ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД Закарпатської області
_____________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХвала

"23" березня 2026 р. м. Ужгород Справа №907/57/26

Суддя Господарського суду Закарпатської області Пригара Л.І.,

розглянувши заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю Еквіталь, м. Київ про забезпечення позову у справі №907/57/26

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Еквіталь, м. Київ

до відповідача 1 Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях, м. Львів Львівської області

до відповідача 2 Концерну Військторгсервіс, м. Київ

про визнання Договорів оренди нерухомого майна, що належать до державної власності №06-20 від 10.12.2020 та №07-20 від 10.12.2020, укладених між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях, Західним регіональним управлінням Концерну Військторгсервіс та Товариством з обмеженою відповідальністю Еквіталь, продовженими з 10.12.2025 строком на 5 років,

шляхом заборони Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях та/або балансоутримувачу Концерну Військторгсервіс, м. Київ в особі філії Західного регіонального управління Концерну Військторгсервіс вчиняти будь-які дії, спрямовані на блокування або інше обмеження діяльності ТОВ Еквіталь в приміщеннях ательє та магазину, що перебувають в оренді за адресами: вул. Добрянського, будинок 6, вул. Острівна, будинок 9а, м. Ужгород, Закарпатська область, в тому числі спрямованих на виселення із займаних приміщень або на передачу вказаних приміщень третім особам до набуття законної сили рішенням у справі про визнання поновленими Договорів оренди вказаного майна,

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою відповідальністю Еквіталь, м. Київ в особі уповноваженого представника адвоката Крикунова О.В. звернулося до Господарського суду Закарпатської області з позовом б/н від 26.01.2026 (вх. №02.3.1-05/60/26 від 27.01.2026) до відповідача 1 Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях, м. Львів Львівської області, до відповідача 2 Концерну Військторгсервіс, м. Київ про визнання Договорів оренди нерухомого майна, що належать до державної власності №06-20 від 10.12.2020 та №07-20 від 10.12.2020, укладених між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях, Західним регіональним управлінням Концерну Військторгсервіс та Товариством з обмеженою відповідальністю Еквіталь, продовженими з 10.12.2025 строком на 5 років.

Одночасно з позовною заявою представником позивача було подано заяву про забезпечення позову, за змістом якої останній просить вжити заходи забезпечення позову у справі №907/57/26 шляхом заборони Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях та/або балансоутримувачу Концерну Військторгсервіс в особі філії Західного регіонального управління Концерну Військторгсервіс вчиняти будь-які дії, спрямовані на блокування або інше обмеження діяльності ТОВ Еквіталь в приміщеннях ательє та магазину, що перебувають в оренді за адресами: вул. Добрянського, будинок 6, вул. Острівна, будинок 9а, м. Ужгород, Закарпатська область, в тому числі спрямованих на виселення із займаних приміщень або на передачу вказаних приміщень третім особам до набуття законної сили рішенням у справі про визнання поновленими Договорів оренди вказаного майна.

Обґрунтовуючи необхідність вчинення судом означеної процесуальної дії, представник позивача покликається на те, що відповідачами у даній справі Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях та Концерном Військторгсервіс в особі Західного регіонального управлінням або іншими особами можуть вчинятись дії, спрямовані на перешкоджання доступу працівників ТОВ Еквіталь на робочі місця, клієнтів до приміщень для отримання послуг, опечатування, дії на примусове виселення ТОВ Еквіталь з орендованих приміщень та інше блокування діяльності.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Господарського суду Закарпатської області від 27.01.2026 позовну заяву (справу №907/57/26) розподілено судді Андрейчуку Л.В.

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 27.01.2026 заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю Еквіталь, м. Київ про забезпечення позову у справі №907/57/26 передано на розгляд судді Андрейчука Л.В.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 29.01.2026 суддею Андрейчуком Л.В. відкрито провадження у справі №907/57/26 в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 04.03.2026.

Ухвалою суду від 29.01.2026 суддею Андрейчуком Л.В. призначено судове засідання для розгляду заяви про забезпечення позову у справі №907/57/26 на 18.02.2026.

Поданою через підсистему Електронний суд заявою вих. №946-11-725 від 06.02.2026 (вх. №02.3.1-02/1074/26 від 06.02.2026) відповідач 1 Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях просить суд відмовити у задоволенні заяви представника Товариства з обмеженою відповідальністю Еквіталь про забезпечення позову у справі №907/57/26.

