ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" лютого 2026 р. Справа№ 910/9836/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Корсака В.А.

суддів: Буравльова С.І.

Євсікова О.О.

за участю секретаря судового засідання: Замай А.О.,

за участю представників учасників справи:

від позивача: не з`явився

від відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Технокластер"

на рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2025

у справі №910/9836/25 (суддя Плотницька Н.Б.)

за позовом Інституту надтвердих матеріалів ім. В. М. Бакуля Національної академії наук України

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Технокластер"

про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

07.08.2025 Інститут надтвердих матеріалів ім. В. М. Бакуля Національної академії наук України звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Технокластер" про стягнення 319 142,43 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, в порушення норм чинного законодавства України та укладених між позивачем та відповідачем договору оренди нерухомого майна, що належить до майнового комплексу НАН України від 01.11.2019 № 7, договору на відшкодування витрат по сплаті податку на землю від 01.11.2019 № 88 та договору на компенсацію витрат за спожиту електроенергію та послуг з її розподілу від 01.04.2021 №56, належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання щодо своєчасної сплати орендних платежів, компенсації витрат за спожиту електроенергію та послуг з її розподілу, а також відшкодування витрат по сплаті податку за землю та експлуатаційних послуг, у зв`язку з чим в останнього виникла заборгованість на загальну суму 319 142,43 грн.

Матеріально-правовою підставою позову позивач обрав норми статей 525, 526, 626, 651, 629 ЦК України.

Короткий зміст заперечень відповідача

Відповідач з позовом не погодився, посилаючись на те, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження факту наявності та її розміру заборгованості. Акти здачі-приймання робіт між сторонами не підписувались, відсутні документи, що підтверджують користування майном. Сума заборгованості не узгоджена.

Короткий зміст судового рішення що оскаржується

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.11.2025 суд позов задовольнив повністю. Стягнув з Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство «Технокластерна» на користь Інституту надтвердих матеріалів ім. В.М. Бакуля Національної Академії Наук України 319 142,43 грн заборгованості та 4 787,14 грн витрат по сплаті судового збору.

Рішення, з посиланням на статті 525, 526, 610, 612, 759, 762 ЦК України, частиною 1 статті 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" мотивовано тим, що факт неналежного виконання відповідачем передбачено договором обов`язку з оплати орендних платежів, оплати податку на землю та оплати витрат на споживання електроенергії та послуги з її розподілу за спірний період не було спростовано відповідачем. Відповідачем не надано суду доказів оплати спірної заборгованості, вимоги позивача про стягнення з відповідача 319 142,43 грн (311 540,88 грн боргу з орендної плати + 1 336,91 грн боргу на компенсацію витрат за спожиту електроенергію + 6 264,64 грн боргу на відшкодування витрат по сплаті податку на землю) визнано обґрунтованими.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з цим рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судове прийнято з порушенням вимог матеріального та процесуального права.

А саме апелянт посилається на те, що:

- позивач не надав належних та допустимих доказів існування та розміру боргу;

- позивачем подані копії документів без зазначення посади та ПІБ підписанта, без печатки, тому не відповідають вимогам ДСТУ 4163-2003 та ст. 91 ГПК України, тобто є недопустимими доказами;

- позивач не надав копій самих договорів, що є предметом позову. Договір оренди №7 відсутній, а у Договорі №88 відсутні обов`язкові додатки (розрахунки за 2024-2025роки). Договір №56 також не підтверджений первинними документами. Отже, скаржник стверджує, що фактично в матеріалах є лише окремі додатки, не пов`язані між собою;

- рахунки-фактури не є первинними документами, не містять підписів обох сторін, не підтверджують факту надання послуг або передачі майна. Жодного акта приймання-передачі позивач не надав;

- сума заборгованості не підтверджена та суперечлива, а оскаржене рішення є передчасним, необґрунтованим, ухваленим з істотними порушеннями норм матеріального та процесуального права, оскільки відсутня оцінка доказів відповідача. У рішенні немає мотивів, чому прийнято саме докази позивача, не зазначено, чому відзив залишено поза увагою.

Правова позиція щодо апеляційної скарги позивача

Позивач з апеляційною скаргою не погодився та зазначив, що на його думку рішення є обґрунтованим та ухваленим в межах чинного законодавства.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.11.2025 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Корсак В.А., судді: Буравльов С.І., Євсіков О.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.12.2025 постановлено витребувати у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/9836/25та відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги до надходження матеріалів справи № 910/9836/25. Копію ухвали надіслано суду першої інстанції.

