ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" лютого 2026 р. Справа№ 910/4726/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Тищенко А.І.

Мальченко А.О.

при секретарі судового засідання Кузьменко А.М.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 02.02.2026

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіаремонтне підприємство «УРАРП» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.08.2025 (повне рішення складено та підписано 28.08.2025 року)

у справі №910/4726/25 (суддя Ломака В.С.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 5»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіаремонтне підприємство «Урарп»

про стягнення 83 994,54 грн.

та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіаремонтне підприємство «Урарп»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 5»

про визнання договору таким, що припинив свою дію,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю "Рада 5" (далі - позивач, Товариство) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіаремонтне підприємство "Урарп" (далі - відповідач, Підприємство) грошових коштів у загальному розмірі 83 994,54 грн., з яких: 76 663,05 грн. - заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з 01.06.2024 року по 31.03.2025 року, 7 331,49 грн. - інфляційні втрати.

В обґрунтування пред`явлених вимог Товариство вказувало на те, що відповідач, як власник квартири № 87 у будинку 13 по вулиці Старонаводницькій у місті Києві, не виконав своїх зобов`язань за договором від 08.02.2021 року № УЖ/Р5-1/08/02/21 про надання житлово-комунальних послуг, у зв`язку з чим за останнім виник борг у розмірі 76 663,05 грн. із відшкодування комунальних витрат, а також виникли підстави для нарахування компенсаційних виплат.

Підприємством подано зустрічний позов, в якому останнє просило визнати укладений між сторонами 08.02.2021 року договір № УЖ/Р5-1/08/02/21 про надання житлово-комунальних послуг (далі - Договір) таким, що припинив свою дію 08.02.2024 року, у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено.

Ухвалою суду прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву Підприємства, об`єднано її в одне провадження з первісним позовом у справі № 910/4726/25.

У відзиві на зустрічну позовну заяву Товариство заперечило проти задоволення вимог Підприємства з огляду на те, що умовами Договору не передбачено можливості звільнення власника від обов`язку оплачувати послуги залежно від неналежного стану квартири (відсутності ремонту, неможливості проживати в ній тощо), а також від наявності судових спорів або арешту цього майна. Разом із тим, доводи Підприємства щодо порушення Товариством умов Договору не заслуговують на увагу, оскільки Підприємством не було подано доказів ненадання або надання не в повному обсязі (чи перерви в наданні) послуг, зокрема не надано актів-претензій, складених відповідно до Порядку проведення перевірки відповідності якості послуг з управління багатоквартирним будинком, затвердженого постановою КМУ від 27.12.2018 року № 1145. Більше того, оскільки за місяць до закінчення строку дії Договору, тобто до 08.01.2024 року, жодна із його сторін письмово на заявила про його розірвання, строк дії наведеного правочину вважається продовженим на наступний трирічний термін - до 08.02.2027 року.

Від Підприємства надійшла відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, в якій останнє зазначило, що долученими до матеріалів справи доказами достовірно підтверджено факт накладення Печерським районним судом міста Києва арешту на належну Підприємству квартиру після укладення сторонами спірного Договору, а отже на час підписання цього правочину Підприємство не знало та не могло знати, що на квартиру в майбутньому буде накладено арешт. Разом із тим, технічний стан квартири не дозволяє користуватися нею за призначенням, а здійснення ремонту в квартирі неможливе в силу накладеного судом обтяження (арешту), метою якого є збереження цього майна.

Підприємство також вказало, що воно двічі письмово повідомляло свою позицію щодо відсутності потреби в послугах Товариства та здійснило волевиявлення щодо припинення дії спірного Договору. Враховуючи наведені обставини, посилання Товариства на його неналежне повідомлення про припинення дії спірного Договору, не відповідає дійсності та спростовується наявними в матеріалах справи доказами.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.08.2025 у справі №910/4726/25 первісний позов задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіаремонтне підприємство «Урарп» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 5» 76 663 грн. 05 коп. заборгованості, 3 594 грн. 18 коп. інфляційних втрат, 2 314 грн. 62 коп. витрат по сплаті судового збору, а також 6 688 грн. 54 коп. витрат на оплату професійної правничої допомоги.

У задоволенні решти вимог первісного позову відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Задовольняючи первісний позов частково, суд виходив з доведеності та обґрунтованості розміру основної заборгованості, одночасно зі стягненням інфляційних втрат за власним розрахунком, з урахуванням помилкового розрахунку позивача.

Відмовляючи в задоволенні первісного позову, суд виходив з того, що звертаючись до суду з вимогою щодо визнання Договору таким, що припинив свою дію 08.02.2024 року, Підприємство прагне підтвердження судом припинення прав Товариства на стягнення з нього оплати за комунальні послуги за Договором. Водночас відповідно до абзацу 2 частини другої статті 20 Господарського кодексу України у цьому разі належним способом захисту є визнання відсутності права такої особи. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач за первісним позовом 15.09.2025 (документ сформований в системі «Електронний суд» 12.09.2025) звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити.

Апелянт вважає ухвалене рішення таким, що прийняте внаслідок невірного застосування норми матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Доводи відповідача за первісним позовом, викладені в апеляційній скарзі, зводяться до наступного.

Позивачем за первісним позовом не доведено належними та допустимими доказами суму основного боргу, оскільки обґрунтовує свої позовні вимоги документами, які не відповідають періоду стягнення, а отже не є належними доказами обставин, на які посилається позивач за первісним позовом.

Подані до первісного позову документи не відповідають вимогам, які ставляться до первинних документів, акти приймання передачі товарної продукції ТОВ «Київські енергетичні послуги» не підписані позивачем, акти приймання виконаних робіт, підписаних між позивачем та ОТ СРНУ-7 не містять дати їх підписання.