Зокрема представник відповідача 1 зазначає, що у зв`язку з поданням відповідачем заяв про продовження спірних Договорів з порушенням встановленого строку та враховуючи порушення відповідачем п. 6.2 спірного Договору в частині обов`язку забезпечити збереження орендованого майна, наказами Управління забезпечення реалізації повноважень у Закарпатській області регіонального відділення ФДМУ по Львівській, Закарпатській та Волинській областях №854 від 18.11.2025 та №855 від 18.11.2025 прийнято рішення про припинення Договорів оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №06-20 від 10.12.2020 та №07-20 від 10.12.2020 з дати закінчення строку договору оренди, на який його було укладено з 10.12.2025, про що повідомлено відповідача листами №946-20-02-2749 від 20.11.2025 та №946-20-02-2750 від 20.11.2025.

Представник відповідача 1 вказує, що листами №946-20-02-1936 від 02.10.2025 та №946-20-02-1937 від 02.10.2025 Управління забезпечення реалізації повноважень у Закарпатській області регіонального відділення ФДМУ по Львівській, Закарпатській та Волинській областях повідомило відповідача та третю особу про закінчення строку дії спірного Договору, в якому зазначалися підстави, через які вказаний Договір не підлягає продовженню. Дані листи також містять нагадування про необхідність вжиття заходів, передбачених Інструкцією щодо здійснення заходів, пов`язаних з припиненням договорів оренди та повернення з оренди нерухомого/іншого окремого індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності.

За доводами представника відповідача 1, станом на даний час, акти приймання-передачі державного майна після припинення Договорів оренди заявником не підписані.

Із покликанням на результати проведення планової перевірки з оглядом об`єктів оренди за використанням орендованого майна та виконанням умов Договору, представник відповідача 1 наполягає, що заявник (позивач) - ТОВ Еквіталь не веде господарської діяльності, не здійснює систематичної діяльності, не має найманих працівників і відповідних доходів, немає об`єднання ресурсів для створення продукції чи послуг.

При цьому, як наполягає представник відповідача 1, будь-які силові дії з боку орендодавця чи балансоутримувача є неможливими.

Водночас представник відповідача 1 інформував суд про те, що на розгляді у Господарському суді Закарпатської області вже перебувають справи про розірвання спірних Договорів оренди нерухомого майна, що належить до держаної власності та зобов`язання ТОВ Еквіталь повернути орендовані приміщення, у зв`язку з чим, на його переконання, існує неможливість розгляду справи про продовження строку вищезазначених Договорів оренди державного майна.

Ухвалою суду від 18.02.2026 суддею Андрейчуком Л.В. повідомлено сторін в порядку ст. 120, 121, 216 ГПК України про те, що судове засідання у справі №907/57/26, призначене на 18.02.2026, не відбулося у зв`язку з несправністю системи, неможливістю налагодження коректної роботи системи фіксування судового засідання технічними засобами підсистеми відеоконференцзв`язку ЄСІТС, про що складено відповідний акт. Наступне судове засідання по розгляду заяви про забезпечення позову у справі призначене на 04.03.2026.

Розпорядженням керівника апарату Господарського суду Закарпатської області №02-02/45/26 від 04.03.2023, у зв`язку із призначенням головуючого судді Андрейчука Л.В. на посаду судді Центрального апеляційного господарського суду, призначено повторний автоматизований розподіл справи №907/57/26.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Господарського суду Закарпатської області від 04.03.2026 справу №907/57/26 розподілено судді Пригарі Л.І.

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 20.03.2026 заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю Еквіталь, м. Київ про забезпечення позову у справі №907/57/26 передано на розгляд судді Пригари Л.І.

Оцінюючи заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю Еквіталь, м. Київ про забезпечення позову у справі №907/57/26, суд зазначає наступне.

Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначає ст. 136 ГПК України, згідно з якою господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 2, 4 ч. 1 ст. 137 ГПК України, позов забезпечується, зокрема, забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача (заявника).

При вирішенні питання про забезпечення позову, господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду або незабезпечення таким рішенням ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 4 ст. 137 ГПК України).

Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача (аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №753/22860/17).

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 ГПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову (висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 08.09.2020 у справі №910/1261/20, від 25.09.2020 у справі №921/40/20).

