ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року

м. Київ

cправа № 904/2308/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Зуєва В.А. (головуючого), Берднік І.С., Міщенка І.С.

секретаря судового засідання - Дерлі І.І.

за участю представників сторін:

позивача - Гуйванюк Й.Є., Савон О.Ю.

відповідача - Петрів Р.В.

третьої особи - не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства "Дніпроазот"

на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 15.07.2025 (у складі колегії суддів: Чус О.В. (головуючий), Дармін М.О., Чередко А.Є.)

за позовом Акціонерного товариства "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта"

до Акціонерного товариства "Дніпроазот"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Акціонерне товариство "Нікопольський завод феросплавів"

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст та підстави позовних вимог

1.1. 28.05.2024 Публічне акціонерне товариство "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" (далі - АТ "Укртатнафта", Позивач, Скаржник) звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Акціонерного товариства "Дніпроазот" (далі - АТ "Дніпроазот", Відповідач) та просило суд визнати недійсним з моменту укладання договір про відступлення права вимоги у сумі 75 млн грн № 537/12/2118 від 26.09.2022 (далі - Договір).

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Договір зі сторони Позивача підписаний Ляпкою Р.В. за довіреністю №14/03-02 від 27.12.2021, що надавала право на укладання договорів та додаткових угод до них, однак обсяг повноважень у грошовому еквіваленті за такою довіреністю обмежений статутом ПАТ "Укртатнафта" сумою в 10 млн грн, у той час як сума оспорюваного правочину перевищує дозволену більше ніж у сім разів. Тож, за доводами Позивача, підписуючи від його імені Договір відступлення права вимоги, представник Ляпка Р.В. діяв поза межами наявних у нього повноважень, тому правочин укладено з дефектом - з перевищенням повноважень особою, що його підписала, та всупереч приписам частини другої статті 203 Цивільного кодексу України.

2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

2.1. Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 27.01.2025 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

2.2. Вказане рішення мотивовано тим, що з аналізу змісту довіреності не вбачається обмежень на укладення правочинів головою правління, що передбачені Статутом. Посилання у Договорі на Статут АТ "Укртатнафта" або його окремі положення, якими обмежуються повноваження голови правління або представників ПАТ "Укртатнафта", також відсутні, а відповідні обмеження повноважень в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань не відображені.

Суд за наявними у справі матеріалами встановив, що ПАТ "Укртатнафта" направило на адресу АТ "Дніпроазот" заяву про припинення зобов`язання зарахуванням однорідних вимог від 30.09.2022, та з огляду на це виснував, що в такий спосіб Позивач своїми діями, спрямованими на зарахування зустрічних однорідних вимог у сумі 75 млн грн з посиланням на пункт 1.3 Договору схвалив його, а тому таке схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником навіть з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним.

Крім того місцевий господарський суд зазначив про неефективність обраного Позивачем способу захисту, оскільки ним не заявлено жодних похідних вимог щодо наслідків недійсності Договору.

2.3. Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 15.07.2025 задоволено апеляційну скаргу Позивача, вищевказане рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким позов задоволено і визнано недійсним з моменту укладення договір про відступлення права вимоги № 537/12/2118 від 26.09.2022, укладений між ПАТ "Укртатнафта" та АТ "Дніпроазот".

2.4. При цьому суд апеляційної інстанції вказав, що в оспорюваному Договорі наявне посилання на те, що з боку Позивача він укладений представником за довіреністю із зазначенням реквізитів цієї довіреності. Крім того, у вказаній довіреності також зазначено, що її видано головою правління ПАТ "Укртатнафта" на підставі Статуту товариства.

За висновками суду апеляційної інстанції, Відповідачу мали бути відомі положення частини першої статті 238 Цивільного кодексу України про те, що представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. За таких обставин Відповідач мав бути обізнаний, що обсяг повноважень підписанта Договору з боку Позивача обмежується повноваженнями довірителя, а обсяг повноважень довірителя, у свою чергу, закріплений у статуті ПАТ "Укртатнафта". Вступаючи у правовідносини з Позивачем та укладаючи оспорюваний Договір, Відповідач мав діяти розумно, виважено та відповідально. Зокрема, перевірити обсяг повноважень представника контрагента за довіреністю. Проявивши розумну обачність та перевіривши повноваження голови правління ПАТ "Укртатнафта" за статутом, Відповідач міг би дізнатися про відсутність у нього повноважень на укладення правочинів та, відповідно, на видачу довіреностей на їх укладення, на відповідну суму.

Апеляційний суд відхилив доводи Відповідача про схвалення правочину особою, від імені якої його укладено, оскільки дії, що свідчать про прийняття його до виконання, вчинені тією ж особою, яка і підписала Договір за відсутності належних повноважень (Ляпкою Р.В.). Водночас суд констатував відсутність у матеріалах справи доказів наступного схвалення оспорюваного Договору з боку уповноваженого органу Позивача - Правління ПАТ "Укртатнафта" - згідно з пунктом 11.2.1 статуту.