Розрахунок розподілу загальної вартості капітального ремонту насосу ліфту, вартість 14 779,42 грн, між власниками квартир не надано, в матеріалах справи він відсутній, через що встановити обґрунтованість нарахування суми вартості ремонту 677,25 грн для апелянта, на його думку, не виявляється за можливе.

Апелянт вражає, що за відсутності доказів надання позивачем житлово-комунальних послуг, визнання вказаних обставин не ґрунтується на законі та суперечить матеріалам справи.

Скаржник не погоджується з висновками суду про відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження невиконання чи неналежного виконання Товариством умов договору.

Вважає, що встановлення судом порушень у вигляді безпідставного застосування завищених тарифів (для нежитлових приміщень), неправомірне нарахування заборгованості за послуги вивезення побутових відходів, безпідставного нарахування витрат на капітальний ремонт насосу, неправильний розрахунок інфляційних втрат, 3% річних та пені, підтверджують, що позивачем порушено умови п.3.1.5 та 3.4.2 спірного договору в частині надання відповідачу інформації щодо складу та структури здійснених нарахувань вартості комунальних послуг.

Апелянт посилається також на те, що висновки, викладені у рішенні суду не відповідають обставинам справи, оскільки позовні вимоги ТОВ «Авіаремонтне підприємство «УРАРП» не суперечать вимогам чинного законодавства та є ефективними, оскільки: з одного боку встановлюють відсутність у сторін прав та обов`язків за Спірним договором на майбутнє, а з іншого боку припиняють господарські правовідносини між ТОВ «Авіаремонтне підприємство «УРАРП» та ТОВ «РАДА 5», позбавляючи останнього можливості посилатись на Спірний договір після закінчення строку його дії.

Вважає висновок суду про те, що вимога ТОВ "Авіаремонтне підприємство "УРАРП" про визнання договору таким, що припинив свою дію, не є належним способом захисту прав і законних інтересів, та є підставою для відмови у позові, не грунтується на законі та є помилковим.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 15.09.2025 апеляційну скаргу відповідача за первісним позовом передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Тищенко А.І., Мальченко А.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.10.2025 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/4726/25.

Відкладено розгляд питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду апеляційної скарги або залишення апеляційної скарги без руху за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіаремонтне підприємство «УРАРП» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.08.2025 до надходження до Північного апеляційного господарського суду матеріалів справи №910/4726/25.

Матеріали справи №910/4726/25 надійшли до Північного апеляційного господарського суду та були передані головуючому судді у справі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.10.2025 залишено апеляційну скаргу без руху з підстав неподання доказів, які підтверджують сплату судового збору у встановленому порядку і розмірі.

23.10.2025 (документ сформований в системі «Електронний суд» 23.10.2025) через підсистему «Електронний суд» представником апелянта подано заяву про усунення недоліків, до якої долучено платіжну інструкцію №4217 від 17.10.2025 про доплату судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 657, 94 грн.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.10.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіаремонтне підприємство «УРАРП» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.08.2025 у справі №910/4726/25, справу призначено до розгляду в судовому засіданні 01.12.2025.

01.12.2025 розгляд справи не відбувся у зв`язку з перебуванням судді Тищенко А.І. у відрядженні.

Після повернення судді Тищенко А.І. з відрядження , ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.12.2025 розгляд справи №910/4726/25 призначено на 02.02.2026.

До матеріалів справи представником позивача за первісним позовом подано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній категорично заперечує доводи апелянта, оскаржуване рішення вважає правильним та просить залишити його без змін.

Явка представників сторін

В судовому засіданні апеляційної інстанції 02.02.2026 представник апелянта підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні первісного позову та про задоволення зустрічного позову.

Представник позивача за первісним позовом в судовому засіданні апеляційної інстанції 02.02.2026 заперечував проти доводів відповідача за первісним позовом, викладених в апеляційній скарзі, просив у її задоволенні відмовити з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

В судовому засіданні 02.02.2026 відповідно до ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Судом встановлено, що Підприємство є власником квартири № 87 загальною площею 645 м2, розташованої у секції Б будинку № 13 по вулиці Старонаводницькій у місті Києві, що підтверджується договором купівлі-продажу від 11.11.2020 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.11.2020 року № 232501149. Право власності Підприємства на вказану нерухомість також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (інформаційна довідка від 02.04.2025 року № 420743182).

08.02.2021 між Товариством та Підприємством (споживач) був укладений договір на надання житлово-комунальних послуг № УЖ/Р5-1/08/02/21 (далі - Договір), предметом якого є забезпечення Товариством надання послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкових територій, а саме: прибирання прибудинкової території, прибирання сходових кліток, прибирання підвалу, технічних поверхів та покрівлі, технічне обслуговування ліфтів, обслуговування систем диспетчеризації, технічне обслуговування внутрішньобудинкових систем: гарячого водопостачання; холодного водопостачання; водовідведення; теплопостачання; зливової каналізації, дератизація, дезінсекція, обслуговування димовентиляційних каналів, технічне обслуговування та поточний ремонт систем протипожежної автоматики та димовидалення, а також інших внутрішньобудинкових інженерних систем у разі їх наявності, поточний ремонт конструктивних елементів, внутрішньобудинкових систем гарячого і холодного водопостачання, водовідведення, централізованого опалення та зливової каналізації і технічних пристроїв будинків та елементів зовнішнього упорядження, що розміщені на закріпленій в установленому порядку прибудинковій території (в тому числі спортивних, дитячих та інших майданчиків), поливання дворів, клумб і газонів, прибирання і вивезення снігу, посипання частини прибудинкової території, призначеної для проходу та проїзду, протиожеледними сумішами, експлуатація номерних знаків на будинках, освітлення місць загального користування і підвалів та підкачування води, енергопостачання ліфтів, надання інших послуг та здійснення функцій управління будинком № 13 по вулиці Старонаводницька в місті Києві, при цьому споживач уповноважує Товариство здійснювати управління будинком та надає йому право укладати необхідні договори з виконавцями та постачальниками послуг на користування відповідними будинковими мережами, і зобов`язується здійснювати своєчасну оплату послуг за встановленими у порядку, визначеному чинним законодавством та Договором, тарифами, у строки та на умовах, передбачених цим Договором.