Після надходження матеріалів справи, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.12.2025 апеляційну скаргу залишено без руху на підставі ст. 260 ГПК України у зв`язку з відсутністю доказів сплати судового збору у розмірі 5 744, 56 грн.

19.12.2025 недоліки апеляційної скарги усунено.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Технокластер" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2025 у справі №910/9836/25. Закінчено проведення підготовчих дій. Повідомлено учасників справи про призначення апеляційної скарги до розгляду на 19.01.2026. Роз`яснено учасникам справи право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі до 12.01.2026 (включно). Встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв та клопотань в письмовій формі до 12.01.2026 (включно). Участь у судовому засіданні для учасників справи не визнано обов`язковою.

В судове засідання 19.01.2026 представники сторін не з`явились, про час, дату та місце судового засідання повідомлені належним чином в порядку ст. 120, 242 ГПК України. 09.01.2026 від представника позивача надійшло клопотання про розгляд скарги без його участі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.01.2026 повідомлено учасників справи про відкладення апеляційної скарги у справі №910/9836/25 на 16.02.2026. Доведено до відома учасників справи, що явка їх представників в судове засідання не є обов`язковою.

Явка представників учасників справи

В судове засідання 16.02.2026 представники сторін не з`явились, про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином в електронному кабінеті, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази.

09.01.2026 позивач подав заяву, в якій просить розглядати справу без його участі. Також зазначив, що оскаржене рішення вважає обґрунтованим. Відповідач про причини неявки суд не повідомив, про розгляд справи повідомлений належним чином у своєму електронному кабінеті.

За змістом ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції з метою дотримання прав сторін на судовий розгляд справи упродовж розумного строку, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, враховуючи те, що явка представників сторін обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком учасника справи, зважаючи на відсутність обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників сторін, які належним чином повідомлені про судовий розгляд справи в апеляційному порядку.

Межі перегляду справи судом апеляційної інстанції

Згідно зі ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов наступних висновків.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Суд першої інстанції, на підставі сукупності належних та допустимих доказів, визнав встановленими такі обставини.

01.11.2019 між Інститутом надтвердих матеріалів ім. В.М. Бакуля Національної академії наук України (орендодавець за договором, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Технокластер" (орендар за договором, відповідач у справі) укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності та знаходиться на балансі Інституту надтвердих матеріалів ім. В.М. Бакуля Національної академії наук України № 7 (далі - договір оренди), відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне майно розміщене за адресою: м. Київ, вул. Автозаводська, 2.

01.11.2019 між Інститутом надтвердих матеріалів ім. В.М.Бакуля НАН України (інститут за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Технокластер" (платник за договором) укладено договір на відшкодування витрат по сплаті податку на землю № 88 (далі - договір № 88), відповідно д умов якого платник приймає на себе зобов`язання відшкодувати інституту в повному обсязі витрати по сплаті податку на землю (за календарний рік рівними долями щомісячно) відповідно виробничих площ 734,40 кв. м в корпусі № 4, що перебувають у користуванні платника.

01.04.2021 між Інститутом надтвердих матеріалів ім. В.М.Бакуля НАН України (сторона-1) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Технокластер" (сторона-2) укладено договір № 56 на компенсацію витрат за спожиту електроенергію та послуг з її розподілу (далі - договір № 56), відповідно до умов якого сторона-1 для забезпечення споживання електричної енергії здійснює окрему закупівлю електричної енергії та послуг з розподілу електричної енергії, згідно процедур, визначених ЗУ "Про ринок електричної енергії" та відповідно, є стороною у договорах з постачальником електроенергії та постачальником послуг з розподілу електричної енергії. Сторона-2 є субспоживачем частини електроенергії, поставленої стороні-1, та відповідної частини послуг з розподілу цієї електроенергії, і зобов`язується компенсувати витрати на власне споживання електроенергії та послуги з її розподілу стороні-1 в порядку та на умовах цього договору.

Позивач у своєму позові посилається на те, що відповідач не виконав належним чином свої зобов`язання:

- щодо оплати орендної плати за період квітень 2024 року - травень 2025 року, станом на 01.01.2025 заборгованість складає - 311 540,88 грн;

- щодо відшкодування податку за землю за період грудень 2024 року - травень 2025 року заборгованість складає 6 264,64 грн;

- щодо компенсації витрат на власне споживання електроенергії та послуги з її розподілу за грудень 2024 року та березень 2025 року, заборгованість складає 1 336,91 грн.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права.