2.5. АТ "Дніпроазот" не погодилося з такою постановою та скористалося правом її касаційного оскарження.

3. Розгляд справи Верховним Судом

3.1. Касаційне провадження у справі відкрито 14.08.2025 колегією суддів у складі Колос І.Б. (головуючої), Булгакової І.В., Власова Ю.Л. на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

3.2. Цією ж ухвалою касаційне провадження у справі № 904/2308/24 було зупинено до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 914/768/22.

3.3. Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.11.2025 касаційну скаргу прийнято до провадження колегією суддів Касаційного господарського суду у складі: Зуєва В.А. (головуючого), Берднік І.С., Міщенка І.С. з одночасним зупиненням касаційного провадження до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 914/768/22.

3.4. 29.01.2026 до Верховного Суду від АТ "Дніпроазот" надійшла заява про поновлення провадження у справі у зв`язку з оприлюдненням у ЄДРСР повного тексту постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 914/768/22.

3.5. Ухвалою Верховного Суду від 04.02.2026 провадження у справі поновлено та призначено її до розгляду у судовому засіданні 25.02.2026. Водночас учасникам справи запропоновано надати письмові пояснення з урахуванням правової позиції, сформованої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.12.2025 у справі № 914/768/22, до 20.02.2026.

3.6. У судовому засіданні 25.02.2026 оголошувалася перерва до 18.03.2026 із наданням сторонам права подати Суду пояснення до 04.03.2026. У вказаний строк такі письмові пояснення отримано від АТ "Укртатнафта", а 12.03.2026 та 17.03.2026 - відповідно від Позивача та Відповідача.

Оскільки останні процесуальні документи сторони надали поза межами строку, протокольно встановленого Верховним Судом 25.02.2026, а також враховуючи відсутність підстав для поновлення пропущеного процесуального строку, пояснення долучаються до матеріалів справи, однак залишаються без розгляду відповідно до положень статей 118, 295 Господарського процесуального кодексу України

3.7. 25.02.2026 та у подальшому 17.03.2026 АТ "Дніпроазот" через підсистему "Електронний суд" надсилало клопотання про передачу справи № 904/2308/24 на розгляд Великої Палати Верховного Суду, судової палати у складі Касаційного господарського суду щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду та про визначення колегії суддів у складі п`яти суддів.

3.8. Суд відмовляє у задоволенні вказаних клопотань з огляду на наступне.

3.9. Підстави для передачі справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду визначає стаття 302 Господарського процесуального кодексу України.

Так за частиною першою вказаної статті суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, передає справу на розгляд палати, до якої входить така колегія, якщо ця колегія вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з цієї ж палати або у складі такої палати.

Частини третя-п`ята Господарського процесуального кодексу України унормовує, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.

Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати.

Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

3.10. Отже, правова проблема має існувати не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності; мають існувати обставини, з яких вбачається, що відсутня стала судова практика у відповідних питаннях, поставлені правові питання не визначені на нормативному рівні, відсутні процесуальні механізми вирішення такого питання тощо; по-друге, вирішення виключної правової проблеми вплине на забезпечення сталого розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.

Про виключність правової проблеми з точки зору якісного критерію можуть свідчити такі обставини: з касаційної скарги вбачається, що суди припустилися явної й грубої помилки у застосуванні норм процесуального та матеріального права, в тому числі свавільного розпорядження повноваженнями, й перегляд справи Великою Палатою Верховного Суду потрібен з метою унеможливлення її повторення у подальшій судовій діяльності; норми матеріального чи процесуального права були застосовані судами першої чи апеляційної інстанцій таким чином, що постає питання щодо дотримання принципу пропорційності, тобто забезпечення належного балансу між приватними та публічними інтересами; наявні колізії в нормах матеріального права, що викликає необхідність у застосуванні аналогії закону чи права, або постає питання щодо дотримання принципу верховенства права.

При цьому справа буде мати принципове значення, якщо йдеться про правове питання, яке потребує пояснення і зустрічається у невизначеній кількості справ у разі, якщо надана на нього відповідь піддається сумніву або якщо існують різні відмінні позиції і це питання ще не вирішувалося вищою судовою інстанцією, а також необхідне тлумачення щодо застосування нових законів. Разом з тим не є виключною правовою проблемою правове питання, відповідь на яке є настільки ясною і чіткою, що вона може бути знайдена без будь-яких проблем.

Верховний Суд зазначає, що застосування таких критеріїв є сталим і послідовним та неодноразово викладено Верховним Судом і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 10.07.2019 у справі № 431/5643/16-ц, від 28.04.2020 у справі № 357/13182/18, від 23.06.2020 у справі № 910/8130/17, від 09.07.2020 у справі № 610/1065/18, від 15.09.2020 у справі № 910/32643/15, від 13.10.2020 у справі № 640/17296/19, від 23.10.2020 у справі № 906/677/19, від 14.04.2021 у справі № 757/50105/19, від 22.04.2021 у справі № 640/6432/19, від 28.04.2021 у справі № 916/1977/20, від 18.05.2021 у справі № 758/733/18, від 10.03.2026 у справі № 910/10956/24.