Означений правочин підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений відбитками печаток цих суб`єктів господарювання.

Відповідно до пункту 1.2 Договору Товариство надає послуги з утримання та управління будинку та прибудинкової території: по утриманню відповідно до встановленого рішенням органу місцевого самоврядування тарифу, його структури, періодичності та строків надання послуг, копія якого додається до цього Договору; по управлінню згідно з погодженою сторонами ціною (тарифом) даних послуг. Рішення органу місцевого самоврядування є обов`язковим для Товариства і споживача та застосовується з дня набрання ним чинності в порядку, визначеному законодавством; у разі відсутності такого рішення, Товариство проводить нарахування послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкової території відповідно до затвердженого Кабінетом Міністрів України порядку. Зміна тарифів на утримання та управління будинку та прибудинковою територією не потребує внесення змін до цього Договору, нові тарифи застосовуються автоматично з дня їх введення.

Пунктами 1.3, 1.4 Договору визначено, що розмір щомісячної плати за надання послуг на дату укладення цього Договору становить:

- 4 050,60 грн. за умови оплати після 20 числа місяця, який слідує за розрахунковим;

- 3 973,20 грн. за умови оплати не пізніше 20 числа місяця, який слідує за розрахунковим.

Оплата послуг за вивіз твердих побутових відходів здійснюється окремо та нараховується на кількість фактично проживаючих, зареєстрованих осіб в квартирі, з урахуванням фактично вивезених твердих побутових відходів з будинку в цілому на 1 місяць. Вартість 1 куб.м складає 143,29 грн.

Згідно з пунктом 1.5 Договору за замовленням споживача Товариство надає додаткові послуги та виконує роботи, що не передбачені цим Договором, за окрему плату.

Пунктами 2.1-2.3 Договору передбачено, що розрахунковим періодом є календарний місяць.

Сторони домовились про застосування авансової системи оплати послуг, передбачених пунктом 1.3 Договору. Платежі за авансовою системою вносяться не менш ніж за один місяць до 20 числа місяця, що передує розрахунковому.

Після закінчення періоду, за який оплачено послуги, споживач оплачує послуги за наступний період (один місяць) відповідно до тарифів, які діятимуть на дату настання строку платежу.

За умовами пункту 2.4 означеного правочину у випадку, якщо протягом періоду, оплаченого споживачем в порядку, передбаченому пунктами 2.2 і 2.3 Договору, відбулася зміна тарифів, Товариство зобов`язане здійснити відповідний перерахунок та зарахувати передплачену суму грошових коштів в рахунок майбутніх платежів, про що письмово повідомити споживача (у випадку зміни тарифу у сторону зменшення) або надіслати відповідний рахунок на адресу споживача (у випадку зміни тарифу у сторону збільшення). У випадку збільшення тарифу споживач зобов`язаний здійснити доплату за відповідний період у строк до 7 банківських днів з дати виставлення рахунка Товариством.

До розрахунків за послуги, передбачені пунктом 1.4 Договору, застосовується щомісячна система оплати послуг. Платежі вносяться споживачем не пізніше 10 (десятого) числа місяця, що настає за розрахунковим (пункт 2.5 Договору).

Відповідно до пункту 2.9 Договору тариф на послуги з управління будинком може бути щорічно проіндексований з 01 січня кожного наступного року шляхом множення розміру плати за управління на середньорічний індекс інфляції (середньорічний індекс споживчих цін) за попередній рік. Дане коригування є автоматичним та не потребує внесення змін до Договору.

Середньорічний індекс інфляції (середньорічний індекс споживчих цін) не застосовується, якщо становить менше 100 %. Середньорічний індекс інфляції (середньорічний індекс споживчих цін) визначається згідно з даними Державної служби статистики України.

У пункті 2.10 Договору сторони домовилися про те, що оплата додаткових послуг або виконаних робіт проводиться на підставі актів виконаних робіт або наданих послуг.

Згідно з пунктом 7.1 Договору останній набирає чинності з моменту його підписання та діє протягом трьох років. Договір вважається продовженим на кожний наступний термін, якщо за місяць до закінчення його строку однією із сторін не буде письмово заявлено про розірвання або необхідність перегляду.

Відповідно до пункту 7.2 наведеної угоди Договір може бути достроково розірваний у разі:

- переходу права власності (користування) на квартиру до іншої особи;

- за згодою двох сторін;

- не виконання умов Договору сторонами Договору.

За змістом пункту 8.11 Договору плату за послуги, передбачені Договором, Товариство нараховує, а споживач сплачує з 11.11.2020 року.

У Додатку № 1 до Договору сторони визначили вартість житлово-комунальних послуг по будинку № 13 на вулиці Старонаводницькій, кв. 87 (станом на день укладення Договору): тариф з утримання та управління будинком, споруд та прибудинкової території за 1 м2 загальної площі - 6,16 грн.; за надання послуг з вивозу ТПВ - 143,29 грн.

Обґрунтовуючи пред`явлені у даній справі первісні позовні вимоги, Товариство посилалося на те, що всупереч умовам Договору Підприємство у період з 01.06.2024 по 31.03.2025 неналежним чином виконувало покладені на нього обов`язки з оплати вартості житлово-комунальних послуг, внаслідок чого за споживачем утворилася заборгованість у розмірі 76 663,05 грн., а також виникли підстави для нарахування інфляційних втрат в сумі 7 331,49 грн.

