 22.12.2022 загальна вартість робіт на момент укладання договору складає 1 500 000,00 грн.

Матеріали справи містять акт здачі-приймання виконаних робіт (наданих послуг) №41 від 22.03.2023 на суму 1 500 000,00 грн та платіжні інструкції від 22.12.2022 №23 на суму 750 000,00 грн та №42875 від 23.03.2023 на суму 750 000,00 грн.

Також відповідно до акту №23-5900 здачі приймання висновку експерта №23-5900, наданого Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз Міністерства юстиції України, вбачається, що загальна вартість проведеної експертизи становить 51 619,68 грн.

У постанові від 22.11.2023 у справі № 712/4126/22 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що висновок експерта може бути підготовлений як підставі ухвали суду про призначення експертизи, так і на замовлення учасника справи. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує не те, коли замовлено експертизу та отримано висновок експерта - до чи після звернення позивача до суду з позовом, а те, чи пов`язані безпосередньо ці витрати з розглядом справи. Отже, відшкодування витрат за проведення експертизи не обмежується випадком її призначення та проведення після відкриття провадження у справі. Відтак сторона, на користь якої ухвалено рішення, має право на відшкодування витрат за експертизу, проведену до подання позову, якщо такі витрати пов`язані з розглядом справи, зокрема якщо судом враховано відповідний висновок експерта як доказ.

Враховуючи, що у цій постанові апеляційний суд дійшов висновку, що технічний звіт інженерно-геологічних вишукувань №43753616-ГЛ-2212/2022-ЦІВ-00.01 не може підтверджувати обставини щодо невідповідності інформації, викладеної в оголошенні про оренду майна, та бути підставою для визнання договору оренди недійсним, тобто не враховано відповідний висновок як доказ, витрати щодо його складання у розмірі 1 500 000,00 грн покладаються на позивача.

Приймаючи до уваги, що позовну вимогу про визнання недійсним договору ухвалено на користь позивача та судом прийнято до уваги висновок експертів №23-5900 судової земельно-технічної експертизи від 30.05.2024, наданий до суду експертною установою за результатами проведення експертного дослідження, витрати позивача за проведення судової експертизи у розмірі 51 619,68 грн покладаються на відповідачів порівну.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним аукціону, витрати за її подання покладаються на позивача.

Беручи до уваги, що у задоволенні апеляційної скарги Державної казначейської служби України відмовлено, на останню покладаються витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 277, 281 - 284 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ», Державної казначейської служби України та Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях залишити без задоволення.

Викласти пункт перший резолютивної частини рішення Господарського суду Одеської області від 11.09.2024 у справі №916/3317/23 в наступній редакції: «Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Тальберт» задовольнити частково».

Рішення Господарського суду Одеської області від 11.09.2024 у справі №916/3317/23 в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору оренди №07 від 19.12.2022, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Тальберт», Державним підприємством «Морський торговельний порт «Чорноморськ» та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях змінити з мотивів, викладених у даній постанові; пункт 3 резолютивної частини рішення щодо вказаної позовної вимоги залишити без змін.

Рішення Господарського суду Одеської області від 11.09.2024 у справі №916/3317/23 в частині позовної вимоги про стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Тальберт» 19 878 669,40 грн змінити, виклавши пункт 4 резолютивної частини рішення у наступній редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Тальберт» (65098, м. Одеса, вул. Привозна, буд. 1; ) 19 878 669 (дев`ятнадцять мільйонів вісімсот сімдесят вісім тисяч шістсот шістдесят дев`ять) грн 40 коп».

В частині розподілу судових витрат рішення змінити, виклавши пункти 5, 6 резолютивної частини рішення Господарського суду Одеської області від 11.09.2024 у справі №916/3317/23 у наступній редакції:

« 5.Стягнути з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях (65048, м. Одеса, вул. Велика Арнаутська, 15; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Тальберт» (65098, м. Одеса, вул. Привозна, буд. 1; ) судові витрати: по сплаті судового збору у розмірі 299 522 (двісті дев`яносто дев`ять тисяч п`ятсот двадцять дві) грн 04 коп. та витрати за проведення експертного дослідження у справі у розмірі 25 809 (двадцять п`ять тисяч вісімсот дев`ять) грн 84 коп.

6.Стягнути з Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» (68001, Одеська обл., м. Чорноморськ, вул. Праці, буд. 6; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Тальберт» (65098, м.Одеса, вул. Привозна, буд. 1; ) судові витрати: по сплаті судового збору у розмірі 1342 (одна тисяча триста сорок дві) грн 00 коп. та витрати за проведення експертного дослідження у справі у розмірі 25 809 (двадцять п`ять тисяч вісімсот дев`ять) грн 84 коп».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Тальберт» (65098, м. Одеса, вул. Привозна, буд. 1; ) на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях (65048, м.Одеса, вул. Велика Арнаутська, 15; ) 1 610 (одна тисяча шістсот десять) грн 40 коп. витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Тальберт» (65098, м. Одеса, вул. Привозна, буд. 1; ) на користь Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» (68001, Одеська обл., м. Чорноморськ, вул.Праці, буд. 6; ) 1 610 (одна тисяча шістсот десять) грн 40 коп. витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Стягнути з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях (65048, м. Одеса, вул. Велика Арнаутська, 15; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Тальберт» (65098, м. Одеса, вул. Привозна, буд. 1; ) 479 235 (чотириста сімдесят дев`ять тисяч двісті тридцять п`ять) грн 26 коп. витрат по сплаті судового збору за подання касаційної скарги.

Стягнути з Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» (68001, Одеська обл., м. Чорноморськ, вул. Праці, буд. 6; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Тальберт» (65098, м.Одеса, вул. Привозна, буд. 1; ) 2 147 (дві тисячі сто сорок сім) грн 20 коп. витрат по сплаті судового збору за подання касаційної скарги.

Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідні накази із зазначенням всіх необхідних реквізитів.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені ст.ст.287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повну постанову складено 23.03.2026.

Головуючий суддя Л.В. Поліщук

Суддя К.В. Богатир

Суддя С.В. Таран