Наведені Відповідачем у клопотанні обставини не свідчать про існування виключної правової проблеми в спірних правовідносинах; клопотання не містить аргументованого обґрунтування наявності глибоких розходжень у судовій практиці щодо застосування однієї і тієї ж норми права, в чому вбачається складність застосування відповідних положень законодавства у цій правовій ситуації, невизначеність поставлених судом правових питань на нормативному рівні, неможливість подолання проблеми існуючими процесуальними механізмами.

3.11. Згідно з частинами четвертою та одинадцятою статті 33 Господарського процесуального кодексу України перегляд судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій здійснюється колегією суддів суду касаційної інстанції у складі трьох або більшої непарної кількості суддів. Питання про розгляд справи колегією у складі більше трьох суддів вирішується колегією суддів, визначеною в порядку, встановленому частиною другою статті 32 цього Кодексу, до початку розгляду справи, з урахуванням категорії і складності справи, про що постановляється ухвала.

У свою чергу зазначена частина друга статті 32 Господарського процесуального кодексу України регламентує, що справа, розгляд якої відповідно до цього Кодексу здійснюється колегією суддів в обов`язковому порядку, розглядається постійною колегією суддів відповідного суду, до складу якої входить визначений Єдиною судовою інформаційно-комунікаційною системою суддя-доповідач.

3.12. В такий спосіб процесуальний закон чітко і зрозуміло унормовує порядок та підстави передачі справи на розгляд палати або збільшення колегії суддів .

3.13. Як вбачається зі змісту клопотань Відповідача, такі підстави ним не обґрунтовані та Судом у ході розгляду справи не виявлені. Водночас заявлені Скаржником клопотання ґрунтуються на взаємовиключних підставах (наявність виключної правової проблеми або різне правозастосування колегіями суддів однієї судової палати), що у сукупності виключає наявність підстав для їх задоволення.

3.14. Відповідно до положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З огляду на зупинення касаційного провадження у справі, з метою дотримання єдності судової практики, а також врахування позиції Великої Палати Верховного Суду у справі № 914/768/22 при прийнятті судового рішення, колегія суддів розглядає справу в розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для забезпечення можливості реалізації учасниками справи відповідних процесуальних прав.

4. Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

4.1. У своїй касаційній скарзі АТ "Дніпроазот" просить Суд скасувати постанову Центрального апеляційного господарського суду від 15.07.2025, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 27.01.2025 залишити в силі.

4.2. Доводами касаційної скарги Відповідача є:

- неправильне застосування судом апеляційної інстанції положень частини третьої статті 92 Цивільного кодексу України, а саме всупереч висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 13.03.2024 у справі № 757/23249/17 та від 27.06.2018 у справі № 668/13907/13 у сукупності;

- неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постанові об`єднаної палати КГС ВС від 14.04.2025 у справі № 904/2465/21, щодо інформації про обмеження повноважень керівника ПАТ "Укрнафта" у Єдиному державному реєстрі;

- неврахування висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 27.06.2018 у справі № 668/13907/13, та висновків Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 910/19794/21 щодо обов`язку юридичної особи довести недобросовісність та/або нерозумність поведінки контрагента у подібних правовідносинах;

- безпідставна відмова суду апеляційної інстанції у поновленні строку на звернення з клопотанням про витребування доказів, а саме документів, зазначених в ухвалі від 31.03.2025 у справі № 910/13159/24, про яку Відповідачу не могло бути відомо раніше, зокрема при розгляді справи судом першої інстанції, що суперечить висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 04.02.2021 у справі № 910/18493/19, від 17.10.2023 у справі № 910/6340/22. За доводами Скаржника, його клопотання було належним чином обґрунтоване, а внаслідок його задоволення та отримання зазначених документів суд апеляційної інстанції отримав би докази схвалення Позивачем спірного Договору;

- ненадання апеляційним судом належної оцінки відсутності зловживань з боку АТ "Дніпроазот" та водночас недобросовісності АТ "Укрнафта";

- відсутність порушення прав Позивача та неефективність обраного ним способу захисту такого права, зокрема з огляду на правові висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 522/22473/15 (постанова від 01.03.2023: якщо на виконання спірного правочину товариством сплачені кошти або передане інше майно, то задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не приводить до ефективного захисту права, бо таке задоволення само по собі не є підставою для повернення коштів або іншого майна) та висновки Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 у справі № 910/19794/21.

4.3. У додаткових поясненнях АТ "Дніпроазот" зазначає про необхідність врахування висновків Великої палати Верховного Суду, викладених у постанові від 03.12.2025 у справі № 914/768/22 та звертає увагу, що доводи АТ "Укрнафта" про те, що частина третя статті 92 Цивільного кодексу України не застосовна до представництва юридичної особи фізичною особою за довіреністю, суперечить висновку Великої Палати Верховного Суду у справі № 914/768/22 (пункт 84) та наголошує, що предметом доказування у цьому спорі є в першу чергу не наявність або відсутність достатніх повноважень Ляпки Р.В. на укладення правочину, а усвідомлення АТ "Дніпроазот", що Ляпка Р.В. як представник таких повноважень не мав, а також встановлення того, що АТ "Дніпроазот" діяло нерозумно чи недобросовісно.