Разом із тим, в обґрунтування зустрічних позовних вимог Підприємство посилалося на те, що воно не користувалося квартирою за її функціональним призначенням та не споживало житлово-комунальних послуг протягом спірного у даній справі періоду.

У той же час, протягом строку дії Договору Товариство неодноразово порушувало умови Договору (зокрема, його пункту 3.1.5) в частині надання Підприємству інформації щодо складу та структури здійснених нарахувань вартості комунальних послуг, та вчиняло спроби їх стягнення в завищеному розмірі у судовому порядку в межах справ № 910/13440/23 та № 910/7570/24, що перебували у провадженні господарського суду міста Києва. Під час розгляду означених справ, судом було встановлено, що Товариством безпідставно застосовано завищені тарифи (для нежитлових приміщень), при розрахунку розміру плати за утримання будинку та прибудинкової території; неправомірно нараховано заборгованість за послуги вивезення побутових відходів, не зважаючи на відсутність у належній Підприємству квартирі зареєстрованих осіб; безпідставно нараховано витрати на капітальний ремонт насосу; неправильно розраховано суми втрат від інфляції, 3 % річних та пені.

Порушення Товариством вимог чинного законодавства, умов Договору та прав Підприємства унеможливили продовження між сторонами договірних відносин, внаслідок чого Підприємство прийняло рішення дострокове розірвання Договору.

25.01.2024 року Підприємство направило Товариству лист № 25/01-2024/01, в якому повідомило про дострокове розірвання Договору з 31.01.2024 року. Однак, листом від 09.02.2024 року № 05-0035 Товариство повідомило споживача про відмову у достроковому розірванні цього правочину.

22.02.2024 року Підприємство повторно звернулося до Товариства з листом № 22/02-2024/01 з долученням до нього двох екземплярів додаткової угоди про розірвання Договору з 01.02.2024 року. Проте, листом від 18.04.2024 року № 05-0063 Товариство повторно відмовило споживачеві у достроковому розірванні Договору та повернуло додаткові угоди про розірвання договору без підписання.

Враховуючи відмову Товариства від розірвання Договору, а також беручи до уваги відсутність, на переконання споживача, потреби в послугах Товариства та волевиявлення Підприємства на припинення дії спірного правочину, останнє у зустрічному позові просило суд визнати укладений між сторонами 08.02.2021 року Договір № УЖ/Р5-1/08/02/21 таким, що припинив свою дію 08.02.2024 року, у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі «Трофимчук проти України» no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла наступних висновків.

Щодо зустрічного позову колегія суддів зазначає наступне.

Норми статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України містять перелік способів захисту особистих немайнових або майнового права та інтересів, якими є: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд звертає увагу на те, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Аналогічна позиція закріплена у постанові Верховного Суду від 14.03.2019 року в справі № 926/1057/18.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, слід зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15.11.1996 року в справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Водночас вимога щодо встановлення певних фактів не може бути самостійним предметом розгляду в господарському суді, оскільки до повноважень останнього не належить встановлення фактів, що мають юридичне значення. Господарські суди порушують провадження у справах за позовами, в основі яких правова вимога - спір про право, що виникає з матеріальних правовідносин.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 року в справі № 905/1926/16.

Враховуючи зміст вказаних норм, місцевий господарський суд, з яким погоджується колегія суддів, дійшов обґрунтованого висновку про те, що вимога про визнання договору таким, що припинив свою дію з певної дати, не є способом захисту прав і законних інтересів суб`єктів господарювання (не є способом захисту особою свого особистого немайнового або майнового права та інтересу), який передбачений положеннями Господарського кодексу України або Цивільного кодексу України, не визначена відповідна вимога як такий спосіб і іншими законами України чи укладеним між сторонами Договором.

Так, звертаючись до суду з вимогою щодо визнання Договору таким, що припинив свою дію 08.02.2024 року, Підприємство прагне підтвердження судом припинення прав Товариства на стягнення з нього оплати за комунальні послуги за Договором. Водночас відповідно до абзацу 2 частини другої статті 20 Господарського кодексу України у цьому разі належним способом захисту є визнання відсутності права такої особи.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.

З огляду на викладене обґрунтованими є висновки суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення зустрічних вимог Підприємства про визнання укладеного між сторонами Договір таким, що припинив свою дію 08.02.2024 року.

Щодо первісного позову колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В силу положень статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з положеннями статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 901 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" до житлово-комунальних послуг належить, зокрема, житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: забезпечення утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, якщо прибудинкова територія, за даними Державного земельного кадастру, знаходиться у власності або користуванні співвласників багатоквартирного будинку відповідно до вимог законодавства, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; інші додаткові послуги, які можуть бути замовлені співвласниками багатоквартирного будинку.

Статтею 9 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

За бажанням споживача оплата житлово-комунальних послуг може здійснюватися шляхом внесення авансових платежів згідно з умовами договору про надання відповідних житлово-комунальних послуг.

Структура плати виконавцю комунальної послуги визначається згідно з договором про надання відповідної комунальної послуги, укладеним за вимогами цього Закону.

Споживач щомісяця (або з іншою періодичністю, визначеною договором) вносить однією сумою плату виконавцю комунальної послуги (крім послуг з постачання та розподілу природного газу та електричної енергії), у тому числі якщо вона складається з окремих складових, передбачених відповідним договором, укладеним відповідно до цього Закону. При цьому виконавці комунальних послуг забезпечують деталізацію інформації щодо складових плати у рахунках споживачів.

