УХВАЛА

30 березня 2026 року

м. Київ

cправа № 903/698/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Кібенко О.Р. - головуючий, Бакуліна С.В., Студенець В.І.,

розглянувши матеріали касаційної скарги фізичної особи-підприємця Ваника Юрія Юрійовича

на рішення Господарського суду Волинської області від 05.09.2025 (суддя Слободян О.Г.)

та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 27.02.2026 (колегія суддів: Олексюк Г.Є., Петухов М.Г., Гудак А.В.)

у справі за позовом фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) Ваника Юрія Юрійовича

до ОСОБА_1

про стягнення 71 635 грн,

В С Т А Н О В И В:

1. ФОП Ваник Ю.Ю. звернувся до Господарського суду Волинської області із позовом до ОСОБА_1 про стягнення 71 635 грн заборгованості.

2. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на порушення відповідачем зобов`язань за договором-заявкою №08/2020 від 04.03.2025 в частині своєчасної оплати отриманих послуг з перевезення вантажу.

3. Господарський суд Волинської області рішенням від 05.09.2025, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 27.02.2026, в задоволенні позову відмовив.

4. 09.03.2026 до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ФОП Ваника Ю.Ю. (подана 09.03.2026 через систему Електронний суд) на рішення Господарського суду Волинської області від 05.09.2025 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 27.02.2026, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

5. Дослідивши матеріали касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з таких підстав.

6. Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

7. Відповідно до п.9 ч.3 ст.2 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), одним з основних засад (принципів) господарського судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження у визначених законом випадках.

8. Згідно із п.2 ч.3 ст.287 ГПК не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

9. У позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку (п.1 ч.1 ст.163 ГПК).

10. Згідно з ч.7 ст.12 ГПК для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

11. Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями у справах з ціною позову, що не перевищує п?ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

12. Скаржник оскаржує судові рішення, якими вирішено спір про стягнення 71 635 грн, а тому вони не підлягають касаційному оскарженню.

13. Водночас касаційна скарга не містить належних обґрунтувань, які могли би бути визнані такими, що підпадають під дію пунктів а), б), в), г) п.2 ч.3 ст.287 ГПК.

14. Скаржник, посилаючись на пп."а" п.2 ч.3 ст.287 ГПК (касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики), зазначає, що:

"Спір є малозначним, однак, Постановою апеляційного суду були проігноровані висновки Верховного Суду, викладені у Постановах в аналогічних справах №911/151/16 та №920/99/17, які слухалися за участі перевізників та недобросовісних замовників перевезень. Вказані висновки Верховного Суду в даний час широко застосовуються судами першої і апеляційної інстанції у спорах, що виникають з договорів перевезення і транспортного експедирування. Ігнорування таких висновків суперечить принципу правової визначеності та єдності судової практики (ч.6 ст.13 ГПК України).

Ця справа стосується питання права (ч.3 ст.300 ГПК України), яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. Мова йде про оцінку доказової сили інформації про отримання поштових відправлень через сервіси поштових операторів (зокрема ТОВ "НОВА ПОШТА"), які направляються без опису вкладення, як підстави для настання строків виконання грошових зобов`язань за договором. Це питання є актуальним для тисяч українських перевізників та сотень господарських спорів, котрі стосуються транспортних послуг, де доказування залежить від електронних систем обліку вручення кореспонденції і його неоднозначне тлумачення призводить до розбіжностей у судовій практиці.

Так, у величезній кількості спорів, які слухалися і, в даний час, слухаються господарськими судами України, у якості доказів направлення/вручення документів на оплату позивачі використовували Експрес-накладні ТОВ "НОВА ПОШТА" з відміткою про вручення в самій накладній (або ж дані з сервісу відстеження названого поштового оператора, які зберігаються лише 3 місяці). Вказані експрес-накладні стали доказами отримання документів на оплату у сотнях аналогічних справ, які розглядалися судами України, зокрема справах №№910/16596/19, 916/3040/20, 911/3287/20, 904/2899/20, 911/3314/20, 922/2571/21, 910/13833/21, 916/5333/23, 911/911/23, 916/4072/24, 910/13842/24, 911/555/24, 910/13798/23, 904/1556/24, 909/890/25, 904/3888/25, 909/805/25, 907/1295/25, 909/889/25, 907/1170/25 - в судах першої інстанції, та у справах №№911/1823/20, 910/13833/21, 910/13798/23, 924/194/24, 902/121/24, які переглядалися судами апеляційної інстанції.