Також Скаржник звертає увагу на висновки, викладені у пунктах 185 вказаної постанови Великої Палати Верховного Суду ("Посилання в договорі на те, що особа діє на підставі статуту, не можна беззастережно ототожнювати з тим, що третя особа - контрагент ознайомилася зі статутом. Це посилання не презюмує, що третя особа ознайомлена зі статутом, та не покладає на неї в будь-якому разі обов`язки ознайомлюватися з ним. Питання про те, чи слід вважати особу такою, що знала чи мала знати про перешкоди законному укладенню договору, має вирішувати суд у конкретній справі залежно від її обставин та природи договору") та пункт 187 ("Ознайомлення контрагента юридичної особи з інформацією з Єдиного державного реєстру про цю юридичну особу, зокрема стосовно обсягу повноважень директора, можна вважати проявом розумної обачності в контексті з`ясування повноважень керівника юридичної особи на представництво її інтересів. Негативні наслідки, спричинені неповідомленням/ неповним повідомленням державного реєстратора про наявні обмеження повноважень посадових осіб (органів управління) заявника, а також відображенням у Єдиному державному реєстрі недостовірних (неповних) відомостей про юридичну особу, покладаються на юридичну особу та не можуть покладатися на її контрагента").

4.4. У день судового засідання, 25.02.2026, Судом отримано клопотання Скаржника про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду та судової палати у складі Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

4.5. У відзиві на касаційну скаргу Позивач просить Суд залишити її без задоволення, а оскаржувану постанову Центрального апеляційного господарського суду від 15.07.2025 - без змін.

У письмових додатково наданих письмових поясненнях АТ "Укртатнафта" зазначає, що висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 914/768/22 не застосовні до правовідносин у цій справі № 904/2308/24 з огляду на відмінність складу учасників справи, відмінність обставин справи та інших особливостей справ. Водночас Позивач вказує на застосовність висновку у справі № 914/768/22 щодо порядку застосування норм статті 241 Цивільного кодексу України.

Судом отримано також додаткові пояснення Позивача від 03.03.2026 та від 12.03.2026.

5. Обставини, встановлені судами попередніх інстанцій

5.1. 26.09.2022 між ПАТ "Укртатнафта" (первісний кредитор) в особі в.о. першого заступника голови правління Ляпки Руслана Володимировича, що діє на підставі довіреності №14/03-02 від 27.12.2021, та АТ "Дніпроазот" (новий кредитор), в особі голови правління, що діє на підставі Статуту, було укладено Договір про відступлення права вимоги №537/12/2118.

Пунктами 1.1, 1.2 Договору передбачено, що первісний кредитор передає, а новий кредитор приймає право вимоги виконання грошового зобов`язання в сумі 75 млн грн, в тому числі ПДВ 12,5 млн грн, за договором № 1906862 від 03.12.2019 (основний договір), укладеним між АТ "НЗФ" (боржник) та ПАТ "Укртатнафта". Моментом переходу права вимоги від первісного кредитора до нового кредитора є момент укладання цього Договору.

Згідно з пунктом 1.3 Договору за відступлення права вимоги новий кредитор сплачує первісному кредитору грошову суму у розмірі 75 000 000 грн, у тому числі ПДВ 12 500 000 грн, до 29.09.2022 включно.

Пунктом 1.4 Договору сторони узгодили, що відповідно до пункту 1 статті 516 Цивільного кодексу України відступлення права вимоги здійснюється без згоди боржника.

5.2. Від ПАТ "Укртатнафта" Договір підписав Ляпка Руслан Володимирович, який діяв на підставі довіреності № 14/03-02 від 27.12.2021, виданої Головою Правління ПАТ "Укртатнафта" Овчаренком Павлом Володимировичем.

Пунктом 7 вказаної довіреності Ляпку Р.В. уповноважено укладати від імені ПАТ "Укртатнафта" договори, договори-доручення, контракти та вчиняти правочини щодо купівлі-продажу товариством сировини та товарно-матеріальних цінностей, договори про надання ПАТ "Укртатнафта" послуг, виконання робіт, а також інші договори, які не суперечать його Статуту та діючому законодавству України.

5.3. Водночас, як встановили суди, відповідно до Статуту ПАТ "Укртатнафта", єдиним представником товариства та уповноваженим на укладення договорів був голова правління (пункт 11.5.1.1 Статуту, копія якого наявна у матеріалах справи). Крім того, Статутом встановлено обмеження прав та повноважень голови правління на вчинення правочинів на суму понад 10 млн грн (пункт 11.5.1.15). При цьому Статут дозволяє голові правління видавати довіреності від свого імені іншим особам на представництво інтересів товариства та вчинення дій (правочинів) (пункт 11.5.1.4 Статуту).

Пункт 11.2.1 Статуту відносить до компетенції правління, зокрема, надання згоди на вчинення (укладання) від імені товариства правочинів на суму (вартість) більшу, ніж 10 млн грн.