За частиною 1 статті 10 цього Закону ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. (частина 1 статті 903 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містить частина 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Стаття 610 Цивільного кодексу України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Заперечуючи проти обґрунтованості пред`явлених Товариством вимог, Підприємство посилалося на те, що воно двічі письмово повідомляло свою позицію щодо відсутності потреби в послугах Товариства та здійснило волевиявлення щодо припинення дії спірного Договору.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 25.01.2024 року Підприємство направило Товариству лист № 25/01-2024/01, в якому повідомило про дострокове розірвання Договору з 31.01.2024 року. Однак, листом від 09.02.2024 року № 05-0035 Товариство повідомило споживача про відмову у достроковому розірванні цього правочину.

22.02.2024 року Підприємство повторно звернулося до Товариства з листом № 22/02-2024/01 з долученням до нього двох екземплярів додаткової угоди про розірвання Договору з 01.02.2024 року. Проте, листом від 18.04.2024 року № 05-0063 Товариство повторно відмовило споживачеві у достроковому розірванні Договору та повернуло додаткові угоди про розірвання договору без підписання.

Відповідно до положень пункту 7.2 Договору, останній може бути розірваний достроково у разі:

- переходу права власності (користування) на квартиру до іншої особи;

- за згодою двох сторін;

- не виконання умов Договору сторонами Договору.

Проте, матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження переходу права власності (користування) на квартиру від Підприємства до іншої особи, доказів наявності згоди обох сторін на дострокове розірвання Договору, а також доказів наявності правових підстав для дострокового розірвання цієї угоди внаслідок, зокрема, невиконання чи неналежного виконання Товариством її умов (у тому числі судових рішень про розірвання Договору, визнання його недійним тощо).

У той же час, згідно з пунктом 7.1 Договору останній набирає чинності з моменту його підписання (тобто 08.02.2021 року) та діє протягом трьох років (тобто до 08.02.2024 року). Договір вважається продовженим на кожний наступний термін, якщо за місяць до закінчення його строку однією із сторін не буде письмово заявлено про розірвання або необхідність перегляду.

Оскільки лист Підприємства № 25/01-2024/01 про дострокове розірвання Договору з 31.01.2024 року був направлений Товариству лише 25.01.2024 року, тобто менше, ніж за місяць до закінчення строку дії цього правочину, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що Договір вважається продовженим на наступний термін (тобто до 08.02.2027 року).

При цьому, у будь-якому випадку, відсутність укладеного між сторонами договору не може бути підставою для звільнення споживача від обов`язку з оплати житлово-комунальних послуг.

Як вбачається з матеріалів справи, за умовами пункту 2.9 Договору тариф на послуги з управління будинком може бути щорічно проіндексований з 01 січня кожного наступного року шляхом множення розміру плати за управління на середньорічний індекс інфляції (середньорічний індекс споживчих цін) за попередній рік. Дане коригування є автоматичним та не потребує внесення змін до Договору. Середньорічний індекс інфляції (середньорічний індекс споживчих цін) не застосовується, якщо становить менше 100 %. Середньорічний індекс інфляції (середньорічний індекс споживчих цін) визначається згідно з даними Державної служби статистики України.

Розпорядженням Товариства від 02.01.2023 року № 1/ІНД "Про індексацію тарифів" у зв`язку із значним збільшенням цін на закупівельні матеріали, збільшення ФОП та зростанням вартості послуг, проведено індексацію тарифів шляхом множення розміру плати за управління на середньорічний індекс інфляції. За змістом цього розпорядження відповідний тариф по будинку № 13 по вулиці Старонаводницькій у місті Києві, з 01.02.2023 року склав 9,36 грн. за 1 м2 для житлових приміщень. Цим розпорядженням також вирішено проінформувати власників жилих приміщень про індексацію тарифів шляхом розміщення розпорядження на інформаційній дошці будинку.

Розпорядженням Товариства від 31.05.2023 року № 3 "Про зміну розміру плати" останнє, з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 30.05.2023 року № 544, збільшило з 01.06.2023 року плату в межах кошторису по статтям: електропостачання ліфтів, освітлення МЗК на 57 %, а також вирішило проінформувати власників жилих приміщень, орендарів про зміну розміру плати шляхом оприлюднення даного розпорядження на інформаційних дошках в будинках.

Крім того, розпорядженням Товариства від 31.05.2024 року № 5 "Про зміну розміру внесків за управління будинком житлових приміщень по будинку за адресою вул. Старонаводницька, 13" останнє, з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2024 року № 632, збільшило з 01.06.2024 року до 4,32 грн./1кВт*год., з 01.06.2024 року плату в межах кошторису по статтям: електропостачання ліфтів, освітлення МЗК на 64 %; вивело з кошторисів комунальну послугу електропостачання і встановило з 01.06.2024 року наступні розміри внесків: послуга з управління будинком - 6,73 грн./1м2, послуга з електропостачання - 6,77 грн./1м2. Крім того, Товариство вирішило проінформувати власників жилих приміщень, орендарів про зміну розміру плати шляхом оприлюднення даного розпорядження на інформаційних дошках в будинках.

Враховуючи положення пункту 1.2 Договору, зміна тарифів на утримання та управління будинку та прибудинковою територією не потребує внесення змін до цього Договору, нові тарифи застосовуються автоматично з дня їх введення.

Отже з 01.06.2024 року вартість електричної енергії на освітлення місць загального користування, живлення ліфтів та забезпечення функціонування іншого спільного майна багатоквартирного будинку № 13 по вулиці Старонаводницькій у місті Києві була виключена із структури внеску на послугу з утримання багатоквартирного будинку та розподіляється між всіма співвласниками пропорційно до їхніх часток співвласника за 1 кв.м., виходячи із фактично спожитого обсягу електроенергії у відповідний період.

