ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2026 року

м. Київ

cправа № 914/3403/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Дроботової Т. Б. - головуючого, Багай Н.О., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Денисюк І. Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Львівської міської ради

на постанову Західного апеляційного господарського суду від 07.11.2024 (судді: Матущак О. І. - головуючий Кравчук Н. М., Скрипчук О. С.) у справі

за позовом Львівської міської ради

до Приватного підприємства "Ярина Плюс"

про усунення перешкод у розпорядженні земельною ділянкою шляхом знесення самовільно збудованого нежитлового приміщення з припиненням права власності,

В С Т А Н О В И В:

1. Короткий зміст позовних вимог і підстав позову

1.1. У листопаді 2023 року Львівська міська рада звернулася до Господарського суду Львівської області з позовом до Приватного підприємства "Ярина Плюс" (далі - ПП "Ярина Плюс") про усунення перешкод у розпорядженні земельною ділянкою загальною площею 0,0267 га, кадастровий номер :05:001:0067, розташованою за адресою: м. Львів, вул. Городоцька, 309, шляхом знесення самочинно збудованого нежитлового приміщення під літ. "Б-1", загальною площею 117,9 м2 (реєстраційний номер майна 25568873) з припиненням права власності ПП "Ярина Плюс" на вказане нежитлове приміщення.

1.2. На обґрунтування позову позивач посилався на те, що Фізична особа-підприємець Михайлів Євген Євгенович (далі - ФОП Михайлів Є. Є.) без належних документів оформив право власності на приміщення за адресою: м. Львів, вул. Городоцький 309, оскільки було скасоване рішення Господарського суду Львівської області від 06.11.2008 у справі № 19/202, на підставі якого відбулася реєстрація права власності на це приміщення за ФОП Михайлівим Є. Є. На думку позивача, наведене є перешкодою для реєстрації права власності на спірне приміщення за Приватним підприємством "Мотор" (далі - ПП "Мотор"), а згодом і за ПП "Ярина Плюс". З огляду на викладене, а також відсутність належним чином оформленого права користування земельною ділянкою на вул. Городоцький 309 у м. Львові, позивач вважає, що наявні підстави для задоволення цього позову з огляду на положення статті 376 Цивільного кодексу України.

2. Короткий зміст судових рішень

2.1. Рішенням Господарського суду Львівської області від 11.03.2024 (суддя Мазовіта А. Б.) позовні вимоги задоволено повністю. Зобов`язано ПП "Ярина Плюс" усунути перешкоди у розпорядженні земельною ділянкою загальною площею 0,0267 га, кадастровий номер :05:001:0067, за адресою: м. Львів, вул. Городоцька, 309, шляхом знесення самочинно збудованого нежитлового приміщення під літ. "Б-1", загальною площею 117,9 м2 (реєстраційний номер майна 25568873) з припиненням права власності ПП "Ярина Плюс" на таке нежитлове приміщення. Здійснено розподіл судових витрат.

Аргументуючи судове рішення, суд першої інстанції виходив із встановлених фактичних обставин того, що земельна ділянка комунальної власності, на якій розташоване зареєстроване за відповідачем спірне нежитлове приміщення, Львівською міською радою будь-яким фізичним або юридичним особами у власність чи користування ніколи не надавалась та спірне майно у встановленому законом порядку в експлуатацію не вводилося. Звідси суд висновував, що спірне приміщення є самочинним будівництвом, а тому підлягає знесенню за позовом власника земельної ділянки з одночасним припиненням права власності відповідача на нього.

2.2. Постановою Західного апеляційного господарського суду від 07.11.2024 (судді: Матущак О. І. - головуючий Кравчук Н. М., Скрипчук О. С.) рішення Господарського суду Львівської області від 11.03.2024 у цій справі скасовано і прийнято нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог.

За висновками суду апеляційної інстанції обраний позивачем спосіб захисту не є ефективним, оскільки позивачем не заявлено позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності за відповідачем на спірний об`єкт нерухомого майна із закриттям розділу Державного реєстру та реєстраційної справи з припиненням такого права, а тому задоволення заявлених позовних вимог не призведе до реального поновлення прав та законних інтересів Львівської міської ради.