5.4. Зважаючи на викладене суд апеляційної інстанції виснував, що представники ПАТ "Укртатнафта" за довіреністю не мали правових підстав на укладення договорів чи додаткових угод до них на суму, що перевищує 10 млн. грн, оскільки обсяг повноважень, наданих головою правління ПАТ "Укртатнафта" іншим особам, не міг перевищувати повноважень, наявних у самого голови правління.

5.5. За доводами Позивача, Договір №537/12/2118 від 26.09.2022 має бути визнаний судом недійсним, оскільки він за своїм змістом шкодить майновим правам та інтересам ПАТ "Укртатнафта", укладений з дефектом (з перевищенням повноважень особи, що його підписала) та всупереч приписам частини другої статті 203 Цивільного кодексу України. Також товариство заперечує визнання цього Договору у будь-який передбачений законом спосіб.

5.6. Водночас за доводами Відповідача підстави для задоволення позову відсутні з огляду на неефективність обраного способу захисту, схвалення Договору правлінням Позивача та необізнаність Відповідача про перевищення повноважень підписантом.

6. Позиція Верховного Суду

6.1. Заслухавши суддю-доповідача, присутніх у судовому засіданні представників учасників, дослідивши наведені у касаційній скарзі, відзиві на неї та у письмових поясненнях сторін доводи, перевіривши правильність застосування господарськими судами норм матеріального і дотримання норм процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

6.2. Предметом касаційного оскарження є постанова суду апеляційної інстанції, якою скасовано судове рішення місцевого господарського суду та задоволено позовні вимоги ПАТ "Укртатнафта" і визнано недійсним з моменту укладання договір про відступлення права вимоги № 537/12/2118 від 26.09.2022, укладений між Позивачем та АТ "Дніпроазот".

6.3. Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

6.4. Касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження. При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, статтею 287 Господарського процесуального кодексу України, що визначені самим скаржником, покладається на нього. Про це Верховний Суд послідовно зазначав у постановах від 17.01.2023 у справі № 910/20309/21, від 01.05.2024 у справі № 910/9635/22, від 14.01.2025 у справі № 910/21871/21, від 18.02.2026 у справі № 908/206/24.

6.5. Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з нормами частин першої, другої та четвертої статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

6.6. Статтею 203 Цивільного кодексу України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Водночас недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вищевказаних вимог є підставою недійсності правочину (частина перша статті 215 Цивільного кодексу України).

6.7. За нормами абзацу другого частини другої статті 207 Цивільного кодексу України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

6.8. Загальні положення про юридичну особу унормовані статтями 80 - 112 Цивільного кодексу України (глава 7). Так частиною першою та другою статті 92 встановлено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов`язків і здійснювати їх через своїх учасників.

Відповідно до частин першої та другої статті 97 Цивільного кодексу України управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

Виконавчий орган товариства може складатися з однієї або кількох осіб. Виконавчий орган, що складається з кількох осіб, приймає рішення у порядку, встановленому абзацом першим частини другої статті 98 цього Кодексу. Назвою виконавчого органу товариства відповідно до установчих документів або закону може бути "правління", "дирекція" тощо (частини друга та четверта статті 99 Цивільного кодексу України). Виконавчий орган товариства вирішує всі питання, пов`язані з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що є компетенцією загальних зборів учасників товариства або іншого його органу. Здійснюючи управлінську діяльність, виконавчий орган реалізує колективну волю учасників товариства, які є носіями корпоративних прав.

6.9. Отже, юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи. Виконавчим органом товариства є директор (або правління, дирекція тощо), який вирішує всі питання, пов`язані з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що є компетенцією загальних зборів учасників товариства або іншого його органу.

6.10. За змістом частини третьої статті 92 Цивільного кодексу України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

В такий спосіб абзац перший частини третьої статті 92 Цивільного кодексу України встановлює обов`язок органу управління юридичної особи діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Водночас абзац другий частини третьої цієї ж статті регулює діяльність товариства в особі свого органу управління у відносинах із третіми особами та встановлює правило, за яким у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили (презумпція повноцінності всіх дій директора у правовідносинах з третіми особами).

6.11. Винятком із цього правила є випадок, коли третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. Доведення цього факту покладається на юридичну особу.

6.12. З наведеного слідує, що правочин, вчинений органом управління юридичної особи з перевищенням повноважень, може бути визнаний недійсним з підстав, визначених частиною першою статті 203, частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України лише за умови, що третя особа-контрагент знала чи за всіма обставинами не могла не знати про обмеження повноважень. Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.12.2025 у справі № 914/768/22, до закінчення розгляду якої зупинялося касаційне провадження у цій справі. При цьому Велика Палата Верховного Суду також виснувала, що в силу частини третьої статті 92 Цивільного кодексу України для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи загалом не мають юридичної сили, навіть якщо відповідні обмеження й існували на момент укладення договору. Таке обмеження повноважень набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона (третя особа), вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема достеменно знала про відсутність в органу юридичної особи чи у її представника необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це (пункти 82, 83 вказаної постанови).