Виходячи зі загальної площі належної відповідачу квартири № 87 у наведеному будинку, яка становить 645 м2, відповідач зобов`язаний був щомісячно оплачувати вартість послуг за утримання будинку і споруд та прибудинкової території в розмірі 4 340,85 грн., а також відшкодовувати вартість електроенергії (на освітлення місць загального користування, живлення ліфтів та забезпечення функціонування іншого спільного майна багатоквартирного будинку) у щомісячному розмірі 4 373,10 грн.

У позовній заяві Товариство також вказувало, що у зв`язку з тривалими стабілізаційними відключеннями електричної енергії, витрати по оплаті за фактично спожиту мешканцями будинку № 13 по вулиці Старонаводницькій у місті Києві електричну енергію на освітлення місць загального користування, живлення ліфтів та забезпечення функціонування іншого спільного майна багатоквартирного будинку коригувалися, внаслідок чого відповідне нарахування по квартирі № 87 у цьому будинку в грудні 2024 року було зменшено та склало 1 406,10 грн. (що відображено у наданому Товариством розрахунку заборгованості, долученому до позовної заяви).

Крім того, у жовтні 2024 Товариством з обмеженою відповідальністю "Майстерліфт" (виконавець) на замовлення Товариства були здійснені роботи із заміни сектора черв`ячного валу приводу ДК ліфта реєстр. 25754, D2NA1806 за адресою: місто Київ, вулиця Старонаводницька, 13 (секція Б), що підтверджується наявною в матеріалах справи копією підписаного уповноваженими особами замовника та виконавця і скріпленого їх печатками акту надання послуг від 31.12.2024 року № 2282 на загальну суму 14 779,42 грн. (складеного на підставі рахунку на оплату покупцю від 02.10.2024 року № 1379, без договору).

Товариство вказувало, що вартість означених послуг була розподілена між усіма співвласниками багатоквартирного будинку пропорційно до їх часток (площі квартири та/або нежитлового приміщення у загальній площі будинку).

З огляду на викладене, Підприємству пропорційно до його частки співвласника (площі квартири 645 м2) у жовтні 2024 року була нарахована вартість витрат на оплату відповідних послуг капітального ремонту насосу (заміна черв`ячного валу) ліфту в сумі 677,25 грн.

На підтвердження вищенаведених обставин Товариство надало суду, зокрема, копії відповідних договорів про постачання електричної енергії споживачу від 22.12.2018 року разом з актами приймання-передавання товарної продукції та рахунків-розшифровок за січень-грудень 2024 року, договору від 26.10.2007 року № 75/8пр на технічне обслуговування систем протипожежної автоматики і димовидалення разом з актами прийомки виконаних робіт за січень-грудень 2024 року, договору на перевезення та знешкодження (захоронення) твердих побутових відходів (ТПВ) від 03.01.2008 року № 317-Ж разом з актами надання послуг за цим правочином за січень-грудень 2024 року, договору про надання послуг диспетчеризації від 01.06.2017 року № Р5/ДС разом з актами здачі-прийняття виконаних робіт за цією угодою за січень-грудень 2024 року, договір на надання послуг із проведення захисту від шкідників та комплексу протиепідемічних заходів від 01.09.2017 року № 02-6332 разом із актами здачі-приймання робіт/послуг за ним за січень-грудень 2024 року, договору на виконання робіт по технічному обслуговуванню ліфтів від 10.05.2024 року № 20ТО/24 з відповідними рахунками на оплату і актами надання послуг за травень-грудень 2024 року.

Як вбачається з матеріалів справи, Підприємство у період з 01.06.2024 року по 31.03.2025 року неналежним чином виконувало покладені на нього грошові зобов`язання, внаслідок чого за останнім утворилася заборгованість перед Товариством у загальному розмірі 76 663,05 грн. (з яких: 36 311,85 грн. - заборгованість за послуги з утримання та управління будинком/експлуатаційні витрати; 39 673,96 грн. - заборгованість з відшкодування витрат на електропостачання ліфтів, освітлення МЗК; 677,25 грн. - частка вартості витрат на оплату послуг з капітального ремонту насосу (заміна черв`ячного валу) ліфту).

Отже, предметом первісного позову є стягнення з Підприємства 76 663,05 грн. заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з 01.06.2024 року по 31.03.2025 року, а також 7 331,49 грн. інфляційних втрат, нарахованих внаслідок несвоєчасного проведення розрахунків.

Посилання апелянта на не користування ним протягом спірного періоду квартирою за її функціональним призначенням, колегією суддів відхиляються з огляду на таке.

Частиною 4 статті 319 Цивільного кодексу України визначено, що власність зобов`язує, а статтею 322 Цивільного кодексу України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відтак, будучи власником майна, Підприємство зобов`язане його утримувати (нести витрати на його утримання).

Оскільки Підприємство, як власник майна, зобов`язане утримувати таке майно, суд дійшов висновку про те, що використання/невикористання ним відповідного майна не впливає на сплату послуг з утримання та управління будинком, спорудами та прибудинковою територією.

При цьому, відповідним запереченням Підприємства щодо невикористання належної йому квартири № 87 у будинку 13 по вулиці Старонаводницькій у місті Києві вже неодноразово надавалася оцінка судами у справах № 910/13440/23 (за позовом Товариства до Підприємства про стягнення заборгованості за Договором у загальному розмірі 206 907,14 грн.) та № 910/7570/24 (за позовом Товариства до Підприємства про стягнення заборгованості за Договором у загальному розмірі 55 288,12 грн.), за результатами якої такі заперечення судом були відхилені. Водночас рішення господарського суду міста Києва від 04.12.2023 року в справі № 910/13440/23 та від 01.11.2024 року в справі № 910/7570/24 на час розгляду даного спору в установленому законом порядку набрали законної сили.