3. Короткий зміст касаційної скарги і заперечень на неї

3.1. Не погоджуючись із ухваленою у справі постановою, Львівська міська рада звернулася з касаційною скаргою (з урахуванням її уточненої редакції) до Верховного Суду, в якій просить скасувати постанову Західного апеляційного господарського суду від 07.11.2024, а рішення Господарського суду Львівської області від 11.03.2024 залишити в силі.

Скаржник вважає, що оскаржена у справі постанова прийнята з порушенням норм процесуального права, неправильним застосування норм матеріального права, а саме статей 15, 16, 391 Цивільного кодексу України, частини 2 статті 152 Земельного кодексу України. На обґрунтування підстав касаційного оскарження скаржник посилається на положення пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а саме застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норм права без урахування висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду і Верховного Суду, зокрема, від 18.09.2024 у справі № 914/1785/22, від 05.07.2023 у справі № 914/2075/21, 03.09.2020 у справі № 911/3306/17, від 18.01.2023 у справі № 361/1308/19, від 27.05.2021 у справі № 914/1201/19, від 10.04.2024 у справі № 496/1059/18, від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц, від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13- ц (пункт 71), від 04.11.2018 у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96), від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц (пункт 81), від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 97), від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (пункт 84) стосовно того, що усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою є ефективним способом захисту права власності на земельну ділянку; у постановах від 20.05.2020 у справі № 910/7164/19, від 20.06.2023 у справі № 633/408/18, від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 22.10.2019 у справі № 923/876/16, від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22.06.2021 у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29.06.2021 у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26.10.2021 у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14.12.2021 у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25.01.2022 у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 09.02.2022 у справі № 910/6939/20 (пункт 11.87), від 22.02.2022 у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21), від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17 (пункт 56), від 28.09.2022 у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14.12.2022 у справі № 477/2330/18 (пункт 55), від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18 (пункт 28), від 23.01.2024 у справі № 523/14489/15-ц (пункт 69), від 10.04.2024 у справі № 760/20948/16-ц (пункт 43)), від 20.05.2020 у справі № 910/7164/19 щодо ефективного способу захисту.

3.2. Від ПП "Ярина Плюс" надійшов відзив на касаційну скаргу, якому відповідач вважає доводи касаційної скарги необґрунтованими, просить її залишити без задоволення, а постанову у справі без змін як законну та обґрунтовану.

3.3. Від ПП "Ярина Плюс" надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке обґрунтовано доводами про неповідомлення відповідача про поновлення розгляду справи та призначення її до розгляду. Проте Верховний Суд відмовляє у задоволенні цього клопотання, оскільки матеріали справи та дані автоматизованої системи документообігу суду свідчать про належне повідомлення відповідача про розгляд цієї справи судом касаційної інстанції. Зокрема, відповідно до наявних у справі довідок про доставку документа в кабінет "Електронного суду", сформованою з автоматизованої системи документообігу суду, ухвала про поновлення провадження у справі від 23.02.2026 надсилалась в електронний кабінет відповідача. Водночас явка представників сторін обов`язковою не визнавалася, а відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. До того ж Верховний Суд, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, а ПП "Ярина Плюс" скористалося процесуальним правом на подання відзиву на касаційну скаргу, у якому виклало свою правову позицію щодо доводів касаційної скарги. Звідси Судом забезпечено принцип змагальності сторін та створено всі необхідні умови для реалізації учасниками справи їхніх процесуальних прав.

4. Розгляд касаційної скарги та позиція Верховного Суду

4.1. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та заперечення на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів зазначає таке.

4.2. Як установили попередні судові інстанції та свідчать матеріали справи, відповідно до інформації, наданої Управлінням державного контролю за використанням та охороною земель департаменту містобудування Львівської міської ради, земельна ділянка на вул. Городоцькій, 309, у м. Львові, площею 0,0267 га, перебуває в комунальній власності Львівської міської ради.

За результатами обстеження земельної ділянки комунальної власності за адресою: м. Львів, вул. Городоцька, 309, проведеного представниками Управління державного контролю за використанням та охороною земель департаменту містобудування Львівської міської ради за участю управління архітектури та урбаністики, складено акт від 30.06.2023 № 264, в якому зафіксовано, що земельна ділянка у м. Львів, вул. Городоцька, 309 розташована в межах червоних ліній, в зоні ТР-1 зона транспортної інфраструктури. ПП "Ярина Плюс" фактично використовує земельну ділянку, орієнтовною площею 0,0267 га, для обслуговування торгового павільйону на вул. Городоцькій, 309 у м. Львові за відсутності відповідного рішення органу місцевого самоврядування про її надання в користування (оренду) та за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки.