6.13. Отже, під час вирішення спорів про визнання правочинів недійсними з підстав перевищення повноважень органом або особою, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, необхідним є встановлення обставин щодо добросовісності/недобросовісності поведінки третьої особи. Зокрема, предметом доказування має бути обставина стосовно того, чи знала третя особа про відсутність в органу юридичної особи необхідного обсягу повноважень або, проявивши розумну обачність, повинна була знати про це. Обов`язок доведення цих обставин покладається на юридичну особу.

6.14. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.12.2025 у справі № 914/768/22, висновки у якій є обов`язковими для врахування при вирішенні спору у цій справі № 904/2308/24 та до закінчення розгляду якої зупинялося касаційне провадження, зазначено про відсутність підстав для відступу від висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2024 у справі № 757/23249/17, а також викладено наступну правову позицію:

"Частиною третьою статті 92 Цивільного кодексу України встановлена спростовна презумпція повноцінності всіх дій директора у правовідносинах з третіми особами, яка полягає у тому, що для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи загалом не мають юридичної сили, навіть якщо відповідні обмеження й існували на момент укладення договору.

Таке обмеження повноважень набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона (третя особа), вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема достеменно знала про відсутність в органу юридичної особи чи її представника необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це.

Для вирішення питання, коли директор діє від імені юридичної особи з перевищенням повноважень, потрібно керуватися статтею 92 Цивільного кодексу України. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої вказаної статті).

Під час вирішення спорів про визнання правочинів недійсними з підстав перевищення повноважень органом або особою, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, необхідним є встановлення обставин щодо добросовісності/недобросовісності поведінки третьої особи. Зокрема, предметом доказування має бути обставина стосовно того, чи знала третя особа про відсутність в органу юридичної особи необхідного обсягу повноважень або, проявивши розумну обачність, повинна була знати про це. Обов`язок доведення цих обставин покладається на юридичну особу." (пункти 193 - 196 постанови).

6.15. Як встановлено судами за наявними у справі матеріалами, спірний Договір зі сторони ПАТ "Укртатнафта" підписано Ляпкою Р.В. на підставі довіреності №14/03- 02 від 27.12.2021, що видана головою правління, який діяв на підставі статуту ПАТ "Укртатнафта".

Як вже зазначалося, за змістом вказаного Договору сторони погодили відступлення права вимоги на суму 75 млн грн.

6.16. Визнаючи спірний Договір недійсним як такий, що суперечить частині другій статті 203 Цивільного кодексу України, суд апеляційної інстанції, на підставі проведеної ним оцінки як доказу довіреності, дійшов висновку про те, що у її тексті прямо зазначено, що її видано головою правління ПАТ "Укртатнафта" на підставі статуту.

Крім того, аналіз зазначеної довіреності свідчить про те, шо вона не тільки видана на підставі статуту, а й містить посилання на можливість укладення виключно угод, які не суперечать цьому Статуту та діючому законодавству України.

6.17. Відтак Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що Відповідачу мало бути відомо, що представник (підписант) може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє (частина перша статті 238 Цивільного кодексу України). Тобто обсяг повноважень підписанта оспорюваної додаткової угоди з боку Позивача обмежувався повноваженнями довірителя, а обсяг повноважень довірителя закріплений у статуті АТ "Укртатнафта".

6.18. Водночас згідно з підпунктом 11.5.1.15 пункту 11.5 статуту ПАТ "Укртатнафта" голова правління товариства має право вчиняти (укладати) від імені товариства правочини (у т. ч. контракти, договори, угоди, попередні договори та інші правочини) на суму (вартість) меншу, ніж 10 млн грн.

6.19. Суд апеляційної інстанції врахував наведене та відзначив, що, вступаючи у правовідносини з Позивачем та укладаючи Договір, Відповідач мав діяти розумно, виважено та відповідально. Зокрема перевірити обсяг повноважень представника контрагента за довіреністю. В такий спосіб, проявивши розумну обачність та перевіривши повноваження голови правління АТ "Укртатнафа", Відповідач міг дізнатися про відсутність у нього повноважень на укладення правочинів (та відповідно - на видачу довіреностей на укладення правочинів) на суму оспорюваного Договору.

6.20. Суд погоджується з тим, що укладення такого Договору із значною сумою вочевидь вимагає від контрагента, проявляючи розумну обачність, не тільки покладатися на текст довіреності та відсутність відповідних обмежень в реєстрі, а й принаймні перевірити право на укладення такої угоди, з урахуванням звичайної для законодавства про акціонерні товариства практики обмеження на укладення правочинів із значними сумами.

Колегія суддів вважає, що саме така поведінка Відповідача у цих відносинах, з урахуванням висновків, сформованих у пункті 193 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.12.2025 у справі № 914/768/22, і відповідала б критерію розумної обачності, дотримання якого неминуче призвело б до обізнаності про існуючі обмеження.