Так, відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до норм частини 1 та 2 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Згідно з частиною 3 статті 283 Господарського кодексу України об`єктом оренди можуть бути: державні та комунальні підприємства або їх структурні підрозділи як цілісні майнові комплекси, тобто господарські об`єкти із завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг), відокремленою земельною ділянкою, на якій розміщений об`єкт, та автономними інженерними комунікаціями і системою енергопостачання; нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення); інше окреме індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення, що належить суб`єктам господарювання.

Відповідно до частини 1 статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк

Статтею 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму; плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше

Частина 1 статті 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" встановлює для орендаря обов`язок за користування об`єктом оренди вносити орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України відповідно до яких зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Правова позиція суду апеляційної інстанції

За результатами апеляційного перегляду справи, колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції цілком обґрунтовано дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Щодо заборгованості по орендній платі

Відповідно до матеріалів справи, 01.11.2019 між Інститутом надтвердих матеріалів ім. В.М. Бакуля Національної академії наук України (орендодавець за договором, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Технокластер" (орендар за договором, відповідач у справі) укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності та знаходиться на балансі Інституту надтвердих матеріалів ім. В.М. Бакуля Національної академії наук України № 7 (далі - договір оренди), відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне майно розміщене за адресою м. Київ, вул. Автозаводська, 2.

Згідно з пунктом 1.2 договору оренди майно передається в оренду з метою використання під механічне оброблення металевих виробів КВЕД 25.62, виробництво батарей і акумуляторів КВЕД 27.20.

Відповідно до пункту 2.1. договору орендар вступає у строкове платне користування майном у день підписання сторонами акту приймання-передачі майна. Акт приймання-передачі підписується між орендарем і орендодавцем одночасно з підписанням цього договору.

У відповідності до пункту 3.1. договору оренди орендна плата за лютий 2022 року з урахуванням індексу інфляції, без податку на додану вартість та без урахування 50 % пільги на період карантину складає 27 665,20 грн. Нарахування податку на додану вартість на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному законодавством.

До складу орендної плати не входять витрати на утримання орендованого майна (комунальних послуг, послуг з управління об`єктом нерухомості, витрат на утримання прибудинкової території та місць загального користування, вартість послуг з ремонту і технічного обслуговування інженерного обладнання та внутрішньобудинкових мереж, ремонту будівлі, у тому числі: покрівлі, фасаду, вивіз сміття тощо), а також компенсація витрат орендодавця за користування земельною ділянкою. Орендар несе ці витрати на основі окремих договорів, укладених із орендодавцем та/або безпосередньо з постачальниками комунальних послуг в порядку, визначеному пунктом 6.5 цього договору.

Орендна плата за другий і кожний наступний місяці оренди визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.

Відповідно до пункту 3.3 договору оренди орендар сплачує орендну плату орендодавцю щомісяця до 15 числа, що настає за поточним місяцем оренди, - для орендарів, які отримали майно в оренду без аукціону.

Орендар сплачує орендну плату на підставі рахунків орендодавця. Орендодавець надсилає орендарю рахунок не пізніше ніж за п`ять робочих днів до дати платежу. Протягом п`яти робочих днів після закінчення поточного місяця оренди орендодавець передає орендарю акт виконаних робіт на надання орендних послуг разом із податковою накладною, за умови реєстрації орендаря платником податку на додану вартість (пункт 3.4 договору). (а.с.9-17)

Позивач, відповідно до умов договору виставив рахунки за спірний період (а.с. 40-40-53)

Матеріалами справи підтверджено оплати орендної плати за період квітень 2024 року - травень 2025 року, станом на 01.01.2025 заборгованість складає - 311 540,88 грн. Відповідач не надав доказів оплати заборгованості за спірний період. Розмір орендних платежів визначено позивачем у відповідності до укладеного між сторонами договору.

Щодо відшкодування податку за землю

01.11.2019 між Інститутом надтвердих матеріалів ім. В.М.Бакуля НАН України (інститут за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Технокластер" (платник за договором) укладено договір на відшкодування витрат по сплаті податку на землю № 88 (далі - договір № 88), відповідно д умов якого платник приймає на себе зобов`язання відшкодувати інституту в повному обсязі витрати по сплаті податку на землю (за календарний рік рівними долями щомісячно) відповідно виробничих площ 734,40 кв. м в корпусі № 4, що перебувають у користуванні платника.