Згідно з листом управління архітектури та урбаністики від 08.06.2023 № 4-2401-7644 вихідні дані на проєктування (містобудівні умови та обмеження на проєктування об`єкта будівництва) на вул. Городоцькій, 309 у м. Львові не надавалися.

Відповідно до листа Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю від 05.06.2023 № 4-0006-7446 за даними з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва документи щодо виконання будівельних робіт на об`єкті за адресою: м. Львів, вул. Городоцька, 309, що були б зареєстровані Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю, відсутні.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ПП "Ярина Плюс" зареєстровано право власності на нежитлову будівлю в плані під літ. "Б-1", загальною площею 117,9 м2, розташовану за адресою: м. Львів, вул. Городоцька, 309 (реєстраційний номер майна 25568873).

Підставою виникнення права власності ПП "Ярина Плюс" є договір купівлі-продажу від 22.05.2009, укладений між ПП "Мотор" і ПП "Ярина Плюс", реєстраційний № 1039, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Стоцко Т. Л. Відповідно до вказаного договору купівлі-продажу ПП "Мотор" продало, а ПП "Ярина Плюс" придбало нежитлове приміщення під літ. "Б-1" загальною площею 117,9 м2, розташоване за адресою: м. Львів, вул. Городоцька, 309.

Первісно право власності на вказаний об`єкт було зареєстровано 27.11.2008 за ФОП Михайлівим Є. Є. на підставі рішення Господарського суду Львівської області від 06.11.2008 у справі № 19/202 про визнання права власності. У подальшому ФОП Михайлів Є. Є. продав це майно ПП "Мотор".

Проте постановою Львівського апеляційного господарського суду від 02.02.2009 у справі № 19/202 було скасовано рішення Господарського суду Львівської області від 06.11.2008 у справі №19/202 та прийнято нове рішення, яким в позові відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 14.05.2009 у справі № 19/202 постанову Львівського апеляційного господарського суду від 02.02.2009 залишено без змін.

4.3. Предметом позову у цій справі є вимоги Львівської міської ради до ПП "Ярина Плюс" про усунення перешкод у розпорядженні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованого спірного нежитлового приміщення та припинення права власності ПП "Ярина Плюс" на нього.

4.4. Місцевий господарський суд позов задовольнив, визнавши позовні вимоги обґрунтованими та доведеними.

4.5. Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції натомість скасував рішення місцевого господарського суду та прийняв нове, яким у позові відмовив, поклавши в основу висновки про неефективність обраного позивачем способу захисту порушеного права.

4.6. Верховний Суд, розглянувши касаційну скаргу Львівської міської ради, виходить із такого.

Відповідно до частин 1- 4 статті 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині 1 статті 376 Цивільного кодексу України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Кожна із зазначених ознак є самостійною і достатньою для того, щоб визнати об`єкт нерухомого майна самочинним будівництвом. Тому при вирішенні спору, що виникає у зв`язку із будівництвом на земельній ділянці об`єкта нерухомості, повинні досліджуватися питання щодо наявності документів про виділення земельної ділянки, дозвільної документації на будівництво спірних об`єктів та щодо відповідності побудованого об`єкта будівельним нормам і правилам (подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18.09.2024 у справі № 915/1268/23).

Не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці. Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку (постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (пункти 92-94), від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 (пункт 35), від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22 (пункт 103)).

Сама по собі державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності (пункт 123 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20)).

Державна реєстрація права власності не породжує права власності, в силу державної реєстрації право власності не виникає, вона визначає лише момент, з якого право власності виникає, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Факт набуття права власності має передувати державній реєстрації, оскільки юридичний зміст державної реєстрації полягає у визнанні і підтвердженні державою цього факту (схожий висновок викладено в пункті 7 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18).