6.21. В такий спосіб, оскільки спірним у даному випадку є питання наявності/відсутності обсягу повноважень у Ляпки Р.В. на підписання оспорюваного Позивачем Договору, обізнаності контрагента за Договором (Відповідача) з наведеними фактами та правових наслідків вказаних обставин для третьої сторони (контрагента), Суд зазначає наступне.

6.22. Відповідно до частини першої статті 246 Цивільного кодексу України довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами.

Відповідно до частин першої та третьої статті 237 Цивільного кодексу України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє (частина перша статті 238 Цивільного кодексу України).

6.23. Колегія суддів ураховує, що за встановленими у цій справі обставинами справи воля юридичної особи на видачу довіреності була реалізована головою правління. У свою чергу, як вже зазначалося, відповідно до положень статуту АТ "Укртатнафта" (підпункту 11.5.1.15 пункту 11) голова правління мав право вчиняти (укладати) від імені АТ "Укртатнафта" правочини (у тому числі контракти, договори, угоди, попередні договори та інші правочини) на суму (вартість) меншу, ніж 10 млн грн.

6.24. Відтак Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного господарського суду, що повноваження голови правління АТ "Укртатнафта" на момент вчинення оспорюваного у цій справі правочину були обмежені статутом, зокрема щодо вчинення правочинів на суму більше 10 млн грн.

6.25. За таких обставин та в силу положень статті 238 Цивільного кодексу України голова правління не міг делегувати Ляпці Р.В. більший обсяг повноважень, ніж мав сам. У свою чергу представник за такою довіреністю мав діяти у межах повноважень органу, який підписав цю довіреність, що узгоджується з положеннями наведеної норми закону. При цьому видача головою правління Скаржника довіреності без зазначення обсягу повноважень не скасовує необхідності дотримання статуту.

6.26. В такий спосіб висновки суду апеляційної інстанції про те, що обмеження обсягу повноважень голови правління, які містить статут АТ "Укртатнафта", поширюються не лише на нього, а і на уповноважену ним особу - Ляпку Р.В., який діяв у спірних правовідносинах на підставі довіреності, виданої за підписом голови правління АТ "Укртатнафта", є обґрунтованими.

Подібних висновків щодо обсягу повноважень підписанта Договору у подібних правовідносинах Верховний Суд дійшов також у постановах від 28.01.2026 у справі № 910/8142/24, від 18.02.2026 у справі № 908/206/24, від 10.03.2026 у справах № 910/10956/24 та № 916/2033/24.

У вказаних постановах суд касаційної інстанції також відзначив, що питання про те, чи слід вважати особу такою, що знала чи мала знати про перешкоди законному укладенню договору, має вирішуватися у кожній конкретній справі залежно від її обставин та природи договору.

6.27. В контексті наявності/відсутності правових підстав для визнання спірного Договору недійсним із наведених вище підстав, колегія суддів враховує правові висновки, викладені у вищевказаних постановах Верховного Суду про те, що хоча стаття 92 Цивільного кодексу України безпосередньо регулює дії органів юридичної особи, виходячи із засад справедливості та захисту інтересів добросовісних учасників цивільного обороту, до відносин представництва за довіреністю норми абзацу другого частини третьої цієї статті підлягають застосуванню за аналогією закону (частина перша статті 8 Цивільного кодексу України).

6.28. Відтак з огляду на нормативно-правове регулювання спірних правовідносин, а також конкретні обставини цієї справи № 904/2308/24, зокрема, але не виключно, підписання Договору представником за довіреністю, виданою головою правління товариства, повноваження якого були прямо обмежені статутом; зміст такого Договору, який врегульовує переуступку боргу на суму 75 млн грн, колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що Відповідач, укладаючи правочин у спірних правовідносинах, з огляду на те, що від контрагента діяла особа за довіреністю, мав проявити розумну обачність та перевірити обсяг повноваження уповноваженої особи на підписання спірного Договору, у тому числі повноваження голови правління (довірителя) на видачу відповідної довіреності для вчинення такого правочину.

6.29. Так само обґрунтованими є висновки суду апеляційної інстанції про те, що посилання у довіреності на її видачу головою правління АТ "Укртатнафта" саме на підставі статуту, не презюмують наявність беззаперечного обсягу повноважень у повіреної особи на вчинення спірних дій (підписання Договору). Такі обставини, для виключення негативних ризиків невчинення певних дій, підлягали перевірці третьою особою у межах звичайної ділової обачності. Адже у довіреності чітко зазначено, що вона видана Головою Правління, що діє на підставі Статуту. Тобто, оскільки в довіреності є посилання на Статут АТ "Укртатнафта", то Відповідач, як свідома сторона відносин, мав розуміти наявність положень Статуту АТ "Укртатнафта" у цих відносинах.

Подібні висновки щодо обсягу повноважень представника АТ "Укртатнафта" Верховний Суд викладав у постановах від 10.03.2026 у справах № 910/10956/24 та № 916/2033/24.

6.30. Ураховуючи наведене вище у своїй сукупності, Суд вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов заснованого на правильному застосуванні частини третьої статті 92 Цивільного кодексу України висновку про наявність правових підстав для визнання спірного Договору недійсним.