Згідно пункту 2.2 договору 88 платник відшкодовує щомісячно, до 15 числа наступного місяця інституту у повному місяці суму податку за землю, обчислену пропорційно тій частині площі, що знаходиться у користуванні платника. (а.с. 18)

Відповідач не оптатив рахунки щодо компенсації податку на землю (а.с.34-39).

Матеріалами справи підтверджено, що за період грудень 2024 року - травень 2025 року заборгованість за відшкодування податку за землю складає 6 264,64 грн. Платіжних документів щодо оплати заборгованості відповідач не надав.

Отже, відповідач не підтвердив виконання ним договірних зобов`язань.

Щодо компенсації витрат на власне споживання електроенергії

01.04.2021 між Інститутом надтвердих матеріалів ім. В.М. Бакуля НАН України (сторона-1) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Технокластер" (сторона-2) укладено договір № 56 на компенсацію витрат за спожиту електроенергію та послуг з її розподілу (далі - договір № 56), відповідно до умов якого сторона-1 для забезпечення споживання електричної енергії здійснює окрему закупівлю електричної енергії та послуг з розподілу електричної енергії, згідно процедур, визначених ЗУ "Про ринок електричної енергії" та відповідно, є стороною у договорах з постачальником електроенергії та постачальником послуг з розподілу електричної енергії. Сторона-2 є субспоживачем частини електроенергії, поставленої стороні-1, та відповідної частини послуг з розподілу цієї електроенергії, і зобов`язується компенсувати витрати на власне споживання електроенергії та послуги з її розподілу стороні-1 в порядку та на умовах цього договору (а.с. 19-20).

Відповідачу виставлялися рахунки-фактури щодо оплати заборгованості. (а.с. 31-33)

Доказів оплати також відповідачем не надано. Відповідачем не спростовані доводи позивача про те, що за грудень 2024 року та березень 2025 року заборгованість щодо компенсації витрат на власне споживання електроенергії та послуги з її розподілу складає - 1336,91 грн.

Щодо доводів апелянта про неналежність та недопустимість поданих позивачем доказів, колегія зазначає, що подані позивачем копії догорів та рахунків-фактури колегія відхиляє, адже подані позивачем копії письмових доказів належним чином ним завірені.

Відсутність у справі актів приймання- передачі не звільняє відповідача від договірних зобов`язань. Усі доводи відповідача мають формальних характер та не спростовують висновків суду першої інстанції. Колегія також звертає увагу на те, що заперечуючи проти позову у повному обсязі відповідач не надав повного контррозрахунку по всіх перелічених договорах. Відповідач не надав відповіді на претензію позивача. Копія претензії від 27.06.2025 додана відповідачем до його відзиву на позов, що свідчить про те, що він її отримав. (а.с.8, 62-66, 68).

Також не є підставою для відмови у позові відсутність акту звіряння розрахунків, на що послався апелянт у своєму відзиві на апеляційну скаргу (а.с. 64 на звороті).

Сторонами договору такий акт не визначається як єдина підстава для проведення розрахунків. Посилаючись на відсутність такого акту апелянт не надав до матеріалів справи доказів того, що він пропонував провести звірку взаєморозрахунків.

Відповідно до частин 1, 3 та 4 статті 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Щодо доводів апелянта про те, що оскаржене рішення не достатньо мотивоване, а його відзив залишено поза увагою, колегія зазначає, що суд першої інстанції достатньою мірою мотивував своє рішення. Формальні недоліки, на які посилається апелянт, не є підставою для його зміни або скасування.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно до статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Нормою ст. 276 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржене судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами апеляційного перегляду справи колегія суддів встановила, що оскаржене рішення суду першої інстанції ухвалено у відповідності до вимог чинного законодавства, при повному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, підстави для його зміни чи скасування в розумінні приписів статті 277 ГПК України відсутні. Натомість викладені в апеляційні скарзі доводи не спростовують вірних висновків суду першої інстанції, а тому в її задоволенні слід відмовити.

Судові витрати

Згідно вимог статті 129 ГПК України, у зв`язку із відмовою у задоволенні апеляційної скарги судові витрати покладаються на апелянта.

Керуючись Главою 1 Розділу IV Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2025 у справі №910/9836/25 залишити без змін.

Матеріали справи повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано, - 24.03.2026.

Головуючий суддя В.А. Корсак

Судді С.І. Буравльов

О.О. Євсіков