Апелянтом не доведено належними, допустимими та достовірними доказами відсутності обов`язку зі сплати 36 311,85 грн. заборгованості за послуги з утримання та управління будинком/експлуатаційні витрати; 39 673,96 грн. заборгованості з відшкодування витрат на електропостачання ліфтів, освітлення МЗК; 677,25 грн. - частка вартості витрат на оплату послуг з капітального ремонту насосу (заміна черв`ячного валу) ліфту) у спірному періоді з 01.06.2024 по 31.03.2025.

Витрати на вивезення твердих побутових відходів у даній справі позивачем не заявлялись.

Заперечуючи проти визначення розміру частки вартості витрат на оплату послуг з капітального ремонту насосу (заміна черв`ячного валу) ліфту, вартості з відшкодування витрат на електропостачання ліфтів, освітлення МЗК, апелянтом не подано свого контррозрахунку, який би спростовував розрахунок позивача.

Доказів погашення існуючої заборгованості відповідачем (апелянтом) суду не подано.

У зв`язку з неналежним виконанням Підприємством своїх грошових зобов`язань за Договором, позивач за первісним позовом просив стягнути з Товариства 7 331,49 грн. інфляційних втрат, нарахованих на суми основного боргу в розмірі 76 663,05 грн. у період з 22.07.2024 року по 04.04.2025 року.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Під виконанням зобов`язання розуміється вчинення боржником та кредитором взаємних дій, спрямованих на виконання прав та обов`язків, що є змістом зобов`язання.

Невиконання зобов`язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов`язання, а неналежним виконанням є виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з частиною 2 статті 252 Цивільного кодексу України термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Статтею 253 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно з частиною 5 статті 254 Цивільного кодексу України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Відповідно до частини 1 статті 255 Цивільного кодексу України, якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.

Крім того, суд зауважує, що у зобов`язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов`язання, прострочення боржника починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов`язання мало бути виконане.

Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов`язань, що з нього виникають, компенсаційні виплати підлягають нарахуванню та обчисленню окремо стосовно кожного з таких строків.

Проте, з наданого Товариством розрахунку вбачається, що нарахування інфляційних втрат було здійснено останнім без урахування означених положень, що призвело до заявлення суми цих компенсаційних виплат у завищеному розмірі.

Зважаючи на викладене, обґрунтованою сумою інфляційних втрат, що підлягає стягненню з Підприємства на користь Товариства в межах вказаних позивачем за первісним позовом періодів (в межах позовних вимог), за розрахунком суду є 3 594,18 грн., з яких: 181,25 грн. - інфляційні втрати, нараховані на суму основного боргу в розмірі 1 617,30 грн. у період з 21.07.2024 року по 04.04.2025 року; 918,75 грн. - інфляційні втрати, нараховані на суму основного боргу в розмірі 8 713,95 грн. у період з 21.08.2024 року по 04.04.2025 року; 776,40 грн. - інфляційні втрати, нараховані на суму основного боргу в розмірі 8 713,95 грн. у період з 21.09.2024 року по 04.04.2025 року; 608,59 грн. - інфляційні втрати, нараховані на суму основного боргу в розмірі 8 713,95 грн. у період з 22.10.2024 року по 04.04.2025 року; 468,56 грн. - інфляційні втрати, нараховані на суму основного боргу в розмірі 9 391,20 грн. у період з 21.11.2024 року по 04.04.2025 року; 308,45 грн. - інфляційні втрати, нараховані на суму основного боргу в розмірі 8 713,95 грн. у період з 21.12.2024 року по 04.04.2025 року; 201,47 грн. - інфляційні втрати, нараховані на суму основного боргу в розмірі 8 713,95 грн. у період з 21.01.2025 року по 04.04.2025 року; 130,71 грн. - інфляційні втрати, нараховані на суму основного боргу в розмірі 8 713,95 грн. у період з 21.02.2025 року по 04.04.2025 року.

Отже, стягненню з Підприємства на користь Товариства підлягають інфляційні втрати в сумі 3 594,18 грн., у той час як у задоволенні вимог Товариства про стягнення з Підприємства 3 737,31 грн. цих компенсаційних виплат слід відмовити.

Перевіривши розрахунок заявленої до стягнення з відповідача суми інфляційних втрат, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду, що вимоги позивача є обґрунтованими у сумі 3 594,18 грн.

Заперечень щодо арифметичної неточності розрахунку інфляційних втрат доводи апеляційної скарги не містять.

Колегія суддів також зазначає, що оскаржуваним рішенням стягнуто з відповідача за первісним позовом (апелянта) на користь позивача за первісним позовом 6 688 грн. 54 коп. витрат на оплату професійної правничої допомоги.

Апеляційна скарга відповідача за первісним позовом (апелянта) не містить доводів на скасування оскаржуваного рішення суду в частині стягнення витрат на правничу допомогу.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, місцевим господарським судом в частині доводів позивача про стягнення витрат на оплату професійної правничої допомоги у даній справі в розмірі 7 000,00 грн., встановлено наступне.

Згідно з частинами 1, 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат та пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Положеннями статті 16 Господарського процесуального кодексу України визначено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості: ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

За змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Статтею 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу Товариством до матеріалів справи долучено копію укладеного між ним (клієнт) та адвокатом Фоменком Денисом Андрійовичем (Адвокат) договору про надання правничої допомоги від 18.08.2023 року № 18/08/23/Р5, за умовами якого Адвокат зобов`язався надавати клієнту правничу/правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим договором та додатками до нього, а клієнт зобов`язався оплатити гонорар Адвоката за надання правничої/правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до пунктів 4.1, 4.3-4.5 договору про надання правничої допомоги від 18.08.2023 року № 18/08/23/Р5 загальна вартість послуг за цим договором складається із суми всіх виставлених клієнту рахунків. За результатами надання правничої допомоги за цим договором складається акт, в якому вказується вартість наданої адвокатом правничої допомоги. Сума, вказана в акті про надання правничої допомоги, є гонораром адвоката та поверненню не підлягає. Розмір гонорару не залежить від досягнення чи недосягнення Адвокатом позитивного результату, якого бажає клієнт.