Ураховуючи положення частин 3- 5 статті 376 Цивільного кодексу України, коли власник земельної ділянки не надавав згоди на будівництво на його земельній ділянці об`єкта нерухомого майна, він має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав як власника земельної ділянки (частина 2 статті 152 Земельного кодексу України).

Правовий порядок знесення будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майно залежить від підстав, за якими його віднесено до об`єкта самочинного будівництва (постанова Верховного Суду від 11.06.2024 у справі № 904/4338/21).

Обов`язковому (безальтернативному) знесенню об`єкт будівництва підлягає лише у випадках, якщо такий об`єкт збудовано на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети та/або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи. В усіх інших випадках знесенню передує встановлення можливості перебудови об`єкта будівництва (постанови Верховного Суду від 24.06.2020 у справах № 320/5880/18, від 19.09.2023 у справі № 911/1406/20).

Разом із тим за усталеними висновками Верховного Суду особа, яка використовувала земельну ділянку з порушенням прав іншої (власника земельної ділянки), повинна привести земельну ділянку у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд за власний кошт, оскільки відповідно до вимог чинного законодавства обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку (постанови від 02.06.2022 у справі № 910/14524/19, від 04.09.2024 у справі № 904/2077/23).

Встановлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини цієї справи свідчать, що будівництво на спірній земельній ділянці проведено за відсутності правовстановлюючих документів на земельну ділянку, дозвільних документів, які надають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, тому зареєстроване за ПП "Ярина Плюс" спірне нежитлове приміщення є самочинним будівництвом. Водночас Львівська міська рада, яка представляє інтереси власника земельної ділянки, не надавала згоди на визнання права власності за ПП "Ярина Плюс" на самочинно збудоване майно і заперечує проти його перебування на землі комунальної власності, у зв`язку з чим звернулася до суду з позовом у цій справі. За наведеного та враховуючи, що розміщення спірного майна на земельній ділянці комунальної власності порушує права власника земельної ділянки, задоволення позову в частині знесення такого майна узгоджується із положеннями статті 152 Земельного кодексу України та приписами частини 4 статті 376 Цивільного кодексу України.

Водночас Верховний Суд окремо враховує, що касаційне провадження у цій справі, що розглядається, зупинялося до розгляду Великою Палатою Верховного Суду в касаційному порядку справи № 908/2388/21.

За результатами розгляду зазначеної справи Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.12.2025 сформульовано, зокрема висновки щодо належного способу захисту порушеного права власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво. Висловлені Великою Палатою Верховного Суду правові позиції в силу положень частини 4 статті 300 Господарського процесуального кодексу України підлягають урахуванню судом касаційної інстанції, який у такому випадку не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги.

Так, у справі № 908/2388/21 Велика Палата Верховного Суду (пункти 132- 141) зазначила, зокрема, що статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

При цьому суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, пункт 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17).

Способи захисту прав особи - власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, прямо визначені статтею 376 Цивільного кодексу України, яка регулює правовий режим самочинно побудованого майна.

Частинами 3- 5 статті 376 Цивільного кодексу України, відповідно, встановлено таке. Право власності на самочинно збудоване майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Визнання права власності в порядку частини 3 або 5 статті 376 Цивільного кодексу України призводить до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна - або особі, яка здійснила самочинне будівництво, надається земельна ділянка у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно як обов`язкова умова для визнання права власності на таке майно (частина 3 статті 376 Цивільного кодексу України); або право власності на самочинно збудоване нерухоме майно визнається за особою - власником земельної ділянки (частина 5 статті 376 Цивільного кодексу України).

При цьому формулювання положень статті 376 Цивільного кодексу України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Тож, як неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила таке будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини 2 статті 376 Цивільного кодексу України не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, норм частини 4 цієї статті (пункти 6.31-6.33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13; пункти 53-56 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц; пункт 46 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 923/196/20).

За обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстроване за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 Цивільного кодексу України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.

У категорії справ, за обставинами яких певна особа неправомірно зареєструвала право власності на самочинно побудоване майно, неналежною є як вимога про скасування рішення (запису) про реєстрацію права власності, так і вимога про припинення права власності (пункт 154 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справi № 916/1174/22).

Таким чином, як свідчить практика Великої Палати Верховного Суду, у спорах про знесення об`єкта самочинного будівництва заявлені позовні вимоги про скасування рішень державного реєстратора є неналежними та такими, що не спрямовані на реальний захист прав та інтересів позивача.