6.31. Оскільки доводи касаційної скарги наведених висновків не спростовують, Суд відхиляє посилання Скаржника на неврахування зазначених ним висновків Верховного Суду, адже оскаржувані судові рішення їм не суперечать.

6.32. Верховний Суд виходить з того, що неврахуванням висновку Верховного Суду є саме неврахування висновку щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції для обґрунтування мотивувальної частини постанови. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

6.33. Водночас доводи Скаржника про їх неврахування зводяться до власного трактування таких висновків, без урахування змісту спірних правовідносин, конкретних обставин цієї справи та наявних доказів.

Інші доводи Скаржника також є необґрунтованими і такими, що не охоплюються предметом спору у цій справі, тому Судом відхиляються.

6.34. Зокрема не можуть бути враховані доводи Відповідача про неефективність обраного способу захисту з огляду на відсутність позовної вимоги про застосування наслідків недійсності Договору.

Колегія суддів наголошує, що обставини кожної справи є унікальними та потребують окремої оцінки, з урахуванням фактичного складу, наданих доказів і специфіки правовідносин, а висновки Верховного Суду не мають універсального характеру та застосовуються з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Такі висновки викладено у постановах Верховного Суду від 21.02.2025 у справі № 922/444/24, від 20.08.2025 у справі № 910/12093/24, від 03.12.2025 у справі № 926/3255/24, від 19.02.2026 у справі № 120/14171/24.

В справі, що розглядається, предметом спору є договір про відступлення права вимоги. Визнання недійсним зазначеного договору не передбачає інших наслідків, аніж повернення сторін у їх початковий стан, оскільки за даним договором не відбувалось подальших дій, спрямованих на його реалізацію (передачі грошових коштів, товарів тощо), у той час як двостороння реституція може бути застосована виключно у випадках, коли зазначене мало місце.

6.35. Водночас Акціонерне товариство "Нікопольський завод феросплавів", маючи у справі процесуальний статус третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ознайомившись з обставинами справи, наявними у справі доказами, не було позбавлене права заявити самостійні вимоги для захисту своїх прав, які вважає порушеними та, відповідно, набути відповідні процесуальний статус, а також права та обов`язки.

В свою чергу, Акціонерне товариство "Нікопольський завод феросплавів" має можливість захистити свої права у порядку, встановленому законодавством.

6.36. За таких обставин підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не знайшли свого підтвердження та, як наслідок, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваної у справі постанови.

6.37. Щодо доводів Скаржника про порушення процесуального законодавства судом апеляційної інстанції зокрема щодо розгляду заяви про витребування заявлених Відповідачем під час апеляційного розгляду справи доказів, а саме протоколів та матеріалів засідання правління Позивача, які, за доводами Скаржника, могли б свідчити про схвалення Договору правлінням товариства, Верховний Суд зазначає, що фактично суд апеляційної інстанції розглянув цю заяву та виклав мотиви її відхилення у мотивувальній частині постанови.

При цьому суд послався на відповідні міркування, заява була наявна в матеріалах справи, учасники мали можливість висловитися щодо її змісту, а відмова суду була обумовлена несвоєчасністю подання відповідних доказів. За змістом статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін, а кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

В такий спосіб наведене не вплинуло на законність та обґрунтованість постанови апеляційного суду, тому не може бути підставою для її скасування відповідно до частини другої статті 309 Господарського процесуального кодексу України. Оскільки порушене Скаржником питання висвітлено у тексті постанови суду апеляційної інстанції, відповідні процесуальні дії суду могло бути і стали предметом касаційного оскарження. Водночас фактичний розгляд заяви про витребування доказів з наведенням відповідного мотивування свідчить про незгоду Скаржника із прийнятим рішенням щодо його заяви, а не про необґрунтоване її відхилення.

6.38. В такий спосіб підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, також не знайшли свого підтвердження під час касаційного розгляду справи.

6.39. Зважаючи на викладене Верховний Суд вважає, що суд апеляційної інстанції правильно застосував до спірних правовідносин положення чинного законодавства та дійшов обґрунтованих висновків про задоволення позову та визнання недійсним Договору з моменту його укладення, тим самим скасувавши необґрунтоване рішення суду першої інстанції, що свідчить про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги Відповідача.

7. Висновки Верховного Суду

7.1. Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

7.2. За змістом пункту 1 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення без змін, а скаргу без задоволення.

7.3. Згідно з частиною першою статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Частина друга статті 309 Господарського процесуального кодексу України застерігає від скасування правильного по суті і законного рішення з одних лише формальних міркувань.

7.4. За таких обставин та з огляду на не підтвердження доводів Скаржника колегія суддів вважає, що касаційна скарга АТ "Дніпроазот" підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції - залишенню в силі.

8. Розподіл судових витрат

8.1. Судовий збір за подання касаційної скарги відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на Скаржника.

Керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Акціонерного товариства "Дніпроазот" залишити без задоволення.

2. Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 15.07.2025 у справі № 904/2308/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Зуєв

Судді І. Берднік

І. Міщенко