Оскаржувана Постанова йде врозріз з усією усталеною судовою практикою, яка роками формувалася в судах України, в аналогічних спорах.

…

Розбіжності в судовій практиці призводять до правової невизначеності: в одних справах (як №911/151/16 та №920/99/17 - розглядалися Верховним Судом, №№911/1823/20, 910/13833/21, 910/13798/23, 924/194/24, 902/121/24 - розглядалися апеляційними судами) такі докази (накладні "НОВОЇ ПОШТИ" та інших поштових операторів) приймаються в якості доказів, в інших - ні, що порушує принцип рівності (ст. 6 Конвенції про захист прав людини)".

15. Однак, скаржник не наводить належного обґрунтування на підтвердження того, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення, не вказує, в чому полягає таке фундаментальне значення.

16. Навпаки, за твердженнями самого ж скаржника з відповідного питання існує усталена судова практика (зокрема й Верховного Суду - у справах №911/151/16 та №920/99/17), однак, на думку скаржника, суди в оскаржуваних судових рішеннях її не врахували.

17. Також, стверджуючи про існування розбіжності у практиці, скаржник перелічує справи, у яких така практика застосована (№911/151/16, №920/99/17, №911/1823/20, №910/13833/21, №910/13798/23, №924/194/24, №902/121/24), однак посилаючись на те, що в інших справах існує протилежна практика (відповідні накладні як докази не враховуються), скаржник не наводить переліку таких справ.

18. Таким чином, наведені скаржником твердження щодо наявності правового питання, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики фактично є обґрунтуванням такої загальної підстави касаційного оскарження, як неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду (що передбачена п.1 ч.2 ст.287 ГПК).

19. Натомість фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики може мати спірне правове питання, яке тривалий час неоднаково вирішується судами. При цьому, як було зазначено, скаржник не наводить належних аргументів, які б свідчили про неоднозначність правозастосовчої практики саме у питанні застосування норм, зазначених ним у касаційній скарзі нормативних актів.

20. Верховний Суд дійшов висновку, що скаржник у касаційній скарзі не навів вагомих аргументів, які б свідчили про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення.

21. Касаційна скарга фактично зводиться до спроби переконати суд у необхідності переглянути зміст рішення, ухваленого судами попередніх інстанції, однак Верховний Суд не може ставити під сумнів законність рішення суду тільки через те, що таке рішення скаржник вважає незаконним. Незгода із судовим рішенням не свідчить про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок прийняття цього рішення, оскільки настання відповідних наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь позивача/відповідача є звичайним передбачуваним процесом.

22. Верховний Суд дослідив та оцінив доводи скаржника, ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства. З урахуванням цього, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи касаційної скарги, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення.

23. Рекомендацією №R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07.02.1995 державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до ч."с" ст.7 Рекомендації, скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

24. Таким чином, законодавець цілком свідомо надав Верховному Суду право використовувати процесуальний фільтр, закріплений у п.1 ч.1 ст.293 ГПК, і це повністю узгоджується з положеннями ст.129 Конституції України, завданнями та принципами господарського судочинства.

25. При цьому використання оціночних чинників, зокрема, таких понять, як: "суспільний інтерес", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики", "малозначні справи", тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже виходячи з високого статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

26. Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є "судом фактів".

27. Учасники судового процесу повинні розуміти, що визначені п.2 ч.3 ст.287 ГПК випадки є винятком із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип "правової визначеності" буде порушено.

28. Згідно з п.1 ч.1 ст.293 ГПК суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

29. Оскільки касаційна скарга не містить належних обґрунтувань, які могли б бути визнані такими, що підпадають під дію підпунктів а), б), в), г) п.2 ч.3 ст.287 ГПК, Верховний Суд вважає, що скаржником не дотримано умову допуску цієї справи до касаційного оскарження.

30. З урахуванням викладеного, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ФОП Ваника Ю.Ю. на рішення Господарського суду Волинської області від 05.09.2025 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 27.02.2026, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 234, 235, 287, 293 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі №903/698/25 за касаційною скаргою фізичної особи-підприємця Ваника Юрія Юрійовича на рішення Господарського суду Волинської області від 05.09.2025 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 27.02.2026.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Головуючий суддя О. Кібенко

Судді С. Бакуліна

В. Студенець