Отже умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову (аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 21.02.2020 у справі №910/9498/19, від 17.09.2020 у справі №910/72/20, від 15.01.2021 у справі №914/1939/20, від 16.02.2021 у справі №910/16866/20, від 15.04.2021 у справі №910/16370/20, від 24.06.2022 у справі №904/3783/21, від 26.09.2022 у справі №911/3208/21).

Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому, важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення.

При використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання (аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 03.12.2020 у справі №911/1111/20).

Статтею 1291 Конституції України визначений принцип обов`язковості судових рішень.

Отже метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Як вбачається із матеріалів справи, предметом спірних правовідносин є заявлена позивачем вимога немайнового характеру визнання Договорів оренди нерухомого майна, що належать до державної власності №06-20 від 10.12.2020 та №07-20 від 10.12.2020, укладених між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях, Західним регіональним управлінням Концерну Військторгсервіс та Товариством з обмеженою відповідальністю Еквіталь, продовженими з 10.12.2025 строком на 5 років.

Відтак, із огляду на те, що в даній справі позивач звернувся до суду з позовними вимогами немайнового характеру, судове рішення в разі задоволення яких не вимагатиме примусового виконання, в зазначеному випадку така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, не підлягає дослідженню, а має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

В немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.08.2018 у справі №910/1040/18, в постанові Верховного Суду від 13.05.2019 у справі №911/1551/18.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2024 у справі №754/5683/22 сформовано наступну правову позицію, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.

Водночас вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів усіх учасників; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Вжиті заходи забезпечення позову не повинні перешкоджати господарській діяльності учасників правовідносин.

Слід зазначити, що законом не визначається перелік відповідних доказів, які повинна надати особа до суду під час звернення із заявою про забезпечення позову, а тому, суди в кожному конкретному випадку повинні оцінювати їх на предмет достатності, належності, допустимості та достовірності.

Крім того, адекватність певного заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії (висновки про застосування норм права, які викладені в постановах Верховного Суду від 25.05.2018 у справі №916/2786/17, від 22.11.2021 у справі №922/827/21, від 26.11.2021 у справі №922/826/21).

Суд зазначає, що судове рішення про забезпечення позову є винятковим екстраординарним заходом, який не повною мірою узгоджується з деякими визначеними в ч. 2 ст. 129 Конституції України основними засадами (принципами) судочинства, такими, як рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. При цьому, таке судове рішення стає обов`язковим до виконання до його апеляційного перегляду.

До того ж, заявник самостійно обирає конкретний вид забезпечення позову, а суд надає тільки оцінку його співмірності заявленим позовним вимогам.

Так, у даному випадку представник позивача просить суд застосувати такий захід забезпечення позову, як заборона Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях та/або балансоутримувачу Концерну Військторгсервіс в особі філії Західного регіонального управління Концерну Військторгсервіс вчиняти будь-які дії, спрямовані на блокування або інше обмеження діяльності ТОВ Еквіталь в приміщеннях ательє та магазину, що перебувають в оренді за адресами: вул. Добрянського, будинок 6, вул. Острівна, будинок 9а, м. Ужгород, Закарпатська область, в тому числі спрямованих на виселення із займаних приміщень або на передачу вказаних приміщень третім особам до набуття законної сили рішенням у справі про визнання поновленими Договорів оренди вказаного майна.

Відповідно до статей 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод особа має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення, та має право саме на ефективний спосіб захисту прав і це означає, що вона має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Згідно із ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За положеннями ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79 ГПК України).

Системний аналіз наведених положень Господарського процесуального кодексу України дає підстави дійти висновку про те, що позивач, звертаюсь до суду із заявою про забезпечення позову, повинен підтвердити ті обставини, на які він посилається у заяві, певними доказами, на підставі яких суд має встановити обґрунтованість поданої заяви.

При цьому, слід зауважити, що розгляд справи по суті - це безпосередньо вирішення спору судом з ухваленням відповідного рішення, у свою чергу, забезпечення позову - це вжиття заходів щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача. Такі заходи здійснюються до вирішення справи по суті з метою створення можливості реального та ефективного виконання рішення суду (близькі за змістом висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.05.2021 у справі №914/1570/20, в постановах Верховного Суду від 04.05.2023 у справі №916/3710/22, від 01.04.2024 у справі №922/5184/23, від 14.06.2024 у справі №924/1155/23).

Під час вирішення питання про забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову (висновок Верховного Суду, викладений у постановах від 17.12.2018 у справі №914/970/18, від 10.11.2020 у справі №910/1200/20, від 03.04.2023 у справі №908/2317/22, від 01.04.2024 у справі №922/5184/23, від 30.10.2024 у справі №905/825/24).