У додатковій угоді від 26.03.2025 року № 18 до договору про надання правничої допомоги від 18.08.2023 року № 18/08/23/Р5 його сторони погодили, що гонорар Адвоката за послуги з професійної правничої допомоги, а саме: представництво, захист прав та інтересів клієнта в господарському суді міста Києва в справі за позовом Товариства до Підприємства про стягнення заборгованості, а також надати інші види правничої допомоги, пов`язані зі справою, включаючи збір доказів, підготовку позовної заяви, відповіді на відзив, заперечень, клопотань, заяв, письмових пояснень, участі в судових засіданнях тощо, становить фіксовану суму 7 000,00 грн. та не залежить від обсягу послуг та часу, витраченого Адвокатом.

До матеріалів справи Товариство також долучило копію акту приймання-передачі наданих послуг від 09.04.2025 року № 18 до договору № 18/08/23/Р5, за яким Адвокат виконав, а клієнт прийняв послуги з професійної правничої допомоги, а саме: послуги з представництва, захисту прав та інтересів клієнта в господарському суді міста Києва в справі за позовом Товариства до Підприємства про стягнення заборгованості.

За умовами пункту 2 цього акту гонорар Адвоката за послуги з професійної правничої допомоги становить фіксовану суму 7 000,00 грн. та повинен бути сплачений клієнтом протягом 60 днів після набрання законної сили рішенням суду по справі.

У матеріалах справи також наявна копія ордеру від 09.04.2025 року серії ВВ № 1047736 на надання правової допомоги на представництво інтересів Товариства адвокатом Фоменком Денисом Андрійовичем.

Відповідно до частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів.

За змістом пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 року в справі № 922/445/19 та від 22.11.2019 року в справі № 910/906/18.

Разом із тим, частиною 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Отже, відповідно до частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суд має право за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, але лише у разі недотримання вимог частини 4 цієї статті, яка, зокрема встановлює, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справ. При цьому, для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката недостатньо лише клопотання сторони. У такому разі на сторону покладається також обов`язок доведення неспівмірності витрат.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у частині 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (пункт 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїс-Матеос проти Іспанії" від 23.06.1993 року).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

Водночас, беручи до уваги принцип змагальності, який знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частини 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, суд, який вирішує питання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, має надавати оцінку тим обставинам, щодо яких є заперечення у клопотанні іншої сторони, а також її доказам невідповідності заявлених до відшкодування витрат критеріям співмірності. Окрім того, суд, виконуючи вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, має чітко зазначити, яка з вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України була не дотримана при визначенні розміру витрат на оплату послуг адвоката, оскільки лише з цих підстав можна зменшити розмір витрат, який підлягає розподілу між сторонами.

Разом із тим, від Підприємства обґрунтованого клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката та заперечень стосовно розміру заявлених витрат на правничу допомогу, понесених Товариством у зв`язку із розглядом справи № 910/4726/25, не надходило.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій статті 126 Господарського процесуального кодексу України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, - доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям. Таких доказів або обґрунтувань, у тому числі розрахунків, які свідчили б про неправильність розрахунку витрат або про неналежність послуг адвоката до справи, Підприємство не надало.

У той же час, із доданих до матеріалів справи документів вбачається, що понесені Товариством витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7 000,00 грн. є підтвердженими.

За змістом пункту 3 частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи (до яких віднесено витрати на оплату професійної правничої допомоги), покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на те, що Підприємством не подано будь-яких клопотань про зменшення розміру заявлених Товариством до стягнення судових витрат та не доведено суду належними та допустимим доказами обставин, які свідчать про наявність підстав для зменшення розміру адвокатських витрат, та які безпосередньо вказані у частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України (складність справи та виконані адвокатом роботи (надані послуги); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони, в тому числі вплив вирішення справи на репутацію сторони або публічний інтерес до справи), зважаючи на те, що понесені Товариством витрати на професійну правничу допомогу є підтвердженими, враховуючи часткове задоволення позовних вимог Товариства, місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що обов`язок з відшкодування заявлених позивачем витрат у розмірі 6 688,54 грн. покладається на Підприємство.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі статтею 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

З огляду на встановлені обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про часткове задоволення первісного позову та про відмову в зустрічному позові.

Доводи апелянта про ухвалення господарським судом рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права, невідповідністю висновків обставинам справи, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції, а наявні в матеріалах справи докази свідчать про обґрунтованість викладених в оскаржуваному рішенні висновків суду.

При цьому, колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.11.1950) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених судом апеляційної інстанції, інші доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не беруться до уваги, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Доводи відповідача за первісним позовом, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують вірного по суті рішення суду, при ухваленні якого судом надано оцінку як кожному доказу окремо, так і в їх сукупності, вірно встановлено характер спірних правовідносин та в цілому правильно застосовано норми матеріального права, які їх регулюють.

Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення первісного позову та відмову в зустрічному позові, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що у апеляційній скарзі не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б дійти висновку про помилковість висновків суду першої інстанції.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи відповідача за первісним позовом, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).

Статтею 276 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, доводи відповідача за первісним позовом (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду про часткове задоволення первісного позову та відмову в зустрічному позові.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіаремонтне підприємство «УРАРП» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.08.2025 у справі №910/4726/25 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.08.2025 у справі №910/4726/25 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю «Авіаремонтне підприємство «УРАРП».

4. Матеріали справи №910/4726/25 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови підписано 01.04.2026 після повернення судді Тищенко А.І. з відрядження.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді А.І. Тищенко

А.О. Мальченко