4.7. Отже, у цьому спорі про знесення об`єкта самочинного будівництва заявлена Львівською міською радою позовна вимога про припинення права власності відповідача на спірне нежитлове приміщення є неналежною та такою, що не спрямована на реальний захист прав та інтересів позивача.

4.8. У справі, що розглядається, належним та ефективним способом захисту прав власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, є вимога про знесення об`єкта самочинного будівництва відповідно до частини 4 статті 376 Цивільного кодексу України. Зазначений спосіб захисту відповідає характеру правопорушення, є таким, що встановлений законом, реально захищає та відновлює права та інтереси позивача.

4.9. З огляду на зазначене, колегія суддів суду касаційної інстанції визнає помилковим висновок апеляційного господарського суду про неефективність обраного позивачем способу захисту порушеного права в частині знесення самочинно збудованого об`єкта. Водночас, зважаючи на те, що під час вирішення тотожних спорів суди мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду (постанови Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17, від 10.11.2021 у справі № 825/997/17, від 08.08.2023 у справі № 910/8115/19 (910/13492/21)), колегія суддів не бере до уваги посилання апеляційного господарського суду на постанову Верховного Суду від 18.09.2024 у справі № 914/1785/22.

4.10. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (див. постанови від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду звертала також увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17).

Згідно з усталеною практикою Верховного Суду обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 52), від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 (пункт 5.13).

4.11. Звідси висновок суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позову в частині усунення перешкод у розпорядженні земельною ділянкою шляхом знесення відповідачем самочинно збудованого нежитлового приміщення з огляду на його неефективність не відповідає викладеному, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.12.2025 у справі № 908/2388/21 висновку щодо належного способу захисту порушеного права власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво. Отже, належним та ефективним способом захисту прав територіальної громади міста Львова у спірних правовідносинах є вимога про знесення самочинно збудованого нежитлового приміщення і її задоволення власне остаточно вирішить долю самочинного будівництва у встановленому законом порядку.

За наведеного доводи касаційної скарги знайшли своє часткове підтвердження під час касаційного розгляду справи.

5. Висновки Верховного Суду

5.1. Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

5.2. Згідно з положеннями статті 312 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

5.3. Враховуючи наведене, касаційну скаргу Львівської міської ради необхідно задовольнити частково, а постанову суду апеляційної інстанції в частині відмови у позові про усунення перешкод у розпорядженні земельною ділянкою шляхом знесення відповідачем самочинно збудованого нежитлового приміщення - скасувати та в цій частині залишити в силі рішення господарського суду першої інстанції про задоволення означеної позовної вимоги, а в решті постанову апеляційного господарського суду слід залишити без змін.

6. Розподіл судових витрат

6.1. Оскільки касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, то Верховний Суд, зважаючи на положення статті 129 Господарського процесуального кодексу України, статті 4 Закону України "Про судовий збір" (застосування коефіцієнту 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору у разі подання касаційної скарги в електронній формі), вважає, що у наведеному випадку на ПП "Ярина Плюс" слід покласти витрати скаржника зі сплати судового збору за подання касаційної скарги у сумі 4294,40 грн.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 312, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Львівської міської ради задовольнити частково.

Постанову Західного апеляційного господарського суду від 07.11.2024 в частині відмови у позові про усунення перешкод у розпорядженні земельною ділянкою загальною площею 0,0267 га, кадастровий номер :05:001:0067, за адресою: м. Львів, вул. Городоцька 309, шляхом знесення Приватним підприємством "Ярина Плюс" самочинно збудованого нежитлового приміщення під літ. "Б-1" загальною площею 117,9 м2 за адресою: м. Львів, вул. Городоцька 309, скасувати та в цій частині залишити в силі рішення Господарського суду Львівської області від 11.03.2024 у справі № 914/3403/23. В решті постанову Західного апеляційного господарського суду від 07.11.2024 у цій справі залишити без змін.

Стягнути з Приватного підприємства "Ярина Плюс" на користь Львівської міської ради 4294,40 грн судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.

Видачу наказу доручити Господарському суду Львівської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Т. Б. Дроботова

Судді Н. О. Багай

Ю. Я. Чумак