Водночас вирішуючи питання щодо забезпечення позову, суд насамперед повинен з`ясувати зміст позовних вимог, а також правові підстави позову, оскільки суд, який не вирішує спір по суті, у будь-якому випадку не може застосувати такий захід забезпечення позову, який за змістом є тотожним задоволенню заявлених позовних вимог (постанова Верховного Суду від 21.01.2019 у справі №902/483/18).

Як вбачається зі змісту позовної заяви, спір у даній справі стосується оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, на підставі Договорів №06-20 від 10.12.2020 та №07-20 від 10.12.2020, з метою продовження строку дії яких позивач і звернувся до суду із даним позовом.

Отже з урахуванням викладеного, виходячи з предмета та підстав позову, вимог та обґрунтування заяви про забезпечення позову, суд доходить висновку про те, що заходи забезпечення позову зводяться до вирішення справи по суті та є тотожними задоволенню позову, оскільки, не дивлячись на відсутність згоди відповідача 1 на продовження строку дії Договорів №06-20 від 10.12.2020 та №07-20 від 10.12.2020, предметом яких, зокрема, є орендне використання позивачем нерухомого майна, що належить до державної власності, та відсутність рішення по суті, яким би такі вимоги було задоволено, відповідні заходи забезпечення фактично зумовлюють виконання відповідачами зазначених Договорів.

Поряд з тим, визначений у процесуальному законі принцип змагальності передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 21.12.2020 у справі №916/401/17).

Суд відзначає, що матеріали справи не містять будь-яких належних і допустимих доказів у підтвердження того факту, що Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях та/або балансоутримувачем Концерном Військторгсервіс в особі філії Західного регіонального управління Концерну Військторгсервіс вчиняють будь-які дії, спрямовані на перешкоджання діяльності ТОВ Еквіталь, із огляду на що зазначені у заяві про забезпечення позову обставини є лише припущеннями представника позивача та не свідчать про неможливість позивача здійснити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів, за захистом яких він звернувся, в разі задоволення позову без застосування відповідних заходів його забезпечення.

Так, за доводами самого заявника, відповідачем 1 Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях жодних рішень щодо оголошення аукціону, за результатами якого спірні Договори оренди можуть бути продовжені з існуючим орендарем або укладені з новим орендарем у встановлений чинним законодавством термін прийнято не було.

Таким чином, суд констатує, що заявляючи про необхідність вжиття заходів до забезпечення позову, представник позивача не навів обставин та не подав належних доказів, із якими законодавство пов`язує необхідність їх застосування.

З огляду на викладене, оцінивши обґрунтованість доводів представника позивача щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, наявності зв`язку між заявленими заходами забезпечення позову і предметом позовних вимог, зважаючи на забезпечення збалансованості інтересів сторін, суд дійшов висновку, що представник позивача не подав доказів наявності фактичних обставин, які можуть перешкодити ефективному захисту або поновленню порушених чи оспорюваних прав або інтересів, за захистом яких він звернувся з позовом у даній справі.

Відтак, суд не вбачає підстав для задоволення заяви представника Товариства з обмеженою відповідальністю Еквіталь, м. Київ про забезпечення позову у справі №907/57/26, що є підставою для відмови в застосуванні вказаних заходів шляхом постановлення відповідної ухвали.

Керуючись ст. 73, 74, 77, 79, 123, 136, 137, 140, 234 Господарського процесуального кодексу України

СУД ПОСТАНОВИВ:

1. В задоволенні заяви представника Товариства з обмеженою відповідальністю Еквіталь, м. Київ про забезпечення позову у справі №907/57/26 відмовити.

2. На підставі ст. 235 Господарського процесуального кодексу України ухвали, постановлені судом поза межами судового засідання, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею. Апеляційна скарга на ухвалу суду згідно ст. 256 Господарського процесуального кодексу України подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без участі учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ухвали). Ухвала може бути оскаржена до Західного апеляційного господарського суду.

3. Копію ухвали надіслати сторонам спору.

4. Вебадреса сторінки на офіційному вебпорталі судової влади України в Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по даній справі, http://court.gov.ua/fair/sud5008/ або http://www.reyestr.court.gov.ua.

Повна ухвала складена та підписана 23.03.2026.

Суддя Л.